ישיבת מליאה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 154, 2016-08-02 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום כ"ז בתמוז תשע"ו, 2 באוגוסט 2016.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: לשאלתו של חבר הכנסת יהודה גליק למה הנוכחות בנאומים בני דקה דלה – מתנהלות כמה ועדות שמכינות כרגע חוקים לקריאה שנייה ושלישית, ואישרתי את זה מכיוון שהקדמנו את שעת המליאה, והוועדות נקבעו מזמן.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו נפתח כאמור עם נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, חברת הכנסת נאוה בוקר תפתח את הנאומים.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת יהודה גליק.

יהודה גליק: איך ידעת שאני רוצה לנאום?

יולי יואל אדלשטיין: קורא מחשבות.

יולי יואל אדלשטיין: ניסיון.

נאוה בוקר: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, היום אני רוצה לדבר על התפנית המפתיעה בפרשת ילדי תימן – וכמובן, היו שם גם ילדים בני עדות נוספות.

נאוה בוקר: ביום שבת האחרון צפיתי בטלוויזיה והזדעזעתי: שר במדינת ישראל מודה ומכריז, בפעם הראשונה, שהתבצעה חטיפה של הילדים, של מאות ילדים, שנגזלו מהוריהם, לדבריו.

נאוה בוקר: עד עכשיו כל הפרשה הזאת הייתה תחת ערפל כבד, כשכל הזמן חוזרים על הטענה שאין אפשרות לגלות את כל המסמכים, כי הם תחת החיסיון שחל מכוח חוק האימוץ.

נאוה בוקר: אבל עכשיו הרי ברור שהילדים לא אומצו, אלא נחטפו ונמכרו.

נאוה בוקר: חברים, היה כאן סחר בבני-אדם, ולכן החיסיון הזה לא חל על המקרים האלה, בדיוק כמו שהוא לא חל על מקרים אחרים של סחר בבני-אדם.

נאוה בוקר: לכן, אני דורשת את חשיפת תיקי החטיפה, שנקראים "תיקי אימוץ", וצריך למסור אותם לידי המשטרה, שתחקור את הפשעים האלה.

נאוה בוקר: אין לנו זמן להתמהמה, ואני לא אסכים למכירה שנייה של אותם ילדים, כי הורים רבים, כמו הורי, כבר אינם בחיים, ואנחנו צריכים לפחות לתת תשובות להורים שעדיין בחיים.

נאוה בוקר: תראו, יש כאן חברי כנסת שאולי הפרשה הזאת מעניינת אותם מבחינה פוליטית, אבל מבחינתי, מדובר באחות ואח שאני לא יודעת מה עלה בגורלם.

נאוה בוקר: יש כאלה שמציעים פתרונות כמו לערוך בדיקות דנ"א, שרק מטרטרות את ההורים, בזמן שהפתרון פשוט וקיים.

נאוה בוקר: גם הניסיון להתחמק מלחשוף את כל הפרשה ולהתמקד רק בשיטה עצמה הוא לא נכון.

נאוה בוקר: צריך לגלות את התיקים ולפתור את הפרשה הזאת אחת ולתמיד.

נאוה בוקר: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת נאוה בוקר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יהודה גליק – בבקשה, אדוני.

יהודה גליק: כבוד יושב-ראש הכנסת, חברי חברי הכנסת המתוקים מן האופוזיציה ומן הקואליציה – הנה הרב גפני בדיוק זכה לקבל "מתוקים", גם מזכירת הכנסת וגם עובדי משמר הכנסת, ממש מתוקים פה כולם, וגם הצופים.

יהודה גליק: רבותי, אנחנו 80 יום מתחילת עונת הרחצה.

יהודה גליק: קרוב ל-40 אנשים טבעו בישראל מאז תחילת העונה הזאת, 75% יותר מהעונה הקודמת.

יהודה גליק: רבותי, מדובר בחיי אדם.

יהודה גליק: יכולתי לעמוד פה ולקרוא למשרד הפנים ולעשות כל דבר אחר.

יהודה גליק: אני רוצה קודם כול, בראש ובראשונה, לפנות אליכם, צופי ערוץ הכנסת, לכם, עם ישראל: הים הוא מקום מסוכן.

יהודה גליק: The sea is a dangerous place .

יהודה גליק: אל-באח'ר הוא מאכן ח'אתיר.

יהודה גליק: (אומר דברים בשפות שונות.

יהודה גליק: ) תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יהודה גליק.

יולי יואל אדלשטיין: אומנם לא על-פי התקנון, כי מדברים כאן רק עברית וערבית, אבל מכיוון שמדובר בהצלת חיי אדם, אנחנו סולחים לך.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא, בבקשה.

יולי יואל אדלשטיין: אתה גם תגיד לנו אם הערבית הייתה מובנת.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני צריך תרגום.

יולי יואל אדלשטיין: ואחריו – חברת הכנסת קסניה סבטלובה.

יהודה גליק: האמת, קסניה יודעת את כל השפות האלה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בסם אללה א-רחמאן א-רחים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: כבוד היושב-ראש, אני אדבר היום על עוד מקרה של גזענות ושל הדרה של אזרחים ערבים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: מדובר בוואסים ג'בארה, תושב טייבה; יש לו רישיון של משרד הבריאות כמרפא בעיסוק והוא לקראת סיום תואר שני במקצוע שלו.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בית-אבות "עמל השרון" ברעננה פרסם שהוא צריך מרפא בעיסוק.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הוא פנה – מתקשר, עונה לו מישהי, האחראית לעבודה הזאת, ושואל אותה אם זה עדיין רלוונטי, אם זה עדיין אקטואלי.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הוא הגיש בקשה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: התשובה המזעזעת שלה הייתה: אני לא רוצה עובדים מהמגזר.

עבד אל חכים חאג' יחיא: במפורש.

עבד אל חכים חאג' יחיא: השיחה מוקלטת.

עבד אל חכים חאג' יחיא: המילים ברורות.

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה לא שהוא חשב או לא הבין, אלא: אני לא רוצה – והיא לעגה לו: מה, אתה לא מבין?

עבד אל חכים חאג' יחיא: הוא שואל: למה?

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני עומד בכל הקריטריונים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בלעג, שאלה: אתה מכיר את כל החגים היהודיים?

עבד אל חכים חאג' יחיא: הגזענות הזאת וההדרה הזאת צריכות טיפול, וטיפול יסודי.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הוא פנה אלי, הוא הגיש תלונה במשרד הבריאות.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הגשתי שאילתות גם לשר הבריאות וגם לשר הרווחה, ואני מבקש לקבל טיפול, ושהאישה הזאת, בשם ליטל, תקבל את מה שמגיע לה לפי החוק.

עבד אל חכים חאג' יחיא: נוסף על כך, הוא הגיש תלונה במשטרה; פניתי גם לשר לביטחון הפנים, שידאג שהחקירה תהיה על-פי החוק, ועד הסוף, ומי שעבר על החוק – ייענש.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני רוצה שנשמע אמירה חד-משמעית, גם בכנסת וגם בממשלה, שהחוקים של הכנסת יכובדו.

עבד אל חכים חאג' יחיא: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת קסניה סבטלובה – בבקשה, גברתי; אחריה – חבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס.

קסניה סבטלובה: כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, חברי חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא התייחס עכשיו לעניין של גזענות והדרה בחיים כלפי אזרחים ישראלים, ואני רוצה להתייחס גם כן לנושא הכאוב הזה, של גזענות והדרה, אבל במישור אחר של החיים שלנו, או בעצם ההפך מהחיים שלנו – במותם אזרחים ישראלים הם מודרים ומופלים במקום שכביכול הוא המפלט האחרון, המקום האחרון.

קסניה סבטלובה: אחרי שעברנו את כל תלאות החיים מגיעים לבית-הקברות, בית-העלמין, המקום ששם נשפכות הדמעות, שלשם באים קרובי המשפחה ללוות את המת – היקר שלהם שהלך לעולמו, ומה הם מגלים שם?

קסניה סבטלובה: אלפי משפחות שבאו מחבר המדינות – הם מגלים שכאשר הם באים ללוות את היקר להם, את מי שהם איבדו, בדרכו האחרונה או בדרכה האחרונה – הם מגלים שהם מופלים ומודרים באותם בתי-עלמין.

קסניה סבטלובה: נתקלנו במקרים מזעזעים בפתח-תקווה, והיום בבוקר, בשידור של "קול ישראל", רשת ב', הודה היועץ המשפטי של המשרד לשירותי דת ישראל פת, שבמשך יותר משנתיים זו הייתה אכן מדיניות רשמית של החברה קדישא ושל המועצה הדתית: להפריד את הנפטרים העולים – לחלקה נפרדת; מדובר בנפטרים יהודים לכל דבר, יהודי כמו כל יהודי שהלך לעולמו, אז מדוע צריך להפריד אותו?

קסניה סבטלובה: בעצם אנחנו מדברים על כך שגם בחיים אנחנו סופגים פה גזענות והדרה ותקרות זכוכית, ונאבקים בדברים האלה, וזה קשה מאוד; אבל כאשר הדבר מגיע בעצם לתחנה האחרונה בחיי האדם, כיצד זה אפשרי, כיצד זה ייתכן שיש פה יהודים סוג א', יש פה יהודים סוג ב', אולי סוג ג' וד'?

קסניה סבטלובה: וככה בעצם אנחנו מבינים שהמדיניות הזאת היא מפלה, היא גזענית, והיא מביאה לכך שבסופו של דבר אנחנו לא נהיה פה רק שבטים-שבטים, אנחנו נהיה פה כל אחד, כל יהודי לגופו.

קסניה סבטלובה: כל יהודי יהיה מופרד מאחיו או מאחותו על סמך המקום הגיאוגרפי שבו הוא נולד, או היא נולדה.

קסניה סבטלובה: אני דורשת – ואנחנו תכף נדון בכך בישיבה שתתקיים בוועדת העלייה והקליטה – בעוד שעה קלה אנחנו נדון בכך, ואני מפצירה בכם, חברי חברי הכנסת, בך, כבוד היושב-ראש, שתתערבו מייד.

קסניה סבטלובה: הממשלה, ממשלת ישראל, אסור לתת לדבר הזה לעבור מסדר-היום.

קסניה סבטלובה: אנחנו מדברים על מדיניות מסודרת, ואני מקבלת עכשיו מאות פניות מכל רחבי מדינת ישראל, מכל הערים, לא רק מפתח-תקווה – בעצם אנחנו עוסקים בעניין הזה, ואנשים אומרים: כן, זה קרה גם לי; כן, אני אתמול הלכתי לאזכרה של אימא וראיתי שם שורות-שורות רק של יוצאי חבר המדינות.

קסניה סבטלובה: רק הם, יותר קרובים לגדר, במקום קצת רחוק, בתואנה שקרית שהמנהגים שלנו פוגעים באנשים כאלה ואחרים, כי אנחנו מביאים לשם תמונות ואנחנו מביאים לשם פרחים ואנחנו שמים כתוביות ברוסית, וזה מפריע ליהודים אחרים.

קסניה סבטלובה: אז אני יכולה להגיד לכם, חברים יקרים, שמדינת ישראל אומנם אוהבת עלייה, אבל מסתבר שהיא פחות אוהבת עולים שמגיעים מתרבויות שונות, ממקומות שונים, ומדירה אותם ומפלה אותם גם בחיים וגם במוות.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת קסניה סבטלובה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס, ואחריו – חבר הכנסת איציק שמולי.

מנחם אליעזר מוזס: שלום, אדוני היושב-ראש, שמחתי לראות גם קודם את שר השיכון, שזה קשור גם אליו, מר גלנט.

מנחם אליעזר מוזס: אדוני היושב-ראש, אין שר בשולחן הממשלה?

יולי יואל אדלשטיין: יש, יש.

קריאה: – – –

יולי יואל אדלשטיין: הוא – – –

מנחם אליעזר מוזס: איפה שר השיכון?

יולי יואל אדלשטיין: הוא מצטנע פשוט, בתא המומחים.

מנחם אליעזר מוזס: אדוני השר, זה מכוון אליך – –

יהודה גליק: הוא מדבר אליך.

מנחם אליעזר מוזס: – – השאילתה שאני מעלה עכשיו: אני ראיתי – שמחתי גם לראות שגמרתם הסכמי גג עם עיריות כמו אשקלון, ראש-העין, קריית-גת, רמת-השרון.

מנחם אליעזר מוזס: בעשרות רשויות גמרתם הסכמי גג.

מנחם אליעזר מוזס: הסכמי גג זה אומר שעל כל דירה המדינה נותנת מענק לרשות – 100,000 שקל.

מנחם אליעזר מוזס: המשמעות היא, אם אני אקח – ברמת-השרון 40,000 יחידות, אז זה 4 מיליארד שקל, ואם בראש-העין זה 11,000 – אז זה 1.1 מיליארד.

מנחם אליעזר מוזס: מתגלגלים המיליארדים של השקלים, ואני אומר: השוט הזה והמקל שיש לך בזה הוא לאלץ את ראש העיר שייתן משהו גם לציבור החרדי.

מנחם אליעזר מוזס: מאיפה אני יודע שכל ההסכמים האלה לא כוללים את הציבור החרדי?

מנחם אליעזר מוזס: כי אני רואה שזה הכול רבי-קומות.

מנחם אליעזר מוזס: בתים מ-14 קומות ומעלה, ואז אין מקום לזה.

מנחם אליעזר מוזס: ואם אני אשאל על קריית-גת, שיש כבר תשתית חרדית, למה שלא יוכלו, ב-10,000 היחידות שבונים על יד זה, בחלק נכבד להוריד את גובה הקומות ולייעד את זה לציבור שאני מייצג, שעדיין נאנק ונחנק במחסנים ובכל המקומות הלא-ראויים.

מנחם אליעזר מוזס: ום אני אקח את העיר ראש-העין, או אפילו אשקלון, שגמרתם עכשיו 30,000 יחידות דיור בהסכמי גג – זה מקל החובלים שלכם, בזה אתם מסוגלים לעשות משהו.

מנחם אליעזר מוזס: כי, לצערי הרב, אנחנו רואים לפי התוכניות שראשי הערים לא רוצים כל כך את הציבור החרדי, וזה הכאב הגדול שלי.

מנחם אליעזר מוזס: והדבר השני: אני אתמול עברתי את הגליל, שמחתי לראות באזור טורעאן – ויבינו אותי טוב, בני ישמעאל, הציבור הערבי, אין לי שום דבר, אבל כשאני רואה שבסח'נין – 5,000 יחידות, בטורעאן – 6,000, וכבר יוצאים לבנייה, ואנחנו עדיין לא נושענו.

מנחם אליעזר מוזס: אומנם אתה שר השיכון הראשון שהוציא מתווה לציבור החרדי, אבל עד אז מה יהיה?

מנחם אליעזר מוזס: עד אז – איך אומרים – "ביז צו דער קרע

מנחם אליעזר מוזס: טשמע דארף מן דוך א טרינק אויף ברונפן" – עד לפונדק, קצת יי"ש, אין כבר כוח לחכות כל כך הרבה.

מנחם אליעזר מוזס: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איציק שמולי – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת מייקל אורן.

איציק שמולי: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, אני מבקש להעלות כאן את המשבר עם חברת "יוניליוור".

איציק שמולי: בעיני המשבר הזה לא קשור רק למה שקורה בימים אלו, אלא למדיניות בכללותה, שהיא פשוט לא במקום הנכון.

איציק שמולי: אני, לפני שנה, ברפורמת הקורנפלקס, התרעתי שוב ושוב ושוב:

איציק שמולי: מה אנחנו מצפים שיקרה אם אנחנו מפקידים את הרגולציה – העצמית – בידיים של החברות ויצרני המזון?

איציק שמולי: ואם קורית פשלה מסדר גודל כזה, מה אנחנו מצפים, שהם ירוצו לתקשורת וידווחו לנו על מה שקרה ובמו ידיהם יחסלו את המוניטין שהם בנו בעמל רב?

איציק שמולי: הרי ברור שיש פה מצב של ניגוד עניינים מובנה; ברור שחייבים לשנות את החקיקה כך שבכל תקלה – בלי קשר אם המוצרים יצאו מהמפעל או לא יצאו מהמפעל; כי מי ששיקר ואמר ברגעים הראשונים שאין בכלל בעיה יכול היה לקחת את זה צעד אחד קדימה ולשקר גם אם המוצרים היו עכשיו על המדפים.

איציק שמולי: ובשורה התחתונה, צריכים לקרות שני דברים: 1.

איציק שמולי: לשנות את המדיניות; 2.

איציק שמולי: הרגולציה העצמית אומרת שאתה מקבל אמון, ואם אתה מועל באמון אתה מקבל, סליחה על הביטוי, נבוט בראש.

איציק שמולי: וזה מה שצריך לקרות עכשיו.

איציק שמולי: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת שמולי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מייקל אורן – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת איתן ברושי.

מיכאל אורן: כבוד היושב-ראש, תודה, אנחנו באים לכנסת הרבה, וכמו ששמענו אתמול בלילה – לדבר הרבה; לפעמים חשוב לנו גם להקשיב.

מיכאל אורן: היום, במסגרת ועדת העלייה והקליטה, ועם ידידי אברהם נגוסה, יושב-ראש הוועדה, שמענו דברים מאוד מדאיגים, אפילו מזעזעים, מבנות שירות שעולות לישראל.

מיכאל אורן: מדובר על עשרות בנות שבאות מרחבי העולם לשרת את מדינת ישראל, עם ישראל, ונתקלות בקשיים שקשה לתאר.

מיכאל אורן: קודם כול, הן משתכרות פחות מ-700 שקל לחודש.

מיכאל אורן: אי-אפשר לסגור חודש ב-700 שקל.

מיכאל אורן: הן בודדות, אין להן משפחות.

מיכאל אורן: הן נתקלות בבעיות ביורוקרטיות חמורות מאוד.

מיכאל אורן: יש להן קשיים בלימוד השפה העברית, משום שיש אולפנים רק בבוקר, והן עובדות בבוקר, ואין אולפנים בלילה.

מיכאל אורן: ואולי חמור מכול: עולות חדשות מהעדה האתיופית נתקלות בגילויי גזענות חמורים מאוד.

מיכאל אורן: חמורים – יש עמותות שלא מוכנות לקבל אותן.

מיכאל אורן: אז התחלנו את הדיון הזה, ומדובר בנכס למדינת ישראל; עשרות בנות שרוצות לעלות לארץ, רוצות לשרת, ועלינו לעשות את מיטב יכולתנו לעזור להן.

מיכאל אורן: זה סיפור קלאסי של נפילה בין הכיסאות.

מיכאל אורן: מי שמטפל בזה זה משרד החקלאות, משרד הביטחון, כל מיני – משרד הרווחה.

מיכאל אורן: אף אחד לא יודע.

מיכאל אורן: חארתה ברטה.

מיכאל אורן: אנחנו באים, והתחייבנו – נכון, אברהם?

מיכאל אורן: – התחייבנו לעזור להן לפתור את הבעיה הזאת.

מיכאל אורן: אבל כל מסע כזה מתחיל בהקשבה.

מיכאל אורן: הקשבנו היום.

מיכאל אורן: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מייקל אורן.

יולי יואל אדלשטיין: אחרון הדוברים יהיה חבר הכנסת איתן ברושי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – יושב-ראש ועדת הכספים יציג לנו את הצעת חוק-יסוד: תקציב המדינה לשנים 2017–2018.

איתן ברושי: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, בעוד זמן קצר יתקיים בוועדת הכלכלה דיון בשאלה אם יהיה בישראל דיג ימי או לא; אם יצאו מכאן אוניות לממש את הריבונות ולהביא דגים מהים התיכון לשוק בישראל, או שישראל תהיה תלויה רק בייבוא דגים מחוץ-לארץ, ומחר בשעה דומה תתקיים הפגנה גדולה בין משרד האוצר לכנסת, של מגדלי הדגים בבריכות, בעיקר באזורי הספר וההתיישבות.

איתן ברושי: והנה, אנחנו רואים, אדוני היושב-ראש – ואתה מכיר את הנושא – אנחנו רואים שיבוש גדול, שאם מישהו חשב שהוא ייעצר בחקלאות – הוא מגיע גם לדיג הימי; מי שחשב שהוא ייעצר בחקלאות – הוא מגיע גם לתעשייה.

איתן ברושי: אבל אנחנו, ממש היום, הולכים לדון בכללים לגבי הדיג הימי.

איתן ברושי: ככל שהדברים תלויים בי, הענף הזה יישמר גם אם הוא מרכיב לא גדול בחקלאות ובכלכלת ישראל.

איתן ברושי: ובאותה מידה יש איום.

איתן ברושי: אתמול בערב התקיים בחדרו של איתן כבל דיון, אולי אחרון, במאמץ להגיע להבנה עם ראשי האוצר, שלא נסוגו מהעמדה הקיצונית שלהם: ייקוב הדין את ההר, ולא משנה מהו המחיר, אנחנו נחסל את החקלאות הישראלית, אותה חקלאות שבכל העולם מעריכים אותה, וראש הממשלה מתברך בה, אבל הנה, ממשלת ישראל, הנה, כנסת ישראל, הנה גם יואב גלנט, שבא מההתיישבות, בא מהביטחון – כאילו עומדים חסרי אונים; מדינה שלמה עומדת חסרת אונים מול פקידות עוינת ושיקולים מוטעים של שר האוצר ושל הממשלה.

איתן ברושי: ואני קורא לכם, חברי הכנסת, אפילו שכרגע אתם אינכם באולם: תבינו, יש ערכים ויש סמלים, אבל יש פה גם כספים ושקלים.

איתן ברושי: הגיע הזמן שמישהו יגיד: עד כאן.

איתן ברושי: לא יכול להיות שאיש אחד, מוכשר ככל שיהיה, יכול בחתימת יד אחת – בניגוד לשר החקלאות, שכידוע נולד בטירת-צבי, בניגוד לשר החקלאות – להביא לכאן דגים מסין, שעברו חודשים ארוכים תהליך שהוא לא בטוח – אפילו לא רמת הבריאות שלו.

איתן ברושי: משפט אחרון.

איתן ברושי: הייתי לפני כמה ימים במפעל "פיל-טונה" בבאר-שבע, פרטי.

איתן ברושי: 90-80 עובדים, ישיר.

איתן ברושי: גפני מכיר את הנושא.

איתן ברושי: אני אומר לך, אדוני היושב-ראש, זה לא טונה, זה משהו מוזר.

איתן ברושי: המחיר הוא כמו תוצרת הארץ, זה הנחה של אגורות שלא מגיעה לצרכן.

איתן ברושי: משהו פה השתבש, מישהו פה השתגע.

איתן ברושי: מישהו פה החליט על מכירת חיסול, ועל מה?

איתן ברושי: על ערכים שלא צריך לוותר עליהם ועל שקלים שלא מגיעים לצרכן, אלא שיגעון של חלק מהציבור, שבמידה מסוימת יושב בעמדות ההשפעה.

איתן ברושי: אני קורא לכם לשים סוף לשיגעון.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת איתן ברושי.

יולי יואל אדלשטיין: עד כאן נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: [מ/1064; "דברי הכנסת", חוב' ל"ד, עמ' 15599; נספחות.

יולי יואל אדלשטיין: ]

יולי יואל אדלשטיין: הצעת חוק תקציב המדינה לשנים 2017 ו-2018 (הוראות מיוחדות) (הוראת שעה), התשע"ו–2016 [מ/1063; "דברי הכנסת", חוב' ל"ד, עמ' 15599; נספחות.

יולי יואל אדלשטיין: ]

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו מתחילים דיון בקריאה שנייה ושלישית בהצעת חוק-יסוד: תקציב המדינה לשנים 2017 ו-2018 (הוראות מיוחדות) (הוראת שעה), קריאה שנייה וקריאה שלישית, וגם בהצעת חוק תקציב המדינה לשנים 2017 ו-2018 (הוראות מיוחדות) (הוראת שעה), התשע"ו–2016, קריאה שנייה וקריאה שלישית.

יולי יואל אדלשטיין: את שתי ההצעות יציג לנו חבר הכנסת משה גפני, יושב-ראש ועדת הכספים של הכנסת, ולאחר מכן נתחיל את הדיון בהסתייגויות.

יולי יואל אדלשטיין: שלושת חברי הכנסת הראשונים שרשומים אצלי כמנמקים הסתייגויות הם אראל מרגלית, ג'מאל זחאלקה ומיקי לוי.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני יושב-ראש ועדת הכספים.

משה גפני: אדוני יושב-ראש הכנסת, חברי הכנסת, אדוני שר השיכון, אני מתכבד להגיש בפני הכנסת שתי הצעות חוק: הצעת חוק-יסוד: תקציב המדינה לשנים 2017 ו-2018 (הוראות מיוחדות) (הוראת שעה), והצעת חוק תקציב המדינה לשנים 2017 ו-2018 (הוראות מיוחדות) (הוראת שעה), התשע"ו–2016.

משה גפני: אני מבקש להקדים ולומר שחוק-יסוד והוראת שעה הם תרתי דסתרי – –

יולי יואל אדלשטיין: נכון.

משה גפני: – – אם זה חוק-יסוד, אז זה חוק-יסוד; אם זה הוראת שעה, זה דבר זמני, שעושים ופועלים על-פיו.

משה גפני: הייתה עתירה לבג"ץ בתקציב של 2012-2011.

משה גפני: בג"ץ לא קיבל את העתירה, בסופו של דבר, אבל אמרו שזו פעם אחרונה, וזהו.

משה גפני: והפעם האחרונה לא הסתיימה, וזה הגיע גם בקדנציה הקודמת, כשהיו בחירות באמצע השנה, וזה מגיע עכשיו לתקציב דו-שנתי מלא בהוראת שעה.

משה גפני: שינוי בחוק-יסוד – הוראת שעה, וההסבר לעובדה הזאת זה – – –

עבדאללה אבו מערוף: שעה מתמשכת לשנתיים.

משה גפני: לא, אני אומר – אני מציג את הבעיות כמות שהן.

עבדאללה אבו מערוף: – – –

משה גפני: זה תקציב מלא לשנתיים, זה לא תקציב שהיו בחירות באמצע ואז אין מנוס מאשר לעשות תקציב דו-שנתי.

משה גפני: תוצאת העובדה הזאת היא שיש הוראת שעה, בניגוד למה שאמרו לבית-המשפט בשעתו, בנושא של חוק-יסוד.

משה גפני: וההסבר לכך הוא שהפעם, לראשונה, יש התייחסות שונה לעניין מזו שהייתה קודם; קודם היה תקציב דו-שנתי, שאגב, הוא תקציב לשנתיים, שנה ועוד שנה – זה לא תקציב לשנים 2017 ו-2018, אלא זה תקציב לכל אחת מהשנים האלה בנפרד.

יולי יואל אדלשטיין: נכון.

משה גפני: ההצבעה היא יחד, אבל התקציבים הם תקציבים נפרדים, בניגוד למה שהיה בשנים קודמות ובתקציבים דו-שנתיים קודמים.

משה גפני: הפעם יש התייחסות למעבר שבין 2017 ל-2018.

משה גפני: פעם הכנסת הייתה מאשרת את התקציב הדו-שנתי והכנסת הייתה יוצאת מהעניין – הממשלה יוצאת מהעניין, הכנסת יוצאת מהעניין, עד שמסתיים המועד של התקציב הדו-שנתי אין אפשרות לעשות שינויים בתקציב.

משה גפני: התברר בשנים קודמות שהתקציב הדו-שנתי כשל; הוא כשל מכיוון שהתחזיות היו לא נכונות, ואין טענות על זה – אנשי האוצר והכלכלנים הם אנשים חכמים, זה המקסימום.

משה גפני: הם לא נביאים, הם לא יכולים לדעת היום מה יהיה הגירעון בסוף 2018, או מה תהיה הצמיחה, או מה תהיינה הוצאות הממשלה, כשלפתע, במהלך השנתיים האלה, מתברר שפתאום מדינת ישראל חייבת להוציא כסף גדול, נגיד בגלל אירועים משמחים.

משה גפני: הרי זה גם יכול להיות לא כך, אנחנו נמצאים במדינה מזרח-תיכונית, ובכלל, במערב, אי-אפשר לצפות לא הוצאות ולא גירעון, ולכן הנושא הזה של התקציב הדו-שנתי בכלל שנוי במחלוקת – שנוי במחלוקת בתוך הקואליציה, שנוי במחלוקת בתוך האופוזיציה.

משה גפני: הוא שנוי במחלוקת.

משה גפני: הוא דבר שיוצר יציבות שלטונית ופוליטית, הוא יוצר יציבות, שיש לה גם ערך כלכלי; לא רק ערך של יציבות מדינית וכו', יש לזה גם ערך כלכלי.

משה גפני: אבל יש לזה חסרונות, שהוכחו כחסרונות בעייתיים, וצריך להתמודד עם זה.

משה גפני: הפעם מתמודדים עם התופעה הזאת, ולכן זו הוראת שעה.

משה גפני: נראה בהמשך אם ההתמודדות החדשה, שעליה אנחנו עכשיו מדברים, שזה בהצעת חוק-היסוד וגם בהצעת החוק הרגילה – אם באמת המהלך הזה יפתור את הבעיה, ואנחנו נראה בסוף 2017 גירעון או הוצאות או כל מה שדיברתי קודם, ואיך אנחנו מתמודדים עם זה – אם זה מוצלח או לא מוצלח.

משה גפני: אם זה לא מוצלח, זאת הוראת שעה.

משה גפני: אם זה מוצלח, יכול להיות שיהיה מישהו שירצה לעשות את זה הלאה.

משה גפני: אגב, מלבד בחריין, אין מדינה בעולם שיש לה תקציב דו-שנתי.

משה גפני: זה לא אומר שזה טוב או לא טוב.

משה גפני: דעתי האישית – אפילו לא הסיעתית – דעתי האישית היא שלא צריך תקציב דו-שנתי, אבל אני חתום על הסכם קואליציוני, ואנחנו, בסיעת יהדות התורה – – –

ג'מאל זחאלקה: זה נימוק משכנע.

משה גפני: כן כן, אני הולך להגיד – הבנתי.

ג'מאל זחאלקה: אתה אמרת – – –

משה גפני: קודם כול, זה נימוק – אני מכבד את חתימתי.

משה גפני: הייתה לי ברירה, לא לחתום על הסכם קואליציוני.

משה גפני: אגב, זו גם הייתה עמדתו של שר האוצר, אנחנו ישבנו יחד בישיבה, עם ראש הממשלה, והוא אמר: אכן, אני חתום על הסכם קואליציוני, ואני אכבד את זה, וזאת תמונת המצב.

משה גפני: יש לזה מעלות, אמרתי, הסברתי גם למה; יש לזה חסרונות.

משה גפני: לו זה היה תלוי רק בי, היה מגיע תקציב חד-שנתי.

משה גפני: אבל זה לא תלוי רק בי, אני חלק ממערכת.

עמר בר-לב: חבר הכנסת גפני, ברכות לפחות על הכנות.

משה גפני: כן, אני אומר את זה, נו, אני לא מסתיר את הדברים.

משה גפני: אני אומר: יש מעלה לתקציב דו-שנתי – יציבות שלטונית וכו' וכו' – –

עמר בר-לב: – – –

משה גפני: – – אבל המציאות היא – כלכלית, צריך לעשות תקציב חד-שנתי.

משה גפני: מה שונה?

משה גפני: ואני הסברתי כשלא היית פה, הרי זו הוראת שעה בחוק-יסוד, כשאמרנו כבר כשהמדינה אמרה לבג"ץ שההוא יהיה האחרון.

משה גפני: מה שקרה כאן, מה שאין ולא היה בתקציבים הקודמים: יש מנגנון שהכנסת לא יוצאת מרגע אישור התקציב עד סוף 2018, והממשלה לא יוצאת מרגע אישור התקציב עד סוף 2018; כולנו נשארים במערכת הזאת בחקיקה המונחת לפנינו.

משה גפני: אנחנו באים – בעת שצריך היה להגיש תקציב לשנת 2018 לו התקציב הזה היה חד-שנתי – אנחנו מתכנסים, הממשלה מתכנסת, בוחנת את הגירעון, מה קרה ב-2017, האם עומדים ביעד הגירעון, בוחנת את ההוצאות, בוחנת מה חסר, מה צריך לעשות.

משה גפני: הממשלה, בהתחלה, כשהיא הכינה את הצעת החוק הזאת, חשבה שמספיק שהיא לבדה תעשה את הדברים האלה, ושמכאן ואילך לא צריך יותר כלום.

משה גפני: אנחנו לא הסכמנו לזה.

משה גפני: אנחנו אמרנו: נכון – אגב, הם רצו שהדיון יהיה בממשלה ב-29 בדצמבר ובכנסת ב-31 בדצמבר.

משה גפני: אני נעלבתי מזה, למה נעלבתי?

משה גפני: מכיוון ש – מה המשמעות של העניין?

משה גפני: המשמעות של העניין – בסדר – – –

עמר בר-לב: שמעריכים את היכולת שלך, שב-24 שעות אתה יכול – – –

משה גפני: כן, אבל סביר להניח שאם אנחנו מדברים על 31 בדצמבר, ואפילו הממשלה – וזה הרגיז אותי – ב-29 בדצמבר, אז אפשר לקרוא על זה כבר שבועיים קודם – ואני לא רוצה להגיד שם של עיתון ולעשות לו פרסומת, אבל כאלה שקשורים עם משרד האוצר – אני יכול לקרוא את זה באותם עיתונים שבועיים קודם, למה אני צריך לחכות עד 31 בדצמבר?

משה גפני: ולכן לא הסכמנו לעניין הזה בשום מקרה ובשום צורה.

משה גפני: אני גם אספר בקצרה על התהליך שהיה בוועדת הכספים עם האופוזיציה ועם הקואליציה – אני אספר על התהליך הזה.

משה גפני: אבל קודם כול אני מדבר על מבחן התוצאה.

משה גפני: במבחן התוצאה צריכים לבוא – כמו בתקציב רגיל, ב-1 בנובמבר צריכים לבוא לכנסת – צריך לבוא, לדווח, להגיד מה קרה: מה הגירעון?

משה גפני: השתנה?

משה גפני: התחזיות שונות ממה שקבעו בהתחלה?

משה גפני: צריכים להגיד מה מתכוונים לעשות אם יש גירעון, מה מתכוונים לעשות עם ההוצאות של משרדי הממשלה או של הממשלה בכלל.

משה גפני: מגיעים זמן קודם, כאילו יש תקציב שמביאים לכנסת במועד הזה.

משה גפני: ואותו הדבר – הממשלה.

עמר בר-לב: ההבדל היחיד – שהממשלה לא יכולה ליפול אם יש חילוקי דעות.

משה גפני: רגע, יש רק שלב אחד שבו היא יכולה ליפול, אבל הוא נדיר לחלוטין; יש שלב בחוק שהממשלה יכולה ליפול, אבל באמת, זה נדיר לגמרי.

משה גפני: אתה צודק – בעיקרון, נכון מה שאמרת, זאת היציבות הפוליטית.

עמר בר-לב: גפני, אמרת לי שאני צודק.

עמר בר-לב: אני רוצה את זה בשלושה העתקים: לאשתי, לאימא שלי, ואחד לארכיון.

משה גפני: רק את הכתובות, בבקשה, שאני אוכל לשלוח.

משה גפני: אבל האמת היא שיש בחוק מקרה נדיר, שהממשלה יכולה ליפול.

משה גפני: נכון מה שאמרת על היציבות הפוליטית, שהממשלה עם התקציב הזה לא נופלת.

משה גפני: היא יכולה ליפול על דברים אחרים, לא על זה, ואני תכף אומר מדוע.

משה גפני: מה שקרה זה שכאשר באים עם תחזית, ואומרים: יעד הגירעון – ואנחנו קבענו אחוז מסוים, והתברר שאנחנו לא עומדים בו.

משה גפני: ולכן לקראת סוף 2017 אנחנו הולכים לשנות את יעד הגירעון, ולא עוד אלא – יש 10 מיליארד שקל, בחוק, שאנחנו הולכים להשתמש בהם, אם אכן מתברר שכולו או חלקו איננו מספיק כדי לעמוד בתחזיות, כדי לעמוד בהוצאות הממשלה, כדי לעמוד בגירעון.

משה גפני: ה-10 מיליארד שקל האלה מחולקים כדלהלן: קודם כול, יש 3.5 מיליארד שקל שמופיעים בתקציב.

משה גפני: הם מופיעים ברזרבה של שנת 2018.

משה גפני: לא לוקחים את זה מאיזה משרד ממשלתי ואומרים: אנחנו לוקחים את ה-3.5 מיליארד שקל ואנחנו אתם מכסים גירעון; זה נמצא בתקציב שיובא לאישור הכנסת, זה נמצא בתקציב של 2018, בתקציב של רזרבה – 3.5 מיליארד שקל.

עמר בר-לב: זו פעם ראשונה, נדמה לי.

משה גפני: לא לא, זה היה גם אצלי, בתקציב קודם, היה תקציב התאמות של 2 מיליארד שקל.

משה גפני: אז קראו לזה "קופה קטנה של גפני".

משה גפני: היו פה כמה נאומים כאלה.

משה גפני: אני אפילו לא התרגזתי כי יכולתי לצאת לרחוב ולהגיד: יש לי 2 מיליארד שקל.

אכרם חסון: זה היה – – –

עמר בר-לב: מאז שאני בכנסת, זו פעם ראשונה.

משה גפני: אה, כן כן, נכון, נכון.

משה גפני: היה תקציב התאמות של 2 מיליארד שקל, ובסוף כל ה-2 מיליארד שקל הלכו לביטחון.

משה גפני: "קופה קטנה של גפני", בסדר, אז לפחות אני יכול להגיד שתרמתי – בסדר.

משה גפני: על כל פנים, היה תקציב התאמות לא במתכונת הנוכחית; עכשיו יש תקציב התאמות של 3.5 מיליארד שקל.

משה גפני: אם יש גירעון, אדוני היושב-ראש, של 3.5 מיליארד שקל, התקציב הזה, של 2018, הולך לכיסוי הגירעון.

משה גפני: אם לא, והממשלה רוצה לעשות בו שינויים, והיא רוצה להעביר חלקית או למשרדים אחרים, מה שקורה זה שכמו שאמרתי, הכנסת לא יוצאת מהעניין – אני מדבר כבר על מבחן התוצאה, אני לא מדבר על המשא-ומתן, שאמרתי שאני אומַר על זה בסוף כמה מילים – ה-3.5 מיליארד שקל האלה מגיעים לאישור ועדת הכספים, וצריך לאשר בוועדה שזה הולך למשרד הזה או למשרד אחר, או לא חשוב לאן.

משה גפני: זה 3.5 מיליארד שקל.

משה גפני: יש 3.9 מיליארד שקל – נעגל את הסכום ונגיד 4 מיליארד שקל – סכום שמופיע בחוק, שמגיע מקיצוץ במשרדי הממשלה, קיצוץ של 1% במשרדי הממשלה.

מאיר כהן: flat?

משה גפני: לא, רגע.

משה גפני: כאן התחיל הוויכוח.

משה גפני: הקיצוץ הוא 1%, זה מה שכתוב בחוק – מה שהיה כתוב בחוק; עכשיו זה כבר כתוב אחרת – 1% במשרדי הממשלה.

משה גפני: היה אפשר לקחת, למשל, במשרד החינוך את ארגוני הנוער – סתם, אני לוקח דבר אוניברסלי כזה – ומוחקים את הסעיף.

משה גפני: במשרד החינוך לא צריך לעשות קיצוץ, יש לו קיצוץ של 1%, הסעיף הזה מכסה לו את ה-1%.

משה גפני: לא הסכמנו לעניין הזה.

משה גפני: לא הסכמנו, מכיוון שכאשר אתה מדבר על קיצוץ רוחבי במשרדי הממשלה, הממשלה יכולה, בגלל, אני יודע, איזה רצון של איזה שר או רצון של ממשלה, אפילו, לעשות קיצוץ רוחבי עם נזקים חברתיים בלתי רגילים.

משה גפני: תוצאת המשא-ומתן הייתה שה-1% הזה מגיע לאישור ועדת הכספים.

משה גפני: ואז, אם יבואו עם סעיף במשרד החינוך שהקיצוץ הוא רק בארגוני הנוער, אנחנו יכולים להגיד: בשום פנים ואופן לא – וזה כתוב בחוק – אנחנו לא מסכימים, ואז זה חוזר, ואז יכול להיות קיצוץ רוחבי.

עמר בר-לב: – – – תקציב 2017 – – –

משה גפני: לא לא, זה חוזר לממשלה.

משה גפני: הממשלה צריכה לשנות את הקיצוץ הרוחבי.

משה גפני: אנחנו מקיימים את הדיון בוועדה, אומרים: רגע, מה זה הקיצוץ הזה?

משה גפני: למה מחקתם בסעיף הזה?

משה גפני: או: למה פה לא נגעתם בכלל ולקחתם רק ממקומות אחרים?

משה גפני: למה פגעתם בנושאים חברתיים?

משה גפני: משרד הרווחה – למה לקחתם מנכים?

משה גפני: אלה שאלות שהממשלה תדע מראש, כשהיא קובעת את הקיצוץ הרוחבי, שהיא צריכה לעמוד מול ועדת הכספים, על כל סיעותיה ועל כל חבריה, ולתת עליהן תשובות.

משה גפני: ואני מעריך שבעקבות העובדה שצריך אישור של ועדת הכספים הממשלה לא תעשה טעויות כאלה.

משה גפני: אנחנו לא נסכים, אף אחד מאתנו לא יסכים.

אראל מרגלית: היא מראה לנו את סדרי העדיפויות ואת הרשימה, ואנחנו צריכים – – – הלאה.

משה גפני: נכון, אבל צריך אישור בסוף.

משה גפני: אנחנו צריכים להצביע.

עמר בר-לב: אבל אם היא לא רוצה, היא חייבת לעשות קיצוץ?

משה גפני: היא לא חייבת לעשות קיצוץ רוחבי.

משה גפני: היא יכולה לא לעשות, אבל אז יש לה גירעון.

משה גפני: אנחנו מדברים על המצב שפתאום יתברר – – –

עמר בר-לב: שהיא תתמודד עם גירעון, אם יהיה.

משה גפני: בדיוק.

משה גפני: לא אם יהיה; ב-1 בנובמבר הם צריכים לבוא אלינו, להגיד לנו מה המצב – בסדר, לא בסדר.

משה גפני: אני אומר לך, התחזית שלי – ואני לא כלכלן – ודאי שיהיה גירעון.

משה גפני: לא יכול להיות אחרת.

משה גפני: אני יכול לנמק גם, אין צורך.

משה גפני: ראינו את זה גם בפעמים קודמות.

משה גפני: משרד האוצר כשל – לא כי הוא לא מקצוען.

משה גפני: הוא מקצוען.

משה גפני: הוא כשל, הוא לא יודע להגיד תחזיות.

משה גפני: כשאנחנו נמצאים עכשיו – אנחנו נמצאים באוגוסט, בתחילת אוגוסט 2016 הוא יכול לדעת מה יהיה בסוף 2017?

משה גפני: אתה מבין בזה, אראל.

משה גפני: יש מציאות כזאת בכלל?

משה גפני: אין.

אראל מרגלית: יש שמועות שגם קשה לו לדעת מה קורה בסוף 2016.

אראל מרגלית: איך הוא ידע?

אראל מרגלית: התחזיות שלו לא נכונות בינתיים.

משה גפני: ולכן יש בקרה, והבקרה הזאת משותפת, קודם כול הממשלה, ולאחר מכן הכנסת.

משה גפני: הם חייבים לבוא אלינו למסור דיווח.

משה גפני: אנחנו חלק מן העניין.

משה גפני: זה לא שאנחנו קוראים את זה בעיתון.

משה גפני: לא אכפת לי לקרוא את זה בעיתון – אם זה יהיה כתוב גם ב"יתד נאמן", לא אכפת לי גם לקרוא את זה בעיתון.

אראל מרגלית: תמיד אנחנו קוראים יום לפני זה בעיתון מה שאחרי זה – – –

משה גפני: כן, אבל זה לא בסדר, המציאות הזאת.

משה גפני: אם אתה אומר שאנחנו שונים – ואמרת – אנחנו שונים ממה שהיה בעבר, כי עכשיו כולנו בתוך העניין, ולכן גם בחוק-היסוד זה הוראת שעה, אנחנו צריכים לקיים את הדיון הזה.

משה גפני: תבואו ותגידו מה קרה, ממה נבע הגירעון, למה ההוצאות גדלות – כל הדברים האלה צריכים להיות בדיון, ואז מחליטים.

משה גפני: לשאלתך אם הולכים לבחירות – התשובה: יש בחוק מקרה אחד שהולכים לבחירות.

משה גפני: אם אנחנו לא מאשרים את הקיצוץ הרוחבי ולא מאשרים את כל הכיסוי של הגירעון, צריך לחזור לממשלה, להביא תקציב חדש ל-2018, תקציב חדש, ואז מתחיל ההליך הרגיל של אישור תקציב.

משה גפני: חודש, חודשיים, שלושה, ולא מאשרים תקציב – הולכים לבחירות.

משה גפני: זה כתוב בחוק.

משה גפני: אתה שואל אותי?

משה גפני: אין מציאות כזאת.

משה גפני: למה אין מציאות כזאת?

משה גפני: כי אחת מהשתיים: נניח שהאופוזיציה תעשה מלחמת עולם ותגיד: בואו נפיל את הממשלה, לא נאשר כלום.

משה גפני: אבל יש קואליציה.

משה גפני: אם בקואליציה יודעים בעיניים פקוחות שהולכים להפיל את הממשלה, אז אפשר להפיל את זה הרבה קודם, על דברים הרבה יותר פשוטים, לא צריך להגיע לתהליך הארוך הזה, המסובך; אם בקואליציה יש כאלה שסבורים – אני מתחיל להריח שאולי יש כאלה, אני לא בטוח בהרגשה, אז אני לא רוצה להגיד שמות.

משה גפני: אבל אם יש כאלה, הם לא יחכו לתקציב של 2018.

משה גפני: אבל יש בחוק מציאות שבה אם לא מאשרים את התהליכים שעליהם דיברנו, מובא על-ידי הממשלה תקציב חדש ל-2018, עם כל מה שנלווה לעניין.

משה גפני: יש המועדים הקבועים, שמופיעים כאן, בחוק.

משה גפני: והיה, אם גם בפרק הזמן הזה לא מאשרים את תקציב 2018, אחרי שלא אישרו את כל השינויים שנעשו כדי לעמוד בתנאים שנלווים לעניין – החלק הזה מפיל את הממשלה.

משה גפני: אני חושב שכיסיתי את העניין, פחות או יותר, אתם תראו את זה גם בחוק, אבל העיקרון הוא שבסופו של דבר יש פעם ראשונה מהלך של תקציב דו-שנתי שבו לקראת סיום השנה הראשונה – במקרה הזה 2017 – יתקיים דיון בממשלה, ולאחר מכן, או די במקביל, בכנסת, דיון במה שקרה בשנת התקציב הראשונה, ואז, אם יש שינויים, והשינויים האלה מצריכים דברים כפי שפירטתי, תצטרך הממשלה לקבל החלטה, ולאחר מכן – הכנסת וועדת הכספים – ובעניין הזה יש שינוי.

משה גפני: עכשיו אני רוצה לומר כמה מילים לגבי העניין הזה שהיה בכל זאת – הוא היה גם בתקשורת – היה פיליבסטר בוועדה.

משה גפני: גם מזה אי-אפשר לברוח.

משה גפני: יש רבים שטענו נגדי:

משה גפני: מה הטענות שלך, גם אתה עשית פיליבסטר בקדנציה הקודמת.

משה גפני: ואני אומר לכם, אין הנידון דומה לראיה.

משה גפני: בקדנציה הקודמת היה פיליבסטר על מע"מ אפס, היה לו יעד – היעד הושג.

משה גפני: פה לא היה יעד שהוגדר באופן מדויק, כי אני שותף ליעד הזה.

משה גפני: אם היעד הוא להפיל את כל התהליך הזה, אז בסדר, יש רוב לקואליציה – מה שלא היה בקדנציה הקודמת, ואני לא רוצה להרחיב, אני עדיין לא כותב את הספר, מה קרה אז.

משה גפני: אבל קרה, ונתנו לי חודשים ארוכים – – –

עמר בר-לב: חשבו שאולי ישכנעו אותך במהלך הלילה.

משה גפני: יכול להיות, כן, יכול להיות, בסדר.

משה גפני: אתה כמו רבי לוי יצחק מברדיצ'ב, אתה מסנגר על עם ישראל, בסדר.

משה גפני: יש לי עוד כמה דברים לומר, מה חשבו, בסוף יתברר שהחשיבה הזאת הצליחה.

משה גפני: אבל נניח רגע לעניין הזה.

משה גפני: היה יעד, ואמרו אותו באחריות רבה חברי האופוזיציה – הנה, אראל מרגלית כאן; היה יעד – שלא להביא – אנחנו נגד תקציב דו-שנתי, אמרה האופוזיציה, בצדק מבחינתה – – –

עבדאללה אבו מערוף: זה היה היעד, גפני, זה היה היעד – – –

משה גפני: אבל את זה כבר אי-אפשר היה לשנות, אמרנו את זה.

עבדאללה אבו מערוף: אבל זה היה היעד.

משה גפני: נכון, וגם עכשיו.

עבדאללה אבו מערוף: – – –

משה גפני: בסדר, אנחנו אנשים ריאליים, אנחנו חברי כנסת ואנחנו צריכים לדעת אם הולכים למלחמה וזהו, ולא מעניין אותי מה שיקרה, או שאני רוצה להשיג בדרך דברים שהם חשובים מבחינת הכנסת ומבחינת עם ישראל.

משה גפני: באה האופוזיציה ואמרה: אני נגד התקציב הדו-שנתי, ואם יהיה לי רוב, נפיל את זה.

משה גפני: אין רוב כרגע, אני לא יודע מה יהיה מחר, כרגע אין רוב.

משה גפני: הולך להיות תקציב דו-שנתי – טוב, רע, זה לא משנה.

משה גפני: באה האופוזיציה ואמרה לי את מה שאני אמרתי בעצמי: יש דברים שצריך לשנות, אי-אפשר לתת לממשלה בתקציב דו-שנתי לעשות מה שהיא רוצה: היא תחליט מהו הקיצוץ הרוחבי, היא תחליט מתי זה נקרא גירעון, מתי צריך לשנות את כל הדברים – היא תחליט הכול, ואנחנו נשב פה סטטיסטים ולא במשחק.

משה גפני: ואז, בשיתוף פעולה בין הקואליציה והאופוזיציה – כל מה שאני אומר לכם עכשיו לא היה בהתחלה; בהתחלה היה חוק שונה לחלוטין, מבחינת הכנסת.

משה גפני: היה ועדת הכספים, היה פה ושם, אבל אתה, ב-31 בדצמבר, לא היית יודע איפה אתה עומד.

משה גפני: אגב, גם הממשלה, שגם זה מבחינתנו היה דבר רע.

עמר בר-לב: האופוזיציה השיגה בדיוק את מה שאתה אומר; היה שיתוף פעולה בין האופוזיציה לקואליציה.

משה גפני: כן, יחד, יחד.

משה גפני: אני לא רוצה להגיד שזה לא בגלל הפיליבסטר, אני לא רוצה להגיד את זה, מה אכפת לי שסתיו שפיר תיקח קרדיט?

משה גפני: אבל באמת זה היה בהידברות בינינו, כמו שאנחנו נוהגים בוועדת הכספים.

משה גפני: עשינו את זה גם בתקציב – – –

עבדאללה אבו מערוף: גם בגלל.

משה גפני: בסדר, כן, לכן אני לא אומר כלום.

משה גפני: עשינו את זה גם בתקציב הקודם, עם הרופאים בפריפריה, ועם הגדלת הסבסוד של המשכנתאות, עם אלף-ואחד דברים, שבסופו של דבר היו בדיון שהתקיים בין האופוזיציה והקואליציה.

משה גפני: אני יכול להגיד לכם עוד משהו.

משה גפני: לא היה פה נושא – וגם הפעם לא – אני מצטער שאני אומר את זה – לא היה פה נושא שהאופוזיציה דרשה, ואני נכנעתי.

משה גפני: כל מה שהאופוזיציה דרשה, גם בתקציב וגם עכשיו, גם אני רציתי.

משה גפני: אני מודה לאופוזיציה על שיתוף הפעולה הזה, הוא חשוב לכולם.

משה גפני: הוא, אגב, יהיה חשוב מאוד לכלכלה, אם אכן תמונת המצב תהיה שהתקציב הדו-שנתי יאושר, אנחנו נגיע קרוב לנובמבר 2017, ויתחילו דיונים אמיתיים על תקציב.

משה גפני: מי שמבין בעניין הזה – וחבר כנסת מבין בעניין הזה – יש לזה חשיבות עצומה לכלכלת ישראל; יש לך בקרה עצמית, יש לך בקרה ציבורית, אתה לא עושה מה שאתה רוצה, יושבים פקידים שם באיזשהו מקום – – –

אראל מרגלית: נכון, גפני, אבל 2%, בסך הכול זה 2%.

משה גפני: נכון.

אראל מרגלית: על 2% יהיה לנו דיון, על ה-1% של הקיצוץ וה-1% של ההתאמות.

משה גפני: אבל, אתה יודע, יהיה דיון – – –

אראל מרגלית: וזה בסדר שיהיה הדיון על זה, זה בסדר, זה יותר טוב מכלום, אבל זה 2%.

משה גפני: אני מסכים, אבל יהיה דיון.

משה גפני: עוד דבר: זה לא שאתה מאשר תקציב – הכנסת – ואתה הולך לשנתיים ואתה כבר לא עוסק בעניין הזה; אתה יכול להעביר ביקורת, הם חייבים לבוא ולדווח מה קרה במשק הישראלי.

משה גפני: נכון שהדיון הוא על 2%, אבל הוא צריך לדווח מה קרה עם הגירעון, למה זה קרה.

משה גפני: אני כבר רואה את השאלות שלך, מה אתה תשאל אותם.

אראל מרגלית: או-אה.

משה גפני: אם לא יהיה גירעון, מה נעשה?

משה גפני: טוב, לא חשוב.

אראל מרגלית: הלוואי, הלוואי, אני רוצה לראות את המשק צומח.

חיים ילין: אתה לא רוצה שיהיה גירעון בכוח בשביל להכשיל או בשביל – לא נכון.

אראל מרגלית: אני מת שהמשק יצמח, אני אדבר אתך על כמה תוכניות.

משה גפני: לא יכול להיות, לא יכול להיות.

מאיר כהן: גפני אומר שלא יהיה גירעון – –

משה גפני: לא, לא אמרתי את זה.

חיים ילין: לא, הוא לא אמר.

מאיר כהן: – – וכשיהיה גירעון, יהיה גירעון.

מאיר כהן: תסמכו עליו.

משה גפני: אנחנו במדינה – אני לא רוצה להגיד דברים לא טובים, דברים טובים: כשצריך, אז ההוצאות גדולות, יש את זה כמעט בכל שנה, לצערנו הרב.

משה גפני: אנחנו גם חיים במזרח התיכון.

אראל מרגלית: רק פה, בבית הזה, צריך מדי פעם לזכור שצריך גם לעבוד בשביל אלה שמביאים גם הכנסות – כי פה רגילים להוצאות – יש גם חלק מעם ישראל שאחראי להכנסות.

משה גפני: נכון, נכון.

אראל מרגלית: צריך גם להם לדאוג.

משה גפני: אראל, מה יקרה אם באמצע שנת 2017 נגיע למסקנה שאתה צודק, יבוא משרד הכלכלה, יבוא משרד האוצר ויגיד: צריך להוציא הוצאה גדולה כדי לתת לאלה שמביאים כסף, שיש להם את המפעלים, שלא ילכו לסין, שלא ילכו לארצות-הברית, צריך להוציא מפה כמה מיליארדים.

משה גפני: יגיעו למסקנה שזה נכון – לא רק אתה לבד אומר את זה, אומרים את זה רבים אחרים.

משה גפני: יצטרכו להוציא כסף, וזה לא יהיה בתוכנית, זה ייצור גירעון – שבסופו של דבר יכניס כסף.

משה גפני: הלוואי שהיו מחליטים את זה כבר עכשיו – לתקציב.

אראל מרגלית: הלוואי, הלוואי.

משה גפני: אדוני היושב-ראש, הוגשו הסתייגויות רבות לשני החוקים הללו.

משה גפני: בסדר, אני לא יודע למה – – –

אראל מרגלית: למה, הגבלנו את זה בסוף ל-80, מה אתה רוצה?

משה גפני: לא, בסדר.

אראל מרגלית: היו לנו 6,000, והגבלנו ל-80.

משה גפני: אני שיבחתי את ההתנהגות האחראית של האופוזיציה, שיבחתי.

משה גפני: מה אתה רוצה, שעוד פעם אני אשבח?

אראל מרגלית: לא, בסדר, אבל בסוף הגבלנו את זה ל-80.

משה גפני: כן, כן, בסדר.

משה גפני: אני מבקש, אדוני היושב-ראש, מהכנסת, בסופו של דבר לדחות את כל ההסתייגויות.

משה גפני: צריך להעביר את החוק כמות שהוא, החוק הוא תקציב דו-שנתי – יש לי השגות, כפי שאמרתי, לגבי העיקרון.

משה גפני: בתוך שני החוקים האלה עשינו את השינויים כפי שתיארתי אותם.

משה גפני: אני מבקש לדחות את כל ההסתייגויות ולהצביע בעד שני החוקים האלה.

משה גפני: ואני מודה לך, אדוני היושב-ראש, על הסבלנות, ואני מודה לחברי הכנסת ואני מודה לחברי ועדת הכספים, שבזכותם אני מביא את החוקים האלה.

משה גפני: תודה רבה.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: אנחנו עוברים לדיון.

מאיר כהן: אראל מרגלית – אדוני.

מאיר כהן: 15 דקות לרשותך, אדוני.

אראל מרגלית: תודה רבה.

אראל מרגלית: אדוני היושב-ראש, מי השר שנמצא פה?

אראל מרגלית: כבוד השר, כבוד השר, יושב-ראש ועדת הכספים, חברי חברי הכנסת וחברות הכנסת, קודם כול, אני רוצה לומר גם מילה טובה, להתחיל במילה טובה על הדבר הקטן ואחר כך לדבר על הדבר הגדול.

אראל מרגלית: המילה הטובה היא באמת לגבי הרזרבות של ה-2%, גם ה-1% של הקיצוץ הרוחבי וגם תקציב ההתאמות, שהוא 3.5 מיליארד, ביחד זה בערך 7.5 מיליארד שיושב-ראש ועדת כספים, בשיתוף עם חברי הקואליציה ובשיתוף עם חברי חברי האופוזיציה, בסופו של דבר, במשא-ומתן הרבה יותר הגיוני, הגענו לדיבור על איך הרזרבות האלה מאושרות ואיך אנחנו רואים שהדברים לא יוצאים מכלל פרופורציות והולכים למקומות אחרים לגמרי.

אראל מרגלית: אבל אני רוצה לדבר על התקציב הדו-שנתי עצמו, ולהזכיר לעצמנו מה היה לנו בפעם האחרונה שהיה תקציב דו-שנתי ולדבר על זה בצורה הגלויה ביותר.

אראל מרגלית: ראש הממשלה – בניגוד לדעתו של יושב-ראש ועדת הכספים משה גפני, בניגוד לדעתו של שר האוצר כחלון – מביא תקציב דו-שנתי, בניגוד מוחלט לאינטרס הכלכלי של המשק; ובמטרה אחת, של שרידות פוליטית, שהיא מעל הכול.

אראל מרגלית: כשאנחנו שואלים את עצמנו ומסתכלים מה קרה במדינת ישראל בפעם האחרונה שהיה תקציב דו-שנתי, אנחנו רואים שהמשק הגיע לגירעון של 50 מיליארד שקל, אדוני.

אראל מרגלית: וכשהגיעו ל-50 מיליארד שקל, וזה כמו שאתה פתאום סוטה מהכביש כשאתה נוסע מאוד מאוד מהר, היו צריכים לעשות סטייה נגדית.

אראל מרגלית: ובאותה סטייה נגדית – שהייתה כרוכה, א.

אראל מרגלית: בהעלאת המע"מ, שזה מס שפוגע מאוד בשכבות המתקשות יותר, וב.

אראל מרגלית: בקיצוץ הקצבאות מרגע לרגע, שמאוד פגע בחלקים שלמים באוכלוסייה – הבאנו ל-50,000 משפחות שנפגעו ולפי הדירוג של ה-OECD הגיעו באותה שנה מתחת לקו העוני.

אראל מרגלית: פשוט גמרו חודש והגיעו לאוברדרפט.

אראל מרגלית: ובעצם המומחים, כולל במשרד האוצר, כולם, היו באופן תקיף נגד התקציב הדו-שנתי – שאף מדינה בעולם לא מביאה אותו חוץ מבחריין.

אראל מרגלית: הרי ישראל היא לא איזה גאון פיננסי שרק הוא יודע להמציא דברים בעוד שהוא נכנס לגירעונות.

אראל מרגלית: הרי אילו היה תקציב דו-שנתי דבר טוב, היו עושים את זה בעוד מדינות.

אראל מרגלית: לא עושים את זה.

אראל מרגלית: למה לא עושים את זה?

אראל מרגלית: כי בסופו של דבר היכולת של הכלכלנים ושל האנשים לחזות את התחזית, בעיקר תחזית ההכנסות, הוכחה כמוטעית.

אראל מרגלית: בפעם שעברה הכנסות מנדל"ן, הכנסות מתעשייה, הכנסות מעסקים – הכול היה הרבה פחות ממה שציפו.

אראל מרגלית: איפה עומד המשק הישראלי כיום?

אראל מרגלית: בואו נראה איפה הוא עומד, כי אני באמת דיברתי על כל אלה שמביאים את ההכנסות – על עסק קטן, על מספרה ברחוב.

אראל מרגלית: אני לא מדבר על טייקונים, אני מדבר על המאפייה, אני מדבר על בית-הקפה שרוצה עוד שלושה שולחנות בחוץ, אני מדבר על בית-הדפוס שאולי רוצה להדפיס קצת יותר חוברות.

אראל מרגלית: אני רוצה להבין: כל אותם אנשים שמפרנסים, 450,000 בעלי עסקים קטנים ועצמאים שבעצם מחזיקים את רוב הכלכלה הישראלית, הם במצב קשה כפי שהם לא היו מזמן.

אראל מרגלית: ב-12 החודשים האחרונים 60,000 מהם נסגרו.

אראל מרגלית: מה קורה כשעסק קטן נסגר?

אראל מרגלית: אז או משפחה אחת, או שלוש משפחות, או עשר משפחות, או לפעמים 15 משפחות – כמו שאנחנו רואים עכשיו בירוחם עם הבחורות שעובדות במפעל קוסמטיקה – הן מאבדות את העבודה שלהן.

אראל מרגלית: מי זה האנשים האלה?

אראל מרגלית: אנשים שמרוויחים הון, תמיד?

אראל מרגלית: לא.

אראל מרגלית: אנשים שמפרנסים משפחה, שמרוויחים 4,500–5,000 שקל, שמנסים להביא לחם הביתה, לתת לילדים שלהם מה לאכול.

אראל מרגלית: אלה לא דברים בעלמא.

אראל מרגלית: אנחנו מדברים על המפעל בירוחם.

אראל מרגלית: חבר'ה, ב-2015 – לגבי החודשים האחרונים אין לי את הסטטיסטיקה המדויקת – אבל אני ראיתי, התאחדות התעשיינים, את מה שהיא אמרה על 2015: זו הפעם הראשונה במדינת ישראל שלא נפתח מפעל תעשייתי אחד.

אראל מרגלית: אני לא מדבר כבר על כמה נסגרו, אבל לא נפתח מפעל תעשייתי אחד.

אראל מרגלית: המשק במשבר.

אראל מרגלית: ההיי-טק הישראלי, שהרבה פעמים כן מביא הכנסות – כשיש אקזיט גדול זה יופי, אני שמח, והיה לי חלק בכמה מהם, אני שמח – אבל ההיי-טק הישראלי בכללותו מאבד עובדים, איבד עובדים.

אראל מרגלית: הרבה מאוד מהעובדים הלכו לאירלנד, לברלין, ללונדון, לניו-יורק או לחוף המערבי, או – דרך אגב, לאן הם עוד הלכו?

אראל מרגלית: הם הלכו למזרח-אירופה.

אראל מרגלית: למה?

אראל מרגלית: כי אותן תוכניות שבעבר היו כדי להעסיק חבר'ה צעירים שלא היו מעורבים בהיי-טק – לפעמים הם באים מהצפון, מהדרום, חבר'ה צעירים ערבים, חבר'ה צעירים חרדים, חבר'ה צעירים שנגיד עדיין לא גמרו את הטכניון בשלב זה – פשוט אין היום את אותם עידודים שהיו בתקופות הקודמות כדי לתת להם עידוד להיכנס לתוך מעגל התעסוקה.

אראל מרגלית: אז לאן הולכים העובדים?

אראל מרגלית: הם הולכים למזרח-אירופה, הם הולכים לסין, הם הולכים להודו, ואנחנו יכולים להתחרות אבל אין עידוד ממשלתי.

אראל מרגלית: בתקופה שרענן דינור היה מנכ"ל משרד ראש הממשלה היינו באים אליו עם 100 עובדים פה, ו-50 עובדים שם, ו"באבקום" בגליל, ו"מטריקס גלובל" במגזר החרדי במודיעין-עילית, והיינו יודעים ליצור מקומות עבודה.

אראל מרגלית: אף אחד בממשלה הזאת לא יודע מה זה מקומות עבודה, מקומות עבודה למשק.

אראל מרגלית: עיקר הצמיחה – כלומר, יש לנו האטה במשק – עיקר הדברים החיוביים זה הוצאה ממשלתית, וזה בסדר, אבל חוץ מההוצאה הממשלתית גם המשק צריך לעבוד.

אראל מרגלית: יש לנו ראש ממשלה שעומד בראשות ממשלה שלא יודעת להניע את גלגלי המשק קדימה.

אראל מרגלית: עכשיו אני שואל אתכם: אני מסתכל על כל רחבי הארץ, האם אי-פעם היו כל כך הרבה אנשים מוכשרים במדינת ישראל?

אראל מרגלית: הבת שלי גמרה – אחת מהן, יש לי שלוש – את מכללת תל-חי בצפון, חיפשה עבודה.

אראל מרגלית: עבדה במסעדה בתור מלצרית, עבדה אחרי זה בתור מנהלת משמרת, גמרה את הלימודים, חיפשה עבודה שקשורה למשהו שהיא למדה, לא הצליחה.

אראל מרגלית: גם החבר שלה לא הצליח.

אראל מרגלית: גם החברים שלהם לא הצליחו.

אראל מרגלית: מה בסוף אמרו להם?

אראל מרגלית: אתם רוצים להצליח, תעברו למרכז, או תעברו למקום אחר, אין לכם מה לחפש בצפון.

אראל מרגלית: אתם רוצים להצליח, תלכו למקום אחר ואולי תחזרו אחר כך להקים משפחה בצפון, אחרי שהצלחתם במקום אחר בעולם.

אראל מרגלית: בואו נסתכל מה קרה: יצוא הסחורות ירד ב-21.7%; היצוא התעשייתי ירד ב-22.4%; יצוא ההיי-טק ירד ב-32.1%.

אראל מרגלית: העסק מתרסק כי הממשלה לא מביאה תוכניות של צמיחה.

אראל מרגלית: אני מאוד מעריך את מה שאתם עושים ומנסים לעשות בתחום הדיור, מאוד.

אראל מרגלית: אני רואה את זה, אתם מנסים.

אראל מרגלית: חלק יצליח, חלק לא יצליח.

אראל מרגלית: תביאו תוכניות כאלה, תביאו תוכניות אחרות – אתם מתמודדים עם זה, אתם נלחמים, אתם נמצאים שם.

אראל מרגלית: שר השיכון יואב גלנט, שר האוצר כחלון, אני מוריד את הכובע על המאמצים.

אראל מרגלית: אבל לצמיחה במשק – מה אתם עושים?

אראל מרגלית: מה אתם עושים?

אראל מרגלית: אתם יודעים כמה חוקים פופוליסטיים העבירו פה בכנסת הזאת שהם על חשבון העסקים הקטנים, שפשוט ממוטטים אותם?

אראל מרגלית: אנחנו ספרנו פה איזה עשרה שזה פשוט רק על חשבון העסק הקטן.

אראל מרגלית: אז, אוקיי, לשכיר נותנים פתאום עוד צ'ופר, עוד ארבעה ימי חופשה, ועשרה ימי חופשה לגבר, הכול טוב ויפה; מי משלם בשביל כל זה?

אראל מרגלית: מי משלם?

אראל מרגלית: איך אתם משיתים עליהם עוד ועוד הוצאות?

אראל מרגלית: איך?

אראל מרגלית: עכשיו אינתיפאדת הסכינים באה, אחרי שגמרנו את "צוק איתן", אז עוד פעם – ובמגזר הערבי מישהו הולך לקנות?

אראל מרגלית: ובירושלים הולכים לקנות?

אראל מרגלית: לא.

אראל מרגלית: האנשים כורעים תחת הנטל, תסתכלו עליהם, תבינו.

אראל מרגלית: עכשיו בואו נדבר רגע על הפריפריה, על הגליל.

אראל מרגלית: יואב, דיברתם על תוכנית ענקית של 15 מיליארד.

אראל מרגלית: 15 מיליארד שקל לגליל דיברתם.

אראל מרגלית: אמרנו: אמן, כל הכבוד, נלך אתכם, ראשי הרשויות, אשכול גליל מזרחי, אשכול גליל מערבי, כרמיאל, גוש-שגב, היישובים הערביים, נצרת, עפולה, הכול.

אראל מרגלית: איפה הכסף הזה?

אראל מרגלית: בסופו של דבר, כשאנחנו מסתכלים על הטיוטות של התקציב, יש שם כמה מאות-מיליוני שקלים.

אראל מרגלית: איפה הכסף?

אראל מרגלית: חבר'ה, בצפון יש מלא חבר'ה – אני יודע שאתה השקעת בעפולה – יש שם חבר'ה ממכללת עמק-יזרעאל, ממכללת "אורט בראודה", מכללת גליל מערבי, מכללת תל-חי, מכללת כינרת – החבר'ה האלה גומרים ללמוד, רוצים לעבוד.

אראל מרגלית: אנחנו צריכים לתת להם מקומות עבודה, להביא איזושהי תוכנית.

אראל מרגלית: היו תוכניות, אבל הן צריכות כסף.

אראל מרגלית: אתם יודעים שהצפון עומד – בנצרת נתנו חממה אחת, יש עוד חמישה אנשים שרוצים לפתוח שם חממה, לצפון נותנים מכסות.

אראל מרגלית: בקריית-שמונה רצו לתת חממת מזון, food-tech – לא רוצים עכשיו לתת חממות.

מאיר כהן: כל החממות הן במכסות.

אראל מרגלית: במעלות רוצים לתת עוד משהו – לא רוצים לתת חממה, לא רוצים.

אראל מרגלית: חממה זה סתם, זו דוגמה.

אראל מרגלית: "אורט בראודה" רוצה להקים את המרכז הבין-לאומי לחדשנות בתעשייה המסורתית, מה שנקרא Industry 4.0 – תנו להם עזרה.

אראל מרגלית: הבאנו לשם את Bosch, הם הביאו את "מקס פלאנק", כל מרכזי המחקר האלה, אמרו: בואו נקים פה בגליל, אנחנו רוצים – אבל צריך תקציבים.

אראל מרגלית: יש את החבר'ה של "שינוי כיוון", שחוזרים לגליל, חבר'ה מצליחים מקריית-שמונה בעיקר ומיישובי האזור, חוזרים לגליל.

אראל מרגלית: יש שם את שכונת-יובלים שבונים בקריית-שמונה, והם רוצים – אבל אין להם עבודה.

אראל מרגלית: אין להם שירותי בריאות.

אראל מרגלית: אין להם את הדברים הבסיסיים כדי להקים משפחה באותה רמה כמו במרכז הארץ.

אראל מרגלית: אלה ההשקעות שהיינו צריכים.

אראל מרגלית: נצרת – תוציאו משם את המשטרה ב"מוסקוביה" ותקימו שם חממה, בבניין היפה הזה.

אראל מרגלית: תקימו שם עוד דברים.

אראל מרגלית: יש שם כל כך הרבה חבר'ה שרוצים לעבוד ולעשות דברים.

אראל מרגלית: אבל הממשלה צריכה לעמוד מאחורי העניין זה בתקצוב.

אראל מרגלית: עכשיו, אנחנו לא מבקשים תקצוב לבד; יבוא הסקטור העסקי וירצה להשקיע, תנו לו מצ'ינג; לא ישקיע, אל תיתנו מצ'ינג, אבל ברגע שמצליחים להביא – ואני בתור ראש השדולה של הצפון – מצליחים להביא משקיעים ואומרים להם: אתם מקבלים מצ'ינג במרכז הארץ כי פה יש לנו זה, ובצפון לא, נותנים לכם פעם אחת בחמש שנים – בושה.

אראל מרגלית: יש שם מלא חבר'ה.

אראל מרגלית: אותו דבר בדרום.

אראל מרגלית: ראינו מה קורה כשעשו מעשה חכם בבאר-שבע – אני הקמתי בזמנו את החממה – אבל עכשיו צריך לקשור לזה את ירוחם, את אופקים.

אראל מרגלית: להביא איזושהי אסטרטגיה אזורית.

אראל מרגלית: מצפה-רמון – יש שם כמה חבר'ה, בחורות שפתחו שם מקום, אבל צריכים לתת לזה תקציבים ממשלתיים.

אראל מרגלית: זה הזמן של הממשלה לתת.

אראל מרגלית: אותו דבר עם החברה הערבית.

אראל מרגלית: אני אומר לכם, מעולם לא היו החבר'ה הצעירים הערבים כל כך מוכשרים, כל כך משכילים, כל כך מוכנים להשתלב בכלכלה החדשה.

אראל מרגלית: רק תן להם משהו.

אראל מרגלית: תן להם איזושהי הזדמנות.

אראל מרגלית: אני, לפני שנכנסתי לכנסת, פתחתי חממה בחיפה שנקראת "טקווין", לעולם הערבי.

אראל מרגלית: מלא המצאות בשפה הערבית, זה שוק ענק, זה הזדמנות ענקית.

אראל מרגלית: 20% מהסטודנטים בטכניון ובאוניברסיטת חיפה דוברים את השפה הערבית.

אראל מרגלית: רוצים להיכנס, רוצים להשפיע.

אראל מרגלית: איפה הממשלה נותנת איזשהו גשר לדבר הזה?

אראל מרגלית: החבר'ה החרדים גם כן רוצים – מתלבשים עליהם, במקום לתת להם את אותן הטבות שמדברים עליהן בכל מקום.

אראל מרגלית: לבחורות חרדיות, לבחורים חרדים – לתת להם מוסדות להשכלה גבוהה, לתת לחברות כדי להעסיק אותם.

אראל מרגלית: צפון הארץ ודרום הארץ מתחננים להזדמנות, לא לנדבות – להזדמנות.

אראל מרגלית: החבר'ה שם רוצים לבנות את הצמיחה הבאה של מדינת ישראל.

אראל מרגלית: התקציב – ההוצאות של הממשלה הזאת מתעלמות מהם, ומתעלמות גם מהצעירים במרכז הארץ.

אראל מרגלית: ואם לא ניתן – חברה שלא יודעת לתת לצעירים שלה את ההזדמנות ליצור במקום שממנו הם באים – לא מתחברת אליהם.

אראל מרגלית: יש נתק.

אראל מרגלית: תסתכלו מה קורה באירופה – בספרד, ביוון.

אראל מרגלית: נתק.

אראל מרגלית: ובמדינת ישראל, אם יש דבר אחד שאי-אפשר שיקרה, אחרי שחבר'ה צעירים, צעירות, עושים צבא, עושים שירות או משרתים – אי-אפשר לאפשר את הנתק הזה.

אראל מרגלית: חייבים לתת להם הזדמנות, והממשלה הזאת משאירה בחור ובחורה, אחד אחרי השני, לבד.

מאיר כהן: נא לסיים.

אראל מרגלית: לבד.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: חבר הכנסת זחאלקה, בבקשה.

מאיר כהן: דיון סוער, הייתי אומר.

מאיר כהן: אדוני, עשר דקות לרשותך.

קריאה: – – –

מאיר כהן: כן.

ג'מאל זחאלקה: אני מפחד מקריאות ביניים של הכיסאות ריקים.

ג'מאל זחאלקה: מכובדי היושב-ראש, אדוני חבר הכנסת, כבוד השר, המזכיר, הקלדנית ומי שנמצא באולם, אבל חברי כנסת אתם רואים שאין.

ג'מאל זחאלקה: בכל זאת, הנושא – כל דיון בתקציב הוא דיון חשוב, כי מדובר בגורלות של אנשים, ותקציב מטבעו הוא מכלול המדיניות של הממשלה.

ג'מאל זחאלקה: זה לא מדיניות פה ומדיניות שם, אלא הכול בבת אחת.

ג'מאל זחאלקה: הממשלה מניחה מה היא רוצה לעשות בשנים הבאות, והחלטות שנראות קטנות פה ושם, לפעמים יש להן השפעה עצומה על חייהם ואיכות חייהם ורמת חייהם של הרבה אנשים.

ג'מאל זחאלקה: אנחנו דנו כמה פעמים בהמצאה המוזרה הזאת של תקציב דו-שנתי, שאין לה, כפי שנאמר, אח ורע בעולם, והיא נוטלת מהפרלמנט את הזכות לדיון בזמן סביר בתקציב, במיוחד בימים אלה, שיש בהם שינויים כל כך גדולים בכלכלה, ומה שנשמע היום הגיוני, וצריך להיעשות ומתבקש, יתברר בעוד שנה כדבר פאסה, וצריך משהו אחר.

ג'מאל זחאלקה: הכלכלה משתנה מהר, החיים משתנים מהר, קצב החיים משתנה מהר, ולכן, אם בעבר היה נכון לעשות תקציב שנתי, היום עוד יותר חשוב לעשות תקציב שנתי.

ג'מאל זחאלקה: התקציב הדו-שנתי הוא רצון של איש אחד, בנימין נתניהו.

ג'מאל זחאלקה: אני לא שמעתי מישהו בכנסת, מהקואליציה או מהאופוזיציה, שאמר: ואללה, זה רעיון טוב, והגן עליו, שהוא מאמין בו.

ג'מאל זחאלקה: לא שמעתי אף שר מהליכוד, אפילו, שאמר שזה הדבר הנכון לעשות – כעמדתו הוא, לא כעמדת הממשלה וכמביא דבריו של בנימין נתניהו.

ג'מאל זחאלקה: אבל בנימין נתניהו, תורתו הכלכלית ידועה, ותפיסתו הכלכלית ידועה, והיא בתמצית: תן כוח לעשירים ולתעשיינים, הם יביאו פיתוח כלכלי, ומהפיתוח הכלכלי ייהנו כולם.

ג'מאל זחאלקה: זו תמצית תפיסת עולמו, והוא מנסה ליישם אותה בדרכים שונות.

ג'מאל זחאלקה: אנחנו זוכרים אותו ב-2003 וב-2004, מה הוא עשה, כשהמיט את האסון הכלכלי החברתי על מיליוני אנשים, קיצץ בקצבאות, הביא לאבטלה וכו'.

ג'מאל זחאלקה: התפיסה הזאת לא יכולה להקטין את הפערים.

ג'מאל זחאלקה: התפיסה הזאת לא יכולה להביא צדק חברתי.

ג'מאל זחאלקה: מטבעה היא תפיסה ניאו-ליברלית, שמאמינה קודם כול בהצלחה הכלכלית, הרבה הרבה יותר מבעניין של הצדק החברתי, ואם כתוצר לוואי של פיתוח וצמיחה יש פערים, זה לא דבר נורא, אפשר להעלים עין ולהמשיך.

ג'מאל זחאלקה: הכלכלה בסך הכול בריאה וטובה, גם אם יש לה קורבנות – וקורבנות רבים לה.

ג'מאל זחאלקה: מכובדי היושב-ראש, אתה יזמת בזמנו את דוח אלאלוף בעניין העוני.

ג'מאל זחאלקה: הדוח נכתב.

ג'מאל זחאלקה: דוח טוב, דוח מצוין אפילו.

ג'מאל זחאלקה: קיבל שבחים, הממשלה שיבחה אותו, ושמה אותו על המדף.

ג'מאל זחאלקה: הממשלה לא אימצה את הדוח הזה.

ג'מאל זחאלקה: אני אספתי חתימות של 61 חברי כנסת שקוראים לממשלה לאמץ את הדוח, ואת מסקנות הדוח, ולפעול ליישומן.

ג'מאל זחאלקה: הנה לנו מצב שיש תוכנית מפורטת מה לעשות, יודעים בדיוק מה לעשות, וכשיודעים בדיוק מה לעשות ולא עושים – לא רוצים; לא רוצים לתפוס את השור בקרניו ולהילחם בעוני.

ג'מאל זחאלקה: ואם אתה לא נלחם בעוני, אתה נלחם בעניים.

ג'מאל זחאלקה: אני אביא רק מספר אחד.

ג'מאל זחאלקה: היום התקיים דיון על אזורי תעשייה ביישובים הערביים, ופרופסור מנו טרכטנברג הביא את הנתון שההכנסה לנפש ביישובים הערביים – הוא ידוע, אבל חשוב להדגיש אותו, כדי להעמיד את הדברים בפרופורציה הנכונה – היא 40% מההכנסה לנפש בציבור היהודי.

ג'מאל זחאלקה: זה פער של פי-2.5, זה לא פער קטן.

ג'מאל זחאלקה: פרופסור טרכטנברג אומר שבשביל לסגור את הפער הזה צריך שהצמיחה ביישובים הערביים, בחברה הערבית, תהיה פי-שניים מהממוצע של הצמיחה ביישובים היהודיים.

ג'מאל זחאלקה: כלומר, הוא ממליץ על צמיחה דיפרנציאלית.

ג'מאל זחאלקה: ואנחנו רואים שקיימת צמיחה דיפרנציאלית, אבל בכיוון ההפוך.

ג'מאל זחאלקה: כלומר, לפעמים אומרים: אנחנו רואים את מספרי הצמיחה שהממשלה מדברת עליהם, ולא מרגישים את הצמיחה; לא מרגישים שיפור בתחולת העוני, בהכנסה לנפש, לא רואים את השינוי הזה.

ג'מאל זחאלקה: והנה, באה הממשלה עם תוכנית, עם הרבה טררם, והרבה דיבורים, והרבה נאומים.

ג'מאל זחאלקה: החלטה 922 על הקצאת 9.7 מיליארד שקל ליישובים הערביים – אנחנו אמרנו: ואללה, 9.7 מיליארד שקל זה סכום רציני; הרבה פחות ממה שדרשנו, אבל זה סכום שאי-אפשר לזלזל בו.

ג'מאל זחאלקה: אז עלה שר האוצר כאן לדוכן, חבר הכנסת מרגלית, ואמר: לא, לא 9.7, לא 10 מיליארד – סך הכול כסף תוספתי: 2.5 מיליארד לחמש שנים.

ג'מאל זחאלקה: בחשבון פשוט: חצי מיליארד בשנה.

ג'מאל זחאלקה: וכאשר נותנים כסף כזה, אנחנו יודעים, על-פי הניסיון ועל-פי הכוונות והשינויים שעושים, שמה שיבוצע ממנו – במקרה הטוב – התקרה זה 60%.

ג'מאל זחאלקה: ואני יכול להביא תוכניות ממשלתיות, ובהן התוכנית של וילנאי בשנת 2000, של 4 מיליארד – בסוף זה היה 2 מיליארד כסף תוספתי, והכסף התוספתי הזה, 400 מיליון לשנה, ממנו הגיעו בסך הכול 220 – פחות מ-60%, כמעט חצי, 50%–60% מבוצע, כלומר, שום דבר.

ג'מאל זחאלקה: לא רק שזה לא יסגור את הפער, ולא יהיה מנוע לצמיחה של פי-שניים, כפי שאמר כלכלן לא קטן, פרופסור טרכטנברג, אלא לפי הקצב הזה, לפי חשבון גס שלי, צריך 100–200 שנה בערך בשביל לסגור את הפער.

ג'מאל זחאלקה: 200 שנה.

ג'מאל זחאלקה: אנחנו נמצאים היום בשנת 2016 – –

מאיר כהן: יש לנו זמן.

ג'מאל זחאלקה: – – הנכדים של הנכדים שלנו, אולי, אולי, לא בטוח, ידברו על פערים שנסגרו.

ג'מאל זחאלקה: זה בולשיט, זה – איך אומרים – עבודה בעיניים.

ג'מאל זחאלקה: אנחנו היום דיברנו על אזורי תעשייה.

עיסאווי פריג': כמה נאומי תקציב עשית מאז – – –

ג'מאל זחאלקה: כל שנה.

ג'מאל זחאלקה: תחשוב.

עיסאווי פריג': מה המשותף לכל הנאומים?

ג'מאל זחאלקה: שאני תמיד מדבר על עניינים חברתיים, והם ידברו על עניינים כספיים.

עיסאווי פריג': איזה שינוי הרגשת?

ג'מאל זחאלקה: לא, שום דבר.

ג'מאל זחאלקה: אין שינוי.

ג'מאל זחאלקה: אין שינוי.

ג'מאל זחאלקה: רק להבין את העניין הזה של 40% בהכנסה לנפש, מה זה אומר: ההכנסה לנפש בישראל היא לא מי-יודע-מה גבוהה.

ג'מאל זחאלקה: אז כשאתה מדבר על 40% מההכנסה לנפש בציבור הערבי, אתה מדבר על מצב קשה.

ג'מאל זחאלקה: אבל אם תיקח את ה-40% האלה ותנתח אותם, תמצא שיותר מ-50% מהמשפחות ומהילדים הם מתחת לקו העוני.

מאיר כהן: אנחנו מכירים את הנתונים האלה.

ג'מאל זחאלקה: ואת זה אי-אפשר.

ג'מאל זחאלקה: הממשלה, אפילו את דוח העוני לא מוכנה לאמץ, לקחת את מה שיש שם ולנסות ליישם, בשביל לפתור את הבעיה הזאת, ואנחנו תקועים באותו מקום.

ג'מאל זחאלקה: הרי לציבור הערבי יש פוטנציאל כלכלי אדיר.

אראל מרגלית: אדיר.

ג'מאל זחאלקה: הנה, חבר הכנסת מרגלית דיבר – אנחנו ציבור עובד.

ג'מאל זחאלקה: איפה שאפשר לעבוד – עובדים.

מאיר כהן: נא לסיים, אדוני.

ג'מאל זחאלקה: אין מקום – בבתי-חולים, במסעדות, בסלילת כבישים, בבניין, בהוראה, בכל מקום.

ג'מאל זחאלקה: צריך רק לתת מקומות עבודה.

ג'מאל זחאלקה: ואם לא עושים את הסוויץ' הזה, של יצירת עשרות-אלפי מקומות עבודה ביישובים הערביים, פתרון אמיתי לבעיה של תעסוקת נשים ערביות, הפערים רק יגדלו.

ג'מאל זחאלקה: כמובן, מי שחושב שרק הערבים יסבלו – כלל החברה הישראלית תסבול, כי זה פשוט יתקע את הכלכלה ויביא למתחים.

ג'מאל זחאלקה: ואנחנו, איך אומרים, נלחמים על האדמות שלנו, אבל אנחנו גם נלחמים על הלחם שממנו – לחיות.

ג'מאל זחאלקה: תודה.

מאיר כהן: תודה רבה לך, אדוני.

מאיר כהן: הודעה לסגן מזכירת הכנסת – בבקשה.

נאזם בדר: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבד להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת מסקנות הוועדה לענייני ביקורת המדינה בעקבות דיון מהיר בהצעתם של חברי הכנסת יפעת שאשא ביטון ויואל חסון בנושא: סגירת לשכת מבקר המדינה בקריית-שמונה.

נאזם בדר: תודה.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: (קריאה שנייה וקריאה שלישית)

מאיר כהן: (קריאה שנייה וקריאה שלישית)

מאיר כהן: חבר הכנסת מיקי לוי – בבקשה, אדוני.

מאיר כהן: 20 דקות.

מאיר כהן: אנחנו נשמע אותך בשקיקה.

מאיר כהן: בבקשה.

מיקי לוי: אדוני היושב-ראש, אדוני שר הבינוי והשיכון, חברי חברי הכנסת, כנסת ריקה, הנושא של התקציב הדו-שנתי כל כך חשוב, שלא הטרחתם עצמכם לבוא לכאן, ואני מדבר מול כיסאות ריקים.

מיקי לוי: כאחד שמקפיד לשבת במליאה מסביב לשעון – לא מצאתם, לא אופוזיציה ולא קואליציה, את העוז ואת הכוח הנפשי לבוא ולדון באחד הנושאים המרכזיים שקשורים לעתידנו בבית הזה.

מיקי לוי: הכיסאות הריקים שבכנסת, אליכם אני מדבר עכשיו.

מיקי לוי: אתם שריקים מאלה שיושבים עליכם, אולי אתם תבינו, אולי אתם תסכיתו, הכיסאות הריקים ידברו, ישמעו, וייתנו דעתם על התקציב הרע הזה – תקציב דו-שנתי, ואין חבר כנסת אחד לרפואה.

מיקי לוי: אני בטוח שהשכל של הכיסאות הריקים – צורת החשיבה טובה יותר מאשר כאשר יושבים עליהם.

מאיר כהן: זה נקרא עדות אילמת.

מיקי לוי: תודה רבה, אדוני, עדות אילמת קשה מנשוא.

מיקי לוי: יש לי תחושה שדברי נופלים על אוזניים ערלות – אין מי שיאזין, אין מי שישמע, אין מי שיסכית, מלבד, כמובן, השר התורן, שר השיכון.

מיקי לוי: תקציב דו-שנתי הוא תקציב רע למדינת ישראל, הוא תקציב רע למשק הישראלי ולכלכלה הישראלית.

מיקי לוי: זוהי החלטה פוליטית, לא שום החלטה אחרת.

מיקי לוי: אין בצדה שכל, אין בצדה ייעוד, אין בצדה חשיבה כלכלית, אין בצדה שום דבר מלבד דבר אחד: הישרדותו הפוליטית של ראש הממשלה, אדוני.

מיקי לוי: זוהי החלטה פוליטית, אפילו לא החלטה פיסקלית.

מיקי לוי: אם הייתה החלטה פיסקלית, ניחא, הייתי מוכן לקבל את זה, אבל זה גם לא החלטה פיסקלית.

מיקי לוי: הרי אי-אפשר לדעת מה יהיו השינויים בשדה הכלכלי בעולם הגדול, על אחת כמה וכמה לא בכלכלה הישראלית.

מיקי לוי: אי-אפשר לדעת מה יהיו השינויים הגיאו-פוליטיים בעולם.

מיקי לוי: אי-אפשר לדעת מה יהיה השינוי בתמונה המקרו-כלכלית העולמית והמקומית.

מיקי לוי: אי-אפשר לדעת מה יהיו מחירי הסחורות.

מיקי לוי: אי-אפשר לדעת מה יהיו מחירי הדלקים.

מיקי לוי: אי-אפשר לדעת, לא עלינו, חלילה, אם תפרוץ מלחמה או לא תפרוץ מלחמה.

מיקי לוי: הרי אי-אפשר לדעת כלום.

מיקי לוי: ואלה שהלכו על התקציב הדו-שנתי, כנראה הנבואה לא ניתנה להם.

מיקי לוי: ולמיטב ידיעתי, בממשלה הזאת אין נביאים שמשתייכים לנביאי ישראל; אולי נביאי שקר, אדוני היושב-ראש.

מיקי לוי: אולי יש נביא אחד, קוראים לו ראש הממשלה נתניהו, שהוא היחידי שרצה לבוא ולתמוך ולקדם את התקציב הדו-שנתי.

מיקי לוי: גם שר האוצר, לזכותו ייאמר שהוא לא רוצה בתקציב הדו-שנתי, הוא מבין מה קורה שם ומה הסכנות, אבל לחובתו ייאמר – וכאן אני בא לשר האוצר בטענות – שהוא לא עמד מספיק על דעתו והתכופף בפני ראש הממשלה.

מיקי לוי: התקציב הוא תקציב הישרדותי, אין בו שום היגיון כלכלי.

מיקי לוי: ראש הממשלה, בשביל ההישרדות שלו, אוחז באקדח מעשן ומכוון אותו אל ראשה של הכלכלה הישראלית, אדוני.

מיקי לוי: וזה לא תקציב דו-שנתי, אדוני, זה תקציב תלת-שנתי, אם אנשים כאן לא שמו לב.

מיקי לוי: אנחנו מדברים על 2017–2018, אבל כאן אנשים שוכחים שאם הממשלה הזאת תשרוד, בחירות אמורות להיות ביוני 2019.

מיקי לוי: אז מה יעשו, תקציב לשישה חודשים?

מיקי לוי: כבר איבדו שנה כלכלית אחת שלמה.

מיקי לוי: ב-2015, לאחר הבחירות, כאשר כוננה הממשלה, בחר שר האוצר שלא להגיש תקציב ל-2016, אלא לקיים תקציב של 1 חלקי 12, והחשבת הכללית באוצר – ואני מעריך מאוד את מיכל עבאדי, עם היכולות שלה – אבל היא שימשה כראש ממשלה: ברצונה נתנה תקציב, ברצונה עצרה אותו, ואיבדנו שנה כלכלית שלמה, 2016, בחייה הכלכליים של מדינת ישראל.

מיקי לוי: ומה אתם עושים עכשיו, רבותי, הכיסאות הריקים של חברי הכנסת?

מיקי לוי: כשיתיישבו עליכם חברי הכנסת וחברי הממשלה מסביב לשולחן הממשלה, אולי תוכלו ללחוש לאוזניהם: 2019 הולכת להיות שנה כלכלית רעה, כי לא יהיה תקציב למדינת ישראל.

מיקי לוי: ובתוך שלוש שנים מדינת ישראל איבדה פעמיים שנה כלכלית.

מיקי לוי: זוהי פגיעה אנושה, חמורה, אדוני היושב-ראש, בכלכלה הישראלית.

מיקי לוי: ולכן אני אומר, אין אפשרות לחזות את ההכנסות ממסים, אין אפשרות לחזות את הצמיחה של המשק, ואיני רוצה להגיד מה הצמיחה כרגע, ואיך הצמיחה הישראלית מדשדשת.

מיקי לוי: אין אפשרות להתמודד כנדרש עם הוצאות חריגות; אומנם לכאורה יש פטנט חדש, של הנומרטור, אבל ברגע שיקרה משהו, לא הנומרטור יעזור ולא שום דבר.

מיקי לוי: יש כאוס כלכלי עצום, והמיתון בפתח, והעמקת הגירעון.

מיקי לוי: יש תמרורי אזהרה מול ספינת הכלכלה הישראלית: היצוא בירידה, ענף החקלאות על סף קריסה, ענף התמרוקים על סף סגירה, ועוד כהנה וכהנה – ואין דובר ואין פוצה פה, כאילו לאף אחד לא אכפת.

מיקי לוי: לא כאילו; לאף אחד לא אכפת, הכיסאות הריקים מעידים על כך.

מיקי לוי: רק אתמול קיבל ראש הממשלה מכתב מכל ראשי המשק: אין מנועי צמיחה בחוק ההסדרים.

מיקי לוי: הצמיחה כיום נובעת אך ורק מהצריכה המקומית.

מיקי לוי: המשק לא יוכל להתנהל על מנוע צמיחה של הצריכה המקומית בלבד.

מיקי לוי: יש מקום לדאגה.

מיקי לוי: אם יש לכם כיסוי על העיניים, חברי חברי הכנסת מהקואליציה ושרי הממשלה, אם עיניכם טחו מלראות את הקטסטרופה שבפתח, אני אהיה זה שילחש לכם, או אולי זה שיזעק לכם: אנחנו בפתחו של מיתון.

מיקי לוי: אתם שובים את הכלכלה הישראלית, מניחים אותה בבית-האסורים, רק כדי לשרוד.

מיקי לוי: אות קין הזה יהיה על המצח שלכם.

מיקי לוי: המנגנון המוצע לכאורה, שיש רשת אבטחה, הוא בלוף.

מיקי לוי: הרי אפשר לעשות את המנגנון הזה גם בשנה כלכלית רגילה, למה צריך תקציב דו-שנתי?

מיקי לוי: אי-אפשר לעשות את אותו מנגנון בתקציב חד-שנתי?

מיקי לוי: למי אתם מוכרים את הבולשיט הזה?

מיקי לוי: הרי אין אף כלכלן בעולם, חוץ מאלה – ואני נותן להם הרבה כבוד – שעוטפים את ראש הממשלה, שאומר שתקציב דו-שנתי הוא תקציב טוב.

מיקי לוי: ואם היה השר שטייניץ פה, הוא היה עולה עכשיו לדוכן והיה אומר: לא רק שיש תקציבים נוספים, יש ב-States בארצות-הברית תקציבים דו-שנתיים, אבל זה ב-State, לא ב-Federal, למי אתה מוכר את הבולשיט?

מיקי לוי: ואין אף מקום בעולם שיש בו תקציבים דו-שנתיים, מלבד מדינה אחת – כבר נאמר עליה רבות – בחריין, והלוואי שלא נדמה לה.

מיקי לוי: המנגנון המוצע, מטרתו להשקיט את המצפון שלכם, חברי חברי הכנסת מהקואליציה והשרים, מהפשע הכלכלי שאתם מובילים ומאשרים בעוד זמן קצר.

מיקי לוי: אתם לוקחים מעצמכם את הכלי המרכזי שיש בידי הממשלה והאוצר להתמודד עם משברים כלכליים, עם מיתון וקטסטרופה כלכלית שיכולים להתרגש עלינו.

מיקי לוי: לא יהיו לכם תקציב וחוק הסדרים כדי לנווט בים הכלכלי הסוער.

מיקי לוי: זה חוסר אחריות ממדרגה ראשונה, והכול, הכול בשביל הישרדות פוליטית של ראש הממשלה.

מיקי לוי: ואמרתי כבר, הרי אני לא מבין ממה אתה מפחד; הרחבת את בסיס הממשלה שלך על-ידי הצטרפות מפלגת ישראל ביתנו.

מיקי לוי: עכשיו יש לך רוב, אז ממה אתה מפחד?

מיקי לוי: לפני כן עוד הייתי מבין, אתה נתון לחסדיו של חבר כנסת כזה או אחר מהקואליציה, אבל עכשיו יש לך רוב.

מיקי לוי: למה אתה לא חוזר בך מתקציב דו-שנתי, שהוא תקציב רע מאוד לכלכלה הישראלית?

מיקי לוי: והכול בשביל הישרדות פוליטית.

מיקי לוי: מסבירים לנו פה על חשיבה לטווח רחוק, על יכולת לנווט את הכלכלה הישראלית.

מיקי לוי: רק הלילה אישרתם את ביטול לימודי הליבה, את ביטולם של לימודי האנגלית, המתמטיקה והמדעים.

מיקי לוי: והרי מה ביקשנו?

מיקי לוי: עשר שעות שבועיות, זה מה שביקשנו, עשר שעות שבועיות, בלי לבטל את לימודי הקודש.

מיקי לוי: ובתמורה לכך אף הצענו שבבתי-הספר הממלכתיים ילמדו עשר שעות לימודי קודש – בתמורה, שלא תגידו שיש כאן כפייה דתית, או כל מיני דברים כאלה; אנחנו נלמד גמרא ברצון רב, גם הילדים שלי, אני אשמח על זה.

מיקי לוי: על מי אתם עובדים?

מיקי לוי: למי אתם משקרים?

מיקי לוי: אתם חושבים שהציבור עיוור?

מיקי לוי: מדי בוקר אני קורא על ה"הישגים" שלכם, על הפטורים מארנונה לבתי-מדרש ועל פטור למוסדות חינוך חרדיים לא חוקיים.

מיקי לוי: אנחנו השתגענו; מוסדות חינוך עם בנייה בלתי חוקית יקבלו פטור מארנונה.

מיקי לוי: הטירוף אוחז בכם, אין לכם דרך ואין לכם תמרור.

מיקי לוי: ואנחנו נדרשים לאשר בטירוף איזו סדרת חוקים, שהכול יתנקז לשלושה-ארבעה הימים האלה, שחברי ואני נשארים כאן עד 04:00–05:00, על מלגות לאברכים – ואין סוף להחלטות הסקטוריאליות האלה, שמטרתן היחידה הישרדות הממשלה.

מיקי לוי: הגעתי הבוקר, ככה, אחרי לילה ארוך לכנסת.

מיקי לוי: בירכתי לשלום כמה חברים, ושמעתי במסדרונות הכנסת גילויי שמחה – – –

מאיר כהן: "ושוליו מלאים את ההיכל", דוד ביטן, אדוני יושב-ראש הקואליציה.

מיקי לוי: מכיוון שאין חברי כנסת, קולכם נשמע ברמה, חברי.

מאיר כהן: יש הד.

מיקי לוי: – – – אין הד.

מיקי לוי: הבוקר הגעתי, ככה, אחרי לילה לבן, של הצבעות, וכשנכנסתי למשכן ובירכתי כמה מחברי בברכת בוקר טוב, שמעתי חברים מברכים את אנשי הקואליציה מיהדות התורה על הניצחון שהושג הלילה על יש עתיד.

מיקי לוי: לא יאומן, שומו שמים, ניצחון: ביטול לימוד המתמטיקה, האנגלית, המדעים.

מיקי לוי: הרי חינוך הוא מנוע צמיחה בכלכלה הישראלית.

מיקי לוי: ללא חינוך נאות, ללא הקניית ידע, לא נוכל לשלב אותם בעבודה, והצמיחה לא תגיע לא מהתעשייה ולא מהיצוא.

מיקי לוי: עוד ניצחון פירוס כזה ואבדנו.

מיקי לוי: ובנאומים שלכם אמרתם אתמול – חבר הכנסת גפני, בנאום המסכם שלך, כשעלית לדוכן הזה כדי להגיד תודה, אמרת: תודה, זהו חוק חשוב.

מיקי לוי: ביטול לימודי הליבה, ביטול לימודי המתמטיקה, זהו חוק חשוב?

מיקי לוי: אנחנו כנראה השתגענו, המושגים שלנו התבלבלו.

מיקי לוי: כנראה אלו לא אותם המושגים שאתה ואני למדנו בבתי-הספר, או באוניברסיטה, או אצלך בישיבות.

מיקי לוי: אולי, אדוני היושב-ראש, העסקנים הפוליטיים ניצחו, אבל הציבור בכללותו הפסיד.

מיקי לוי: גם הציבור החרדי, אדוני, וגם הציבור החילוני.

מיקי לוי: כולנו הפסדנו.

מיקי לוי: כל אזרחי מדינת ישראל הפסידו מביטולם של לימודי הליבה.

מיקי לוי: עם אישור התקציב הדו-שנתי, הציבור יפסיד שוב, ובגדול.

מיקי לוי: כמו תמיד בממשלה הגרועה הזאת, האינטרסים הפוליטיים ניצחו את האינטרס של הציבור.

מיקי לוי: אתם מובילים אותנו לדרך כלכלית ללא מוצא, או במנהרה חשוכה, שאיננו רואים אור בקצהָ.

מיקי לוי: אתם מזלזלים בכל העקרונות הכלכליים, ואמרתי כבר, אני מאוד מעריך את שר האוצר.

מיקי לוי: והוא אמר: לא נוח לי עם התקציב הזה, ואני לא רוצה אותו, וזהו תקציב לשלוש שנים, הוא בכלל לא לשנתיים – אני הסברתי את זה, אדוני.

מיקי לוי: כי באמצע 2019, אם הממשלה הזאת תשרוד, והם יידבקו לכיסאות שלהם, אז לא יעשו תקציב חצי-שנתי, מינואר עד יוני, עד לבחירות, ועד שתיבחר ממשלה יעברו עוד שלושה חודשים, והנה, הלכה שנה כלכלית שלמה.

מיקי לוי: והכול בשביל משוואה אחת ברורה – הישרדות.

מיקי לוי: וזה לא תוכנית ריאליטי בטלוויזיה.

מיקי לוי: ואם אתם רוצים הישרדות, תלכו ליערות האמזונס בברזיל, שם משחקים את המשחק הזה.

מיקי לוי: פה זה החלק האמיתי, הכלכלה, זו לא ההישרדות שלכם.

יואב גלנט: – – –

מיקי לוי: בבקשה, אדוני השר?

יואב גלנט: אנחנו עושים את זה בחיים, לא באמזונס.

מיקי לוי: נכון.

מיקי לוי: אתה.

מיקי לוי: אני לא עשיתי, לא יצא לי.

מיקי לוי: אתה, בתפקידיך השונים?

מיקי לוי: אה, כאן, בתפקידים שביצענו?

מיקי לוי: כן, אתה צודק; אני מסכים אתך.

מיקי לוי: אני מסכים אתך.

מיקי לוי: לחלקם הייתי שותף, ובחלקם אפילו שירתנו יחד, כל אחד בתפקידו הוא, כשהיית מפקד אוגדה.

מיקי לוי: ואני אומר לכם, המשחק הזה בכלכלה הישראלית יעלה לכולנו במחיר כבד מאוד, ובסופו של דבר כל אזרח במדינת ישראל יצטרך לדחוף את היד לכיסו עמוק-עמוק-עמוק, כדי לתמוך בגירעון, כדי לתמוך, חלילה, אם תבוא עלינו רעה.

מיקי לוי: נמצא את עצמנו במיתון, נמצא את עצמנו במקום שלא רצינו להיות בו, והכול בגלל דבר אחד, אדוני ראש הממשלה – אני מסתכל עכשיו לכיסא שלך, שהוא טיפ-טיפה יותר גבוה, כנראה, מהכיסאות של האחרים, ואומר לך: אתה מקריב את הכלכלה הישראלית למען דבר אחד: ההישרדות הפוליטית שלך.

מיקי לוי: עדיין לא מאוחר.

מיקי לוי: תשלח את אנשי המקצוע, תגיד "טעינו", זה יתקבל הרבה יותר טוב, גם אצל כלכלנים, גם בין אומות העולם.

מיקי לוי: הרי אין אף מדינה באירופה שיש לה – ואתה מתגאה בכך שאנחנו חברים ב-OECD, וזה נכון, וטוב שכך, אבל אין שם אף מדינה אחת שיש לה תקציב דו-שנתי, ועדיין לא מאוחר לרדת מן העץ.

מיקי לוי: תגיד "טעיתי", נמחא לך כפיים, זה יתקבל הרבה הרבה יותר טוב במסדרונות שלנו, בציבוריות הישראלית, בין הכלכלנים.

מיקי לוי: לא בושה אף פעם להגיד "טעיתי", ואף פעם לא מאוחר מדי.

מיקי לוי: תודה רבה.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: חבר הכנסת עיסאווי פריג' – בבקשה, אדוני.

מאיר כהן: 15 דקות.

עיסאווי פריג': אדוני היושב-ראש, חברים וחברות, דיברו לפני וידברו גם אחרי על החסרונות בתקציב דו-שנתי ועל כל דרך ההתנהלות מאז 2009 ועד היום בהכנת תקציב דו-שנתי.

עיסאווי פריג': לא השאירו מילים – כמה הוא רע, כמה הוא לא מתאים.

עיסאווי פריג': אני אתייחס בקצרה לזה.

עיסאווי פריג': אבל אני רוצה להתייחס לזה מזווית אחרת, חברים.

עיסאווי פריג': היום הונחה לנו לאישור הוראת שעה, תקציב דו-שנתי.

עיסאווי פריג': מה קדם להיום – להנחת התקציב הדו-שנתי?

עיסאווי פריג': קדם לזה אתמול דיון לילי, עד השעות הקטנות, 04:00, וקדמו לזה גם דיונים אחרים.

עיסאווי פריג': ואני רוצה להתמקד באתמול.

עיסאווי פריג': אתמול התנגדנו, והיו מינויים; הייתה העברת חבילות בין השרים: השר להגנת הסביבה, התעסוקה עברה לשר כץ, מודיעין – שר כץ אחר, אלקין השר להגנת הסביבה, ומשרד הכלכלה עבר לשר כחלון, ומזוז זז, לסגן שר, ממשרד ראש הממשלה למשרד להגנת הסביבה, וקיבלנו גם מינוי מפתיע, שלא ידענו עליו קודם, לא היה בלחשושים שהיו בין חברי הכנסת: מינוי סגן שר, מייקל אורן, במשרד ראש הממשלה, שהוא ממפלגת כולנו.

עיסאווי פריג': אני שואל אתכם, חברים: האם לא תמוה בעיניכם שכל הסבב הזה וכל התפקידים האלה – דווקא באו יום לפני שמתחילים בדיוני התקציב?

עיסאווי פריג': בעיני זה לא תמוה.

עיסאווי פריג': גם, שבוע לפני כן בא מינוי חברי מיקי זוהר לעמוד בראש ועדה לצדק חלוקתי.

עיסאווי פריג': מה השיטה?

עיסאווי פריג': אני רוצה לרפד, לצ'פר את החברים – בסוכריות, בתפקידים, כי אני צריך אותם עכשיו במאבק על התקציב.

עיסאווי פריג': אם זה היה תקציב טוב, ונכון, ואמיתי, היית – – –

מיקי לוי: עיסאווי, אני חוזר, רק לשלוש דקות.

עיסאווי פריג': תרגיש בנוח, מיקי.

מיקי לוי: אני חוזר.

עיסאווי פריג': תרגיש בנוח, ידידי.

עיסאווי פריג': שמעתי אותך, תרגיש בנוח.

עיסאווי פריג': אם התקציב היה צודק, והמתווה היה נוח, והכוונות אמיתיות, היה צורך לצ'פר?

עיסאווי פריג': לפי דעתי, לא.

עיסאווי פריג': עצם העובדה שראש הממשלה בחר בעיתוי הזה לחלק את הסוכריות האלה – יש כאן הרבה עזים, בהצעה שמונחת לפנינו.

עיסאווי פריג': זה פשוט, הקדים תרופה למכה: השתקתי את כולם, כולם קיבלו, הכיסאות ריקים – כיסאות ריקים – כולם קיבלו.

עיסאווי פריג': כל אחד ייקח את הצעצוע שלו, ישחק אתו, העיקר, כשאני צריך אתכם, תרימו את היד.

עיסאווי פריג': טובת המשק, טובת האזרח, יעדים כלכליים – זה מילים מחופשות, אני אמציא אותן ובשיטת הקסם הביבית אני אגיד אותן, ואז – האזרח יאהב את זה.

עיסאווי פריג': זה השקר שאנחנו חיים אתו מאז 2009 עד היום.

עיסאווי פריג': זה השקר.

עיסאווי פריג': עכשיו, אני רוצה לקחת אתכם לנושא אחר, שקשור.

עיסאווי פריג': שר האוצר משה כחלון, שאני מודה, הוא שר חברתי – הפעילות, הכוונות וההצהרות שהוא מוציא מפיו – חברתיות, בחלק ניכר, והוא משתדל – הצהיר: אם לא ירדו מחירי הדיור, אני נכשלתי, ולא אתמודד שוב בבחירות.

עיסאווי פריג': תראה איזה הצהרה מסנדלת, מסוכנת, שלא מתאימה לפוליטיקאי משופשף כמו שר האוצר משה כחלון.

עיסאווי פריג': מה זאת אומרת?

עיסאווי פריג': מחירי הדיור, אני אומר לך, אדוני השר, לא ירדו אף פעם, כי כוחות המשק לא יאפשרו לך.

עיסאווי פריג': הטייקונים, הבנקים, כל העולם, לא יאפשרו לך, זאת התמוטטות כללית.

עיסאווי פריג': לא ירדו, ובכל זאת, הטעו אותך ויצאת עם הצהרה כזאת, ש-אם מחירי הדיור לא ירדו, נכשלתי, ואני לא רץ לבחירות.

עיסאווי פריג': אז עצם העובדה שסנדלת את עצמך, כל צ'ופר, כל סוכרייה שתקבל, אתה חייב לקבל.

עיסאווי פריג': אתה חייב לקבל, כי לא – תלך לבחירות.

עיסאווי פריג': אתה, עם עשרה המנדטים שלך, קובע, לשון מאזניים בין שתי ממשלות, יצאת עם הצהרה כזו, עם כוונות כאלה, ומה עושים?

עיסאווי פריג': זה לא ישים, זה לא במציאות, אז מה עושים?

עיסאווי פריג': אני חזרתי אחורה, לדברים שאמרו השר כחלון וצוות האוצר, כשאישרנו באותו תהליך, עד השעות הקטנות של הלילה, עם הרבה מלל, עם הרבה נאומים, את התקציב לשנים 2015–2016.

עיסאווי פריג': ותראה את הדמגוגיה שאז השתמשו בה, במילים יוקר מחיה, צמצום פערים, הורדת מחירי הדיור – תראה איזה מלל, איזה דברים.

עיסאווי פריג': אני אומר לעצמי, עברה שנה וחצי, ואני שומע את אותם הדברים, מאותם פוליטיקאים, מאותם שר אוצר וחבריו, שעמדו כאן ואמרו את הדברים, והם חוזרים שוב ואומרים אותם.

עיסאווי פריג': אני שואל אתכם, אושר תקציב 2015, ויצאתם בהצהרות בומבסטיות כאלה, מאז התקציב ועד היום, מה קרה?

עיסאווי פריג': יותר עוני, מחירי הדיור נסקו בעוד 8.5%, צמצום פערים – אין, הפער הולך ומתרחב.

עיסאווי פריג': מה קרה?

עיסאווי פריג': ואתם שוב חוזרים על אותו דבר, אתם מדברים נגד ומצביעים בעד.

עיסאווי פריג': כמה הגלגל הזה מסוגל להמשיך, כמה?

עיסאווי פריג': כמה אתם מסוגלים להגיד שקר, שקר, שקר, ועם כל הכוח להפוך את זה לאמת?

עיסאווי פריג': בסוף הבלון הזה יתפוצץ; והוא יתפוצץ, אני אגיד לכם למה: מדינת ישראל חיה באי-ודאות ביטחונית, טרור, אלימות, חוסר שקט, כי יש קונפליקט פוליטי ישראלי–פלסטיני.

עיסאווי פריג': ובכל עולם האי-ודאות הזה אתה בא ומציע תקציב דו-שנתי.

עיסאווי פריג': אני לא מתייחס לסוגיה הכלכלית ולחוות הדעת של כלכלנים בנושא; אני מתייחס למצב האי-ודאות שאנחנו נמצאים בו.

עיסאווי פריג': עם אי-ודאות כזאת אתה בא ומציע תקציב דו-שנתי, שבעצם – סליחה, בוא נתקן את זה, זה תלת-שנתי?

עיסאווי פריג': אתה יודע למה זה תלת-שנתי, אדוני?

עיסאווי פריג': כי אנחנו מאשרים דו-שנתי, ומגיעים לשנת בחירות, ומי כמוך יודע, אם אתה חוזר אחורה ל-2013, איך אישרנו את התקציב בדיעבד, בכל מיני תרגילים ותאריכים ואילוצים, ואז זה נמשך עד יוני-יולי, עד סוף המושב.

עיסאווי פריג': אותו הדבר הולך לקרות אם חס וחלילה לא יהיו התפתחויות שישנו את כל הנתונים.

עיסאווי פריג': עכשיו, שר האוצר רוצה לצאת מהדילמה הזאת, אז הוא עומד כאן לפני כחודש ואומר: זה תקציב דו-שנתי, אבל הוא גם חד-שנתי.

עיסאווי פריג': אני לא הבנתי – אתה מציע לנו, אנחנו דנים בתקציב דו-שנתי, אבל זה לא, זה חד-שנתי.

עיסאווי פריג': אני קורא את התזכיר המצומצם של הוראת השעה שמוצעת לנו כאן; הוא התכוון שבמהלך השנה, בתאריך מסוים, תהיה התכנסות כדי לבדוק את הישגי התקציב והנתונים האמפיריים שעל-פיהם נקבע התקציב.

עיסאווי פריג': מה זאת אומרת?

עיסאווי פריג': אם אני שמתי number plug, הכנסות המדינה, וב-2017 אני רואה שההכנסות לא תאמו את בסיס התקציב, אני מקיים דיון, ואז בדיון אני מביא הצעת תקציב חדשה.

עיסאווי פריג': יעני, ריצה את עצמו, כי הוא היה מחויב, שר האוצר, לתת נימוק לעצמו – כי מלכתחילה הוא הצהיר שהוא נגד תקציב דו-שנתי, שר האוצר משה כחלון, אהלן אילן, מה, הספקת לבוא?

אילן גילאון: ראיתי אותך בטלוויזיה, ישר רצתי.

עיסאווי פריג': יפה מאוד, ברוכים הבאים.

עיסאווי פריג': השר כחלון, אם אתה זוכר, הצהיר שהוא מתנגד לתקציב דו-שנתי.

עיסאווי פריג': הוא הצהיר, ואני זוכר את זה טוב.

עיסאווי פריג': עכשיו הוא במצב לא נעים, הוא נאלץ, גם אם הוא חושב שהממשלה צריכה ללכת לאשפוז – הוא אמר את זה שלשום: צריך לפזר אותה לפני שמאשפזים אותה – הוא עכשיו נאלץ לתמוך בתקציב דו-שנתי, בניגוד להצהרה ולעמדה שנתן לפי שנה, אז הוא חייב למצוא את האליבי: למה עכשיו שיניתי את דעתי.

עיסאווי פריג': ואז התכנסו מיטב המוחות ואמרו: זה תקציב דו-שנתי עם אפשרות להיות חד-שנתי.

עיסאווי פריג': איזה הברקה.

עיסאווי פריג': הברקה של יועצים, אבל נמצאים באותו הדבר.

עיסאווי פריג': חברים, תקציב אמור לשקף מדיניות.

עיסאווי פריג': תקציב אמור לשקף מדיניות, סדר עדיפויות, וללכת על-פי זה.

עיסאווי פריג': בהתאם למדיניות שמונחת לפתחה של הממשלה, יש מפלגות, ויש סחטנות, ויש קואליציה, וכל מפלגה מייצגת מגזר.

עיסאווי פריג': איך אני, במסגרת המדיניות והתקציב, שרובו קשיח, צריך לתמרן עם המבנה הקואליציוני שיש לי?

עיסאווי פריג': איך אני עושה את זה?

עיסאווי פריג': האזרחים – שיסבלו, הפריפריה – שתסבול, הערבים – מי סופר אותם?

עיסאווי פריג': העניים – העיקר שיש אוכל.

עיסאווי פריג': אז מי מרוויח?

עיסאווי פריג': שני הסקטורים שיושבים בממשלה, וכל מי שמייצג סקטור – שזה סקטור המתנחלים, שזה סביון וסקנדינביה של מדינת ישראל – לא תמצא עני שם, בהתנחלויות, לא תמצא מובטל, אחוז הכיתות ביחס לתלמידים הוא מהראשונים בארץ – סקנדינביה של ישראל, המתנחלים, ואני חייב אותם, חייב לרצות אותם.

עיסאווי פריג': אז כל השמנת תלך – וזה חלק מהמדיניות.

עיסאווי פריג': מהצד השני יבואו המוחלשים, אבל הם גם חלק מהקואליציה, חברי נהרי, החרדים.

עיסאווי פריג': הם צריכים להשתתף בחלוקה הזאת: תן לי למגזר שלי, תשמור עלי.

עיסאווי פריג': תן לי את הכספים שלי, ואחרי יבוא החורבן.

משולם נהרי: – – – אני – – –

עיסאווי פריג': אחרי יבוא החורבן.

עיסאווי פריג': כל אחד דואג למגזר שממנו הוא בא.

עיסאווי פריג': אתם, החרדים – למגזר שלכם, המתנחלים, מפלגת המתנחלים – למגזר, בהסכמים הקואליציוניים, ו – אחרי, שיבוא המבול.

עיסאווי פריג': תושב דימונה או תושב אום-אלפחם, מה זה מדבר אלי?

עיסאווי פריג': שיתאמץ, הוא לא בחר אותי.

קריאה: – – –

עיסאווי פריג': אז זה המצב, ולזה אנחנו קוראים מדיניות.

עיסאווי פריג': ועם המדיניות הזו ועם הנתונים הקשים האלו, והפערים, שהולכים ומתרחבים, על-פי כל מדד בין-לאומי – – –

מנחם אליעזר מוזס: חוק נהרי נוגע גם בכם.

עיסאווי פריג': בסדר.

עיסאווי פריג': אני אומר, חוק נהרי – אנחנו, למה אני מבסוט שאתם יותר עניים מאתנו, מהערבים?

עיסאווי פריג': כי אתם, כל הישג שתביאו, אנחנו נלך בתלם.

עיסאווי פריג': למה?

עיסאווי פריג': מכוח אמות המידה, לא מכוח אהבת המן.

עיסאווי פריג': אומרים המן, נכון?

קריאות: לא מאהבת מרדכי.

איילת נחמיאס ורבין: לא התכוונת שאתה שמח – – –

עיסאווי פריג': לא, לא, יעני, נוצר מצב שאתם ואנחנו באותה קטגוריה מוחלשת.

עיסאווי פריג': אז כל הישג שתביאו לכם, אם זה בעניין – ליצמן שהביא בעניין השיניים – – –

מנחם אליעזר מוזס: גם לכם יש שיניים.

עיסאווי פריג': זכינו.

עיסאווי פריג': כי מה, מה לעשות, אתה לא יכול – – –

אילן גילאון: אבל אתה עכשיו המצאת ססמה חדשה, חבר הכנסת פריג'.

עיסאווי פריג': שהיא?

אילן גילאון: שהשמאלנים יותר גרועים מהערבים והחרדים יותר עניים מהערבים.

עיסאווי פריג': השמאלנים יותר גרועים מהערבים והחרדים יותר עניים מהערבים.

עיסאווי פריג': מהסיבוב שעשיתי בבני-ברק, אתם כמו רפיח – על הפנים.

קריאה: – – –

עיסאווי פריג': אבל לא משנה, תן לי – – –

מנחם אליעזר מוזס: ג'באליה.

עיסאווי פריג': כן, כמו – – –

מאיר כהן: נא לסיים, אדוני.

עיסאווי פריג': אני מסכם, חברים.

עיסאווי פריג': זה תקציב שלא ישרת את המטרות האמיתיות של האזרח הפשוט שחי בפריפריה או חי בשכונת עוני.

עיסאווי פריג': זה תקציב – איך אמר מיקי לוי – הישרדות; העיקר לשמור על עצמי, ואחרי – שיבוא המבול.

מאיר כהן: תודה רבה.

עיסאווי פריג': בשל כך, אני מתנגד וקורא לחברים שלי להתנגד לתקציב.

עיסאווי פריג': תודה, אדוני.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: הגברת מיכל בירן – בבקשה, חברת הכנסת.

מאיר כהן: עשר דקות.

מיכל בירן: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, שוב אנחנו ניצבים כאן בדיון על תקציב דו-שנתי, ונראה שכבר אפסו המילים ומה שעוד אפשר להגיד על זה.

מיכל בירן: אבל אי-אפשר שלא להתחיל מההנחה הבסיסית, שהיא המוטעית.

מיכל בירן: הבעיה המרכזית בתקציב דו-שנתי זה חוסר היכולת לחזות מה יקרה בעוד שנתיים.

מיכל בירן: אתם אומרים: מה זה משנה, מעריכים, בערך.

מיכל בירן: יש לזה השלכות משמעותיות על החיים של כולנו כאן.

מיכל בירן: כשחושבים שהתקציב יהיה גדול, שההכנסות יהיו גדולות ובסוף הן קטנות יותר, בסוף מגלים שנוצר גירעון, ולהפך: אם חושבים שההכנסות יהיו פחותות, ועל זה עושים קיצוצים קשים, וגזירות – בחינוך, ברווחה, בבריאות, ובסופו של דבר יש יותר כסף, סתם גזרנו על אזרחי מדינת ישראל גזירות קשות מנשוא, כשלא הייתה סיבה.

מיכל בירן: עכשיו, מילא, עשו ניסוי פעם אחת עם שטייניץ, שר האוצר.

מיכל בירן: גם אז התנגדנו לזה.

מיכל בירן: אמרו: טוב, נו, פעם אחת ננסה את זה, למרות שאין מדינות בעולם שעושות את זה, חוץ מבחריין.

מיכל בירן: בסדר, פעם אחת, לא אומר, אפשר לנסות.

מיכל בירן: היו עוד פעמיים שבגלל הבחירות שהיו בתאריך כזה וכזה התקציב היה לא לגמרי דו-שנתי, היה לשנה וחצי.

מיכל בירן: על כל הדברים האלה, אגב, הייעוץ המשפטי אמר: בסדר.

מיכל בירן: פיילוט זה פיילוט, שנה וחצי בגלל בחירות זה שנה וחצי בגלל בחירות.

מיכל בירן: כשעל יאיר לפיד כשר אוצר הופעל הלחץ הציבורי נגד התקציב הדו-שנתי, קיבלנו סוף-סוף אמירות: אנחנו מכירים בזה שתקציב דו-שנתי הוא בעייתי, ולא יהיה ככה להבא.

מיכל בירן: והנה, כאילו תופעת טבע.

מיכל בירן: אנחנו מגיעים לדיון, שגם מי שצופה בבית לא יכול לדמיין את זה: אנחנו מגיעים לדיון בוועדת כספים על התקציב הדו-שנתי, ואין אף אחד מסביב לשולחן שמוכן להגיד עליו מילה טובה.

מיכל בירן: זאת אומרת, לא – – –

אורלי לוי אבקסיס: אפילו לא פקידי האוצר.

מיכל בירן: לא, לא.

מיכל בירן: אפילו לא פקידי האוצר.

מיכל בירן: הם יושבים שם, ואני אומרת לך את האמת, חברת הכנסת אורלי לוי, יצא לי הלב אליהם.

מיכל בירן: הם באים והם צריכים להסביר משהו שהם הגיעו למסקנה שהוא לא טוב והוא מופרך.

מיכל בירן: ויושב שם נציג של שר האוצר, מנכ"ל משרד האוצר שי באב"ד, והוא יושב וגם הוא אומר: חברים, זאת החלטה של דרג פוליטי.

מיכל בירן: אין להם איך להסביר את זה, כי גם פקידי האוצר – והם לא ידועים בצניעות יתרה, וכבר היינו במלא מאבקים דומים – הגיעו למסקנה שבפרק זמן של שנתיים הם לא מצליחים לחזות בדיוק מספיק טוב שמאפשר לתכנן תוכנית כלכלית משמעותית למדינת ישראל.

מיכל בירן: אז הם אמרו את זה, אנחנו יודעים.

מיכל בירן: בא הייעוץ המשפטי ואומר: אומנם בפעמים קודמות הכשרנו את זה, כי פה היה פיילוט ופה היה עניין של שנה וחצי של בחירות, אבל עכשיו אין לנו הצדקה שוב להוראת שעה שעושה תקציב דו-שנתי.

מיכל בירן: שר האוצר משה כחלון אומר: אני לא מאמין בזה; אני מחויב לזה על-פי הסכמים קואליציוניים.

מיכל בירן: אז מי רוצה את התקציב הדו-שנתי?

מיכל בירן: רק אדם אחד בכל המדינה: ראש הממשלה בנימין נתניהו.

מיכל בירן: ולמה?

מיכל בירן: האם הוא קיבל חוות דעת של מומחים ממקום אחר שאומרים: אין, הדבר הזה הוא ההצלה של הכלכלה?

מיכל בירן: אולי, אבל אני קצת סקפטית.

מיכל בירן: עוד בפולניה הייתי סקפטית.

איילת נחמיאס ורבין: אין לך ברירה.

מיכל בירן: הסיבה היחידה שראש הממשלה בנימין נתניהו מעוניין בתקציב דו-שנתי היא כי הוא רוצה לוודא את השרידות של הממשלה שלו.

מיכל בירן: אין לו כוח ללכת לעוד בחירות באמצע, אין לו כוח לעוד משא-ומתן פנים-קואליציוני על הדרישות של המפלגות שחברות בקואליציה שלו.

מיכל בירן: הוא רוצה מחלף שקופץ ומדלג מעל כל הקשיים האלה ישר אל התקציב בעוד שנתיים.

מיכל בירן: עכשיו, מכיוון שזו עלולה להיות שנת בחירות – היא תהיה שנת בחירות – למעשה אנחנו מדברים על תקציב תלת-שנתי.

מיכל בירן: ולמרות כל המומחים, ולמרות משרד האוצר, ולמרות שר האוצר, ולמרות היועץ המשפטי, נתניהו מתעקש: הולכים על תקציב דו-שנתי.

מיכל בירן: בסדר, אז הלכנו.

מיכל בירן: בתוך המצב הזה האופוזיציה ניסתה למזער נזקים, ואין לי איך לסובב את זה, כי כל עוד נשאר תקציב דו-שנתי, לא פתרנו את הבעיה, זה רחוק משם שנות אור.

מיכל בירן: בתוך המצב הנתון הזה כן ניסינו למזער נזקים.

מיכל בירן: דבר ראשון, שהיה מאוד מאוד חשוב מבחינתי, הוא: מה קורה לפני שהטייס האוטומטי נכנס לתוקף.

מיכל בירן: מה זאת אומרת?

מיכל בירן: באו, אמרו: בסדר, יש לנו תקציב של שנתיים, אחרי שנה יהיה תקציב התאמות.

מיכל בירן: נראה מה הייתה התחזית של ההוצאות, של ההכנסות, איפה אנחנו עומדים.

מיכל בירן: שם 3.5 מיליארד שקלים רזרבה אוטומטית, עוד קיצוץ רוחבי של 1% וכדומה.

מיכל בירן: אבל מה לא הודגש לפני המאבק העיקש של האופוזיציה על העניין?

מיכל בירן: מה מפעיל את הטייס האוטומטי הזה.

מיכל בירן: גודל הגירעון נשמע כמו משהו כלכלי, אבל למעשה גודל הגירעון נתון למניפולציות.

מיכל בירן: היינו בסיפור הזה כבר, שוב.

מיכל בירן: אגב, היה לנו ויכוח מאחורי הקלעים עם פקידי האוצר, שאמרו: גודל הגירעון זה עניין מקצועי של נוסחאות, אפילו שר האוצר לא מחליט על גודל הגירעון, רק מראים לו – הוא חותם שהוא ראה את זה, זה לא מגיע לאישורו וזה לא יכול להגיע לאישורה של ועדת כספים.

מיכל בירן: אבל אנחנו כבר ראינו איזה מניפולציות עושים בגודל הגירעון.

מיכל בירן: כששאול מופז עמד כאן, על הבמה הזאת, לפני הבחירות של 2013 וטען שיש גירעון של 40 מיליארד שקלים, צחקו עליו; הפכו אותו במידה מסוימת לממש בדיחה כשהוא עמד כאן – מאיפה הבאת את זה?

מיכל בירן: אנשי האוצר שנתנו את הנתונים האלה נענשו גם הם על עצם ההדלפה לפני בחירות, שיש גירעון של 40 מיליארד שקלים.

מיכל בירן: ואמרו שאין גירעון, הכול שטויות, שמועות, לא קיים.

מיכל בירן: הפלא ופלא, אחרי שהממשלה נבחרה, הסתיימו הבחירות, יאיר לפיד מונה לשר האוצר, סיפרו לו: כן, יש גירעון של 40 מיליארד שקלים.

מיכל בירן: פתאום, כשיש גירעון של 40 מיליארד שקלים ויש תקציב, אין, הכול מותר: להדק חגורות, להטיל גזירות על הציבור – הכול לגיטימי.

מיכל בירן: אחרי כל הגזירות האלה, והתקציב הקשה והפוגעני הזה לחברה הישראלית, פתאום הסתבר: שוב חישבנו את זה לא נכון, יש פחות גירעון ממה שחשבנו, פה אנחנו משחררים.

מיכל בירן: עכשיו, הדבר הזה ממחיש את זה שהגירעון נתון למניפולציות ולא מקצועי כפי שפקידי האוצר היו רוצים לחשוב.

מיכל בירן: אז מה הדבר שבכל זאת הצלחנו להכניס?

מיכל בירן: לפני שכל הדברים הכאילו-אוטומטיים – הטייס האוטומטי הזה – נכנסים לתוקף, תהיה נקודה שבה יגיעו פקידי האוצר ויראו לחברי ועדת הכספים מה התחזיות, מה החישובים, איך הם הגיעו למסקנות האלה.

מיכל בירן: עכשיו, זה לא שחברי ועדת הכספים יגידו: לא, אנחנו מצביעים שאין גירעון – אם יש גירעון, אבל זה נותן לנו לפחות אפשרות להביא מומחים בעלי שם, לשמוע מה אומר בנק ישראל, מה אומרים גופים – מה אומרים כלכלנים בכירים אחרים, וכן לקרוא תיגר על ההנחה הזאת.

מיכל בירן: כי בסופו של דבר ההנחה הזאת, שקובעת מה גובה הגירעון, ההשפעה שלה על הגזירות ועל הקיצוצים שיצטרכו להתבצע בתקציב המדינה – זה נשמע מאוד משעמם, אבל בסוף – יש לזה שורה תחתונה – אם מקצצים כסף אז יש פחות שירותי רווחה, ופחות חינוך איכותי, ופחות שירותי בריאות, ויותר תורים בדרך לקבל טיפול רפואי.

מיכל בירן: כל הדברים האלה, שנשמעים מאוד מאוד משעממים, בסוף משפיעים על החיים שלנו.

מיכל בירן: ולסיום, התקציב הדו-שנתי הזה נותר על כנו.

מיכל בירן: הוא החלטה שגויה, שכל מטרתה לאפשר לנתניהו עוד קצת שקט ושלווה, ומי שמשלם את המחיר זה אזרחי ישראל.

מיכל בירן: בתוך המצב הזה אני מפרגנת לחברי באופוזיציה – יושב פה חבר הכנסת מיקי לוי, חברת הכנסת סתיו שפיר, אורלי לוי, מנואל טרכטנברג, יעל כהן-פארן, יוסי יונה, הרבה חברים טובים שלנו שנלחמו בקרב הזה בשביל לפחות לנסות למזער את הנזק.

מיכל בירן: אבל עם השורה התחתונה אי-אפשר לשחק: בסוף אנחנו הולכים לעמוד פה בעוד שנתיים, האוצר ישפוך את זה, את הגירעון שנוצר, את כל הפערים בתחזיות, ולאף אחד לא יהיה אפילו איך להסביר את זה, כי אין אף אחד שמאמין בתקציב הזה – חוץ מבנימין נתניהו.

מיכל בירן: תודה רבה.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

מאיר כהן: חברת הכנסת ורבין, בבקשה.

עיסאווי פריג': כבוד היושב-ראש, אולי תגיד את השניים הבאים בתור, בבקשה.

מאיר כהן: באסל גטאס, אחריו – חבר הכנסת אלעזר שטרן, ולאחר מכן – חברת הכנסת שלי יחימוביץ.

מאיר כהן: בבקשה, גברתי.

מאיר כהן: חמש דקות.

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני בעיקר צריכה קפה דו-שנתי, אני לא יודעת מה אתכם.

אילן גילאון: – – –

איילת נחמיאס ורבין: כן, קפה דו-שנתי, כי – מישהו צריך לומר את האמת, על הטירוף הזה שמתרחש כאן בחסות הקואליציה.

אילן גילאון: אני אביא לך – – –

איילת נחמיאס ורבין: לא, לא, לא התכוונתי.

אילן גילאון: חברת הכנסת נחמיאס, רק אל תבקשי אספרסו כפול, כי עד שאני אביא לך אותו הוא כבר יהיה קצר.

איילת נחמיאס ורבין: לא, לא התכוונתי לעורר כזאת מהומה.

מאיר כהן: בבקשה, גברתי.

איילת נחמיאס ורבין: מה שאני מנסה לומר זה שבחסות הקואליציה קורים כאן דברים שלא ייאמנו; בעודנו יושבים כאן ודנים בתקציב הדו-שנתי, שלכאורה דנו בו רק לפני שבוע – כי אתם יודעים, המרחק בין קריאה ראשונה לקריאה שנייה ושלישית מתקצר פה בצורה מטורפת; תוך כדי המהלך הזה אנחנו דנים – צריך להבין – לפחות על ועדת כלכלה אני מדברת, בסדר?

איילת נחמיאס ורבין: צר עולמי כעולם ועדת כלכלה.

איילת נחמיאס ורבין: הבוקר היה לנו נושא התאגיד, ואדוני בוודאי זוכר את התנועה הלא-מגונה אבל המסבירה את התחושה שהתאגיד דרוס תחת רגלו של – נקרא לזה רגלו של מקבל ההחלטות; תקנות הדיג, שהן תקנות מאוד מאוד מאוד משמעותיות ונושאות בחובן – יש גם עניינים חברתיים משמעותיים, לא רק עניינים סביבתיים.

איילת נחמיאס ורבין: הדיון מתקיים כרגע, בו בזמן, כי צריך לגמור את הכול.

איילת נחמיאס ורבין: חבר הכנסת טיבי, אני מודה לך שנכנסת, אבל אתה מפריע.

איילת נחמיאס ורבין: חבר הכנסת פריג'.

עיסאווי פריג': – – –

מאיר כהן: עיסאווי פריג' – עיסאווי פריג', חבר הכנסת, אתה דיברת כאן – שתקו, הקשיבו.

איילת נחמיאס ורבין: בדיוק.

איילת נחמיאס ורבין: הפריעו לך?

מאיר כהן: אני מבין שטיבי מעורר התרגשות, גם אצלי מדי פעם, אבל – – –

איילת נחמיאס ורבין: זה נכון, זה נכון, זה נכון, זה הכול אחמד טיבי.

אחמד טיבי: באתי לכבוד הח"כית הנמרצת.

מאיר כהן: בבקשה, אל תפריעו לה.

מאיר כהן: תודה.

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה לך, אדוני חבר הכנסת טיבי.

איילת נחמיאס ורבין: עכשיו, צריך להבין, זה מה שמתרחש כאן כרגע, אדוני היושב-ראש, כי הדיונים מתקיימים במקביל, אין אפשרות אחרת, כי הקואליציה חייבת למצות את כל מה שהיא רק יכולה למצות מההסכמים הקואליציוניים שלה, ומכל מיני רפורמות – חשובות יותר, חשובות פחות.

איילת נחמיאס ורבין: את הכול, בבת אחת, בואו נדחוס לסוף הקדנציה.

איילת נחמיאס ורבין: בואו נוודא שאנחנו באמת מתקשים לקבל החלטות ענייניות בכל אחד מהנושאים האלה, בואו נזמן לעצמנו את הקשיים.

איילת נחמיאס ורבין: לצערי, שר האוצר לא נמצא כאן, בדיון בתקציב הדו-שנתי.

איילת נחמיאס ורבין: חבל שכך, כי אנחנו יודעים הרי מה עמדתו בנושא התקציב הדו-שנתי.

איילת נחמיאס ורבין: כאיש חברתי לעילא ולעילא, צריך לומר, הדאגות שלו בנושא התקציב הדו-שנתי הן אמיתיות.

איילת נחמיאס ורבין: זה פשוט מדהים, הממשלה פשוט מתחזה עכשיו לתינוק בן-יום, שמנסה מייד כשהוא נולד ללכת על שתי רגליו.

איילת נחמיאס ורבין: הרי את התקציב החד-שנתי – וגם חבר הכנסת גפני חסר לי פה מאוד; אני מוכרחה להגיד לך, אדוני היושב-ראש, חסרים לי פה הרבה אנשים.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו מדי פעם – – –

עיסאווי פריג': יש דיונים בוועדות.

איילת נחמיאס ורבין: לא, אתם לא חסרים לי פה.

איילת נחמיאס ורבין: תודה לאל, אתם פה.

איילת נחמיאס ורבין: אבל חבר הכנסת מיקי לוי יושב כאן ומכיר את ההתבדחויות שלנו בנושא הנומרטור, נכון?

איילת נחמיאס ורבין: מיקי, אתה דיברת על הנומרטור?

איילת נחמיאס ורבין: אה, אוקיי, סליחה, אני מתנצלת, לא לגמרי שמעתי.

איילת נחמיאס ורבין: זה – אי-אפשר להאמין.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו רואים את הפערים העצומים, הרי, בין תחזית ההכנסות ממסים לגבייה בפועל, ואתה אומר לעצמך: איך בעצם מתכננים כאן תקציב?

איילת נחמיאס ורבין: אז כמובן יבואו ויגידו לנו: תראו, מה אתם רוצים, אנחנו מייצרים עודפים.

איילת נחמיאס ורבין: ועדיין, במדינה עתירת מבצעים, עתירת אתגרים, שיעד הגירעון בה הוא כבר נמוך באופן שיטתי – דיברה כאן חברתי חברת הכנסת בירן בנושא יעד הגירעון – יעד הגירעון הוא כבר נמוך באופן שיטתי כמה שנים – יש לזה את היתרונות של זה, אבל אנחנו צריכים להבין שבסופו של דבר, הנושאים החברתיים, חברת הכנסת לוי אבקסיס, שאני וחברי כנסת נוספים כמובן, הבית שלי – כל הצד הזה של המליאה – מנסים לעמול עליהם ולעבוד עליהם – בסוף נפגעים מזה שיעד הגירעון הוא מאוד מאוד נמוך, צריך להגיד את האמת.

איילת נחמיאס ורבין: צריך לומר את האמת, זה לא נורא כל כך, לא צריך להיבהל מהדבר הזה.

איילת נחמיאס ורבין: אתם יודעים, לרוב, אנשים לא אוהבים לקרוא דוחות כספיים.

איילת נחמיאס ורבין: אני דווקא כן.

איילת נחמיאס ורבין: ואני אומרת את האמת, בחיים הקודמים שלי אני קראתי לא מעט דוחות כספיים.

איילת נחמיאס ורבין: ואתה קורא את התקציב של משרד החינוך לשנת 2014.

איילת נחמיאס ורבין: התקציב המקורי היה 50 מיליארד שקלים.

איילת נחמיאס ורבין: התקציב בפועל, ששימש את המשרד, היה 51.3 מיליארד שקלים.

איילת נחמיאס ורבין: עכשיו, זה נראה בסך הכול סטייה של 2.5%, נכון?

איילת נחמיאס ורבין: באמת במסגרת הנורמה.

איילת נחמיאס ורבין: אם זה ככה היה נגמר הייתי אומרת: אתם יודעים מה, אולי צריך תקציב דו-שנתי, אולי במדינה – תסלחו לי, בלי להעליב כאן אף אחד מיושבי הבית – במדינה מטורללת כשלנו אולי אנחנו צריכים לנסות לייצר יציבות; אבל זה עד שמגלים שהסטייה הקלה היא תוצאה של תוספות, אדוני היושב-ראש, בסך 8.9 מיליארד שקלים לתקציב משרד החינוך באותה שנה, ומנגד הופחתו הוצאות של 7.6 מיליארד שקל.

איילת נחמיאס ורבין: כל הסטייה כולה, אדוני היושב-ראש, היא 16.5 מיליארד שקלים בתקציב, לעומת התכנון המקורי – כמעט שליש מההוצאה.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו מבינים בכלל על מה אנחנו מדברים?

איילת נחמיאס ורבין: מה זה בעצם אומר לנו?

איילת נחמיאס ורבין: שאחד החסרונות הבולטים – דיברו על זה חברי לפני – של אימוץ תקציב דו-שנתי הוא חוסר ההתאמה של המדיניות התקציבית לשינויים בסביבה הכלכלית העולמית.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו יודעים שיש מעט דברים – אני אומרת את זה באמת – מעט דברים שתלויים בנו, והרבה דברים שלא תלויים בנו.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו יודעים באיזה מציאות כלכלית מטורפת אנחנו נמצאים בימים אלה ממש, והמשק הישראלי, שפועל בסביבה סופר-סופר-גלובלית, אבל הוא משק מאוד קטן, תלוי במה שקורה בעולם.

מאיר כהן: נא לסיים, גברתי.

איילת נחמיאס ורבין: אני מסיימת, אדוני היושב-ראש.

איילת נחמיאס ורבין: כיוון שהתחלתי בפנטומימה אתמול בלילה, אני רוצה למצות את הרעיון.

איילת נחמיאס ורבין: דיברתי על התאגיד שמוחזק ככה, תחת הרגל; למה אנחנו צריכים את המשק להחזיק ככה?

איילת נחמיאס ורבין: וזאת שאלה קשה, קשה, קשה.

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

מאיר כהן: חבר הכנסת באסל גטאס – בבקשה, אדוני.

באסל גטאס: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, בוועדת הכספים דנו והגשנו הסתייגויות ונכנסנו לעומק של החוק, אבל אתם יודעים מה?

באסל גטאס: בתור מישהו שבעיקר ובראש מעייניו האינטרסים של האזרחים הערבים, לא בא לי לדבר על מקרו-כלכלה.

באסל גטאס: להגיד לכם את האמת, גם לא אכפת לי כל כך ממקרו-כלכלה.

באסל גטאס: פה אתה עומד, אם אתה פסימי, אז שיהיה לשנתיים – more of the same, אותו מצב גרוע.

באסל גטאס: אם אין לך אשליה שהתקציב השנתי יהיה יותר טוב כי יש לך סיכוי ב-2018 לשפר, אז מה אכפת לך?

באסל גטאס: שהמצב הגרוע יימשך, שיכינו אותו לשנתיים.

באסל גטאס: אם אתה אופטימי, וחושב לעצמך שדברים ישתנו, שהממשלה תשתנה, שהמדיניות תשתנה, ופתאום ב-2018 תתפכח הממשלה ותשפר את התקציב בצורה שתיטיב עם האזרחים הערבים, אז ואללה, היינו צריכים כאילו לעמוד על הרגליים האחוריות, כפי שעושה מיקי לוי – ואני תומך בו גם בתור חבר ועדת הכספים – ולהגיד שתקציב דו-שנתי זה רע.

באסל גטאס: אבל אני, אגיד לכם את האמת, בעומדי כאן אני פסימי ולא אופטימי.

באסל גטאס: אז אני לא רוצה כל כך להתעקש ולהסביר לכם למה תקציב דו-שנתי הוא גרוע.

באסל גטאס: אין לי אשליות שהממשלה הזאת במשך שנה תשנה את המדיניות שלה, אז – שיהיה.

באסל גטאס: אין לי אשליות שהכנסת תגן על עצמה; היא הפכה את עצמה למַרְיוֹנְטָה – אני אמרתי את המילה הזאת אולי בנאום על התקציב הראשון שהשתתפתי בו – –

אורלי לוי אבקסיס: מַרְיוֹנֶטָה, מריונטה.

באסל גטאס: מריונטה.

באסל גטאס: סמרטוט.

באסל גטאס: בואו נסכים על המילה סמרטוט.

באסל גטאס: – – ולחותמת גומי לכל מה שהממשלה מביאה; חוק הברזל, של הדמוקרטיה בישראל, המשמעת הקואליציונית, יעבור.

מאיר כהן: עיסאווי.

באסל גטאס: אנחנו, חברי ועדת הכספים מהאופוזיציה, נעבוד קשה, נתווכח על כל אות ועל כל מספר, ובהצבעות יבואו אנשים שבכלל לא השתתפו בדיון וירימו יד ויורידו יד.

באסל גטאס: מיקי לוי, אתה לא יכול להתלונן על זה, כי זה היה גם כשאתה היית סגן שר האוצר.

באסל גטאס: זו, לדעתי, הרעה המרכזית של המשטר.

באסל גטאס: אבל אני רוצה להגיד לכם איך אנחנו מסתכלים על העניין.

באסל גטאס: בתור נציג של 20% – מתיימר להגיד שהמשותפת מייצגת 20% של האוכלוסייה, האזרחים הערבים, שהם 20% מהאוכלוסייה של המדינה.

באסל גטאס: אנחנו, פחות מעניינים אותנו המספרים.

באסל גטאס: פחות מעניינים אותנו המספרים, ויותר מעניינת אותנו המדיניות.

באסל גטאס: ואני אומר לכם שהבעיה המרכזית שלנו היא לא המספרים, אלא המדיניות.

באסל גטאס: כמובן, בכל מדינה נורמלית התקציב אמור לשקף את המדיניות.

באסל גטאס: ואכן, מה שיוצג לכם, לנו, בעוד כמה חודשים, הספר העבה של התקציב – שהוא כשלעצמו לא רלוונטי, כי הוא יתחיל להשתנות יום למחרת אישורו – הוא אמור לשקף מדיניות.

באסל גטאס: המדיניות היא הבעיה.

באסל גטאס: המדיניות היא הבעיה המרכזית.

באסל גטאס: אני מביא לכם דוגמאות מהחודשיים האחרונים, אחרי אישור מה שנקרא תוכנית החומש למגזר הערבי, או ליישובים הערביים.

באסל גטאס: כל הוויכוח אם זה 13 מיליארד או 11 מיליארד או 15 מיליארד – אני אומר לכם, המספרים לא רלוונטיים.

באסל גטאס: מה שרלוונטי זה מה הכוונה.

באסל גטאס: אם יגידו לנו: יש לכם 1 מיליארד שקל.

באסל גטאס: ואומרים: יש לכם 850 מיליון שקל היום למבני ציבור – אבל לא נוכל לנצל את זה.

באסל גטאס: למה?

באסל גטאס: כי מבני ציבור צריכים קרקעות, צריך תכנון מתאים, צריך תוכניות-אב.

מאיר כהן: אני מבין שמצ'ינג יש לכם כבר.

באסל גטאס: אתה יודע מה, אין מצ'ינג: 850 מיליון, תבואו ותיקחו למבני ציבור.

באסל גטאס: ואני מסתובב ביישובים, במועצות, בעיריות, ואתה יודע את זה גם, והיית, אדוני היושב-ראש, שר בממשלה: יש מקומות שיש תקציב מוכן, עומד, עכשיו, תלוי, לבתי-ספר בכמה יישובים; אין קרקעות בשביל לבנות.

באסל גטאס: אז העניין הוא לא מספרים.

באסל גטאס: יכולים להגיד: קחו מיליארדים.

באסל גטאס: היום דיברנו בכינוס בוועדת הכספים על אזורי תעשייה.

באסל גטאס: יש כסף, טוענים שיש כסף, אבל אין אזורי תעשייה.

באסל גטאס: אזורי תעשייה, שוב, דורשים תכנון ארוך טווח, תוכניות מתאר מאושרות, שיתאמו ויהלמו את המציאות, את הצרכים של האנשים.

באסל גטאס: זה – אין.

באסל גטאס: אני שומע שביבי נתניהו, שבטח השקיע מאמץ רב בהפקת סרט הווידיאו, ההתנצלות, שהופנה כתרגיל יחסי ציבור – – –

מסעוד גנאים: שמעת את ההתנצלות, באסל?

באסל גטאס: בעצם אמר – אתה יודע איזו התנצלות זו: מתנצל בפני מי שהבין את דברי לא נכון.

באסל גטאס: במקום זה היה יכול לעשות כמה – – –

אורלי לוי אבקסיס: – – –

באסל גטאס: אני מבין שהוא מתעקש עכשיו שתובא לקריאה שנייה ושלישית הצעת החוק שעברה אתמול – אתמול – בקריאה ראשונה בנושא הגברת אכיפת הבנייה – אכיפת חוק התכנון והבנייה.

באסל גטאס: במקום זה, שישקיע בפתרון הבעיות של התכנון והבנייה.

באסל גטאס: פעם אמר "סופר-טנקר", אתם זוכרים?

באסל גטאס: שיעשה "סופר-טנקר" לתכנון ביישובים הערביים.

באסל גטאס: הוותמ"ל, שנעשתה בעצם כאמצעי עקיפה של חוק התכנון והבנייה, לא מספיק טובה בשביל היישובים הערביים.

באסל גטאס: גם השינוי בחוק ההסדרים, שעבר, ואנחנו תמכנו בו, שוותמ"ל תתחיל מ-200 דירות, הוא לא מספיק, כי ותמ"ל זה טוב לקריית-גת, לקריית-אונו, לדימונה, ליישובים שמתחילים מנקודה מסוימת, לא טוב ליישובים שמתחילים מתחת לאפס.

באסל גטאס: אני אחזור לדוגמה של אזורי התעשייה; אזורי תעשייה, אדוני השר – החלטה; לא צריך כסף.

באסל גטאס: החלטת ממשלה, החלטת ראש ממשלה, שאזורי התעשייה המשותפים הגובלים היום ביישובים ערביים, ושהיסטורית קמו על קרקעות – אדמות – שלנו, שהופקעו – אני אביא לכם דוגמאות – כמו אזור תעשייה בר-לב, כמו אזור תעשייה משגב, ממש בכניסה של סח'נין, ועוד עשרות כאלה; ציפורית, שהיום שייכת לנצרת-עילית בלי שום רצף טריטוריאלי עם העיר נצרת-עילית, והיא גובלת ביישובים כפר-כנא, משהד, ריינה – על אדמותיהם קמה; שטח ענק, של אלפי דונמים.

באסל גטאס: החלטה אחת של הממשלה שהאזור הזה הוא משותף תביא ארנונה מיידית – מיידית – ליישובים האלה, למועצות.

באסל גטאס: לא לחכות עד שתוכניות המתאר, שאני לא יודע מתי יאושרו, יכללו אזורי תעשייה קטנטנים באותם יישובים, עד שתקום תעשייה באותם אזורים ותשפר את הארנונה.

באסל גטאס: מיידית, אדוני השר, אפשר להביא הכנסות עצמיות.

באסל גטאס: אני מביא לך שתי דוגמאות שמצערות אותי ממש, שני מפעלים מובילים בתעשיית המזון בישראל; אחד היה באום-אלפחם, ומחוסר אזורי תעשייה עבר לאזור התעשייה באלון-תבור, והיום הוא משלם את הארנונה למועצה שם, ומפעל טחינה "אל ארז", שהיה בנצרת ועבר לאזור התעשייה שגיא-2000, ששייך למגדל-העמק.

באסל גטאס: אלה הבעיות שלנו, והתקציב לא פותר אותן, כי גם אם מחליטים להביא, עכשיו לשפוך כסף – השאלה היא: האם אנחנו יכולים לנצל את הכסף?

באסל גטאס: אנחנו לא נוכל לנצל את הכסף, כי הבעיה המרכזית היא במדיניות.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: חבר הכנסת אלעזר שטרן, בבקשה.

מאיר כהן: אנא הקפידו על הזמן, כי זה חמש דקות, ועשר דקות, ורבע שעה, ואני מבקש לא לחרוג.

מאיר כהן: אחריו – חבר הכנסת אילן גילאון.

מאיר כהן: בבקשה, אדוני.

מאיר כהן: עשר דקות.

אלעזר שטרן: אדוני היושב-ראש, תראו, יכולנו להסתפק בדיון על התקציב ולומר: שר האוצר התנגד, ויושב-ראש ועדת הכספים התנגד, ובמשרד האוצר הייתה התנגדות, וברור שזה דבר לא נכון.

אלעזר שטרן: יכולנו גם לומר כמה טיעונים לטובתו של ראש הממשלה; כשהוא רואה את מצב הסחטנות של השותפים הקואליציוניים, את הכספים הקואליציוניים שמועברים כל שנה, את התרגילים בתוך ועדת הכספים לטובת מגזרים שונים – הוא יגיד: טוב למדינת ישראל תקציב דו-שנתי, כדי שניסחט פחות; זאת אומרת, ניסחט פחות – באין מנהיגות, ניסחט פחות על-ידי השותפים.

אלעזר שטרן: יכולנו להגיד את כל זה.

אלעזר שטרן: אבל מה הבעיה באמת?

אלעזר שטרן: שאתמול נעשתה פה החלפה של כל מיני תיקים בתוך הממשלה, והיום יש כבר סגן שר חדש, ואתמול חנכנו – הבאנו בשורה לעם ישראל, שיש עוד ועדה בכנסת.

אלעזר שטרן: זאת אומרת שכל מה שקורה בתוך התקציב, בתוך הממשלה, בתוך הכנסת, זה כלים שראש הממשלה משחק בהם, או לצערי משחק בנו, או לצערי משחק בטובת מדינת ישראל, לטובת שרידות.

אלעזר שטרן: עכשיו, אם הדברים האלה היו מקובלים והיו כל השנים, אז בסדר.

אלעזר שטרן: אם כל דבר מהם היה לחוד, אז גם בסדר.

אלעזר שטרן: מה הבעיה?

אלעזר שטרן: שכל הדברים האלה נוחתים עלינו השכם והערב, ואנחנו מנסים למצוא מכנה משותף, ובמדינה מסודרת היינו חושבים שהמכנה המשותף זה טובת המדינה.

אלעזר שטרן: אלא מה?

אלעזר שטרן: כשאתה מסתכל על התמונה הזאת כולה יחד, ובמה אנחנו עסוקים כאן מבוקר עד בוקר, אתה שואל את עצמך למה.

אלעזר שטרן: ואני, אין לי מה להגיד, ואני מכיר את שעות הדיונים פה, שאנחנו יכולים למצוא את היתרונות הכלכליים ואת החסרונות, שהם כמובן יותר גדולים, בתקציב דו-שנתי, אבל כל מה שלא נגיד וכל מה שלא נמצא, לצערי הרב, אנחנו כבר יודעים שהוא נועד לשרת דבר אחד, ואני חושב שבעצם, מה שהוא בא לומר לנו זה: תרבות שלטונית.

אלעזר שטרן: דמוקרטיה, כבר הגדירה את זה אחת משרות הממשלה, זה לא בדיוק הצד החזק של הממשלה הזאת.

אלעזר שטרן: 300 מיליון שקל הועברו ממשרד למשרד בתור פיצוי על זה, על ההצדעה לראש הממשלה על כל מה שהוא לא יגיד.

אלעזר שטרן: והעם מסתכל עלינו, ובאמת, אני בטוח שלא משנה אם אתה חבר כנסת, אם אתה שר, שואלים את שאלת מיליון הדולר: מה יהיה?

אלעזר שטרן: ואתמול בערב, אפרופו דיוני תקציב, פרסמו ראשי המשק בקריאה משותפת לראש הממשלה את הבעייתיות, שבאין מדיניות כלכלית, שבאין אסטרטגיה, הם חוששים למחר, ואנחנו יודעים שמי ששותף בכיר מאוד להנעת גלגלי המשק, למקורות התקציב, שאותם אחרי זה יהיה אפשר להקצות כאן, אלה אותם יזמים, ברמות השונות, אותן חברות שראשיהן התייצבו אתמול וכתבו את אותו מכתב לראש הממשלה ולשר האוצר.

אלעזר שטרן: ואנחנו, לא נותר לנו אלא להסתכל לתוך עיני כל השואלים אותנו "מה יהיה?

אלעזר שטרן: " ולדעת, באמת, שאנחנו אין לנו מי להסתכל לעיניו.

אלעזר שטרן: יש לנו כאן חברים שחושבים שאפשר לגלגל עיניים לשמים, לשאול מה יהיה או לשאת תפילה, ואנחנו מאלה שבאמונתנו הדתית יודעים שתפילה היא לא תחליף לעשייה, וגלגול עיניים לשמים הוא תירוץ לאי-עשייה.

אלעזר שטרן: ואני אומר עוד פעם: אנחנו כמובן נתנגד לתקציב הזה – או לא לתקציב, לרעיון של תקציב דו-שנתי, גם כיוון שהרעיון הוא רעיון לא נכון, אבל גם בגלל המיקום שלו בתוך שרשרת צעדים שכל מטרתם היא לא טובת המדינה אלא טובת ראש הממשלה באופן אישי.

אלעזר שטרן: תודה.

יואל חסון: תודה רבה לך, חבר הכנסת שטרן.

יואל חסון: חבר הכנסת אילן גילאון – בבקשה, אדוני.

יואל חסון: שמונה דקות לרשותך.

אילן גילאון: אדוני היושב-ראש, אדוני שר הבינוי והשיכון, אדוני היושב-ראש, דווקא הכובע חסר, אבל חסר עוד משהו בדיון הזה, אם שמת לב.

אילן גילאון: הדיון הוא על תקציב המדינה, אבל מה שחסר בעיקר זה תקציב המדינה.

אילן גילאון: אנחנו ממלאים בהדים את הדיון הזה, ובתעסוקה מתמדת, ואני מתנצל אם גם אני מתחיל למחזר את עצמי, כי אני מודה על האמת, לאט-לאט אני מתקשה להבין את הכללים בתוך המשחק הזה, ואני מקווה שאני לא ממחזר גם אנשים אחרים, או לפחות לא את מישל אובמה, אני מצטט מעצמי, כי כבר בנושא הזה דיברנו, בדיון הסרק הזה על התקציב הדו-שנתי, שבו הצענו שאולי דבר כל כך מוצלח כמו התקציב שבא עלינו לטובה – ואנחנו לא מכירים אותו, אנחנו רק מניחים שאנחנו מנתחים את כל המהלכים שקודמים לו – אולי היה צריך לעשות את זה כתוכנית חומש, אדוני.

אילן גילאון: ממש כמו בברית-המועצות, בזמנו.

אילן גילאון: היה ודאי הרבה יותר נוח, היו הרבה פחות מהמורות, ואנחנו יכולנו למלא בהדים את השיח הבלתי-נדלה הזה, שממלא אותי – אומר לך את האמת – בתסכול, מרוב דיבורים, עד שמרימים לך ידיים, ובסופו של דבר ההשפעה היא השפעה מזערית, כי בסופו של דבר הכול נובע מאותו מקור, והוא מקור החלוקה.

אילן גילאון: תקציב הרי קובע את המדיניות, תקציב זה הדבר העיקרי בחייה של אומה.

אילן גילאון: הדיון בפוליטיקה הוא רק על דבר אחד, בכל התחומים – בתחום החברתי, המדיני, האזרחי: מי מקבל כמה ולמה, אדוני, ומי משלם כמה ולמה.

אילן גילאון: זה כל הסיפור.

אילן גילאון: אנחנו לא דנים בשום דבר אחר.

אילן גילאון: יש כאלה שקוראים לזה בשם כזה ויש כאלה שקוראים בשם אחר.

אילן גילאון: אבל גם הפרלמנטריזם שלנו מבוזה בצורה חסרת תקדים, אדוני, כי לדון על תקציב ללא תקציב, כי לעשות את הדברים חאפ-לאפ, כשבמקביל מתנהלים כל הדיונים יחד, כשאף בן-תמותה לא יכול לקיים אותם, מביא אותנו לידי מצב של מבוכה, כי אני מודה, אני אולי מתחיל להיות מכונת הצבעה אוטומטית, שמצביע בהתאם למה שמנהל הקואליציה אומר.

אילן גילאון: אני מסתכל על מה שהוא אומר ואני מצביע נגד זה, ונראה לי שברוב המקרים אני גם צודק, אבל הדבר הזה נובע מתוך מצב של חוסר, מתוך אי-כבוד לפרלמנט.

אילן גילאון: זאת גם הסיבה שיש כאן דיזנטריה, אדוני, של חוקים.

אילן גילאון: במקום שהרגולציה לא מתקיימת, ויש עודף חוקים, המצב איננו טוב.

אילן גילאון: אנחנו מחוקקים חוק על כל פסיק ועל כל נקודה.

אילן גילאון: באמת, יש לנו בשורה לחבר הכנסת מיקי לוי ולי.

אילן גילאון: הצלחנו, אולי, עדיין לא בחקיקה, אבל לעשות רגולציה, כפי שהיה צריך לעשות בלא חקיקה – להוריד את העמלה מהמת.

אילן גילאון: לפחות יש לנו בשורה למתים.

אילן גילאון: נכון, חבר הכנסת מיקי לוי?

אילן גילאון: עד כה היה איזשהו דבר שהיה למעשה מס ירושה, אבל בהבדל ממס ירושה, שהוא מבורך, ואני חושב שצריך ללכת עליו, המס הזה התקבל על-ידי הבנקים, לא על-ידי מדינת ישראל, והחליט בנק גדול, שאנחנו לא אומרים את שמו כי אנחנו איננו מפרסמים שום דבר חוץ מאת אייל גולן שקורא לנו – מה אתה עושה?

אילן גילאון: כל פעם אתה בורח.

אילן גילאון: אתה יודע שאתה הגב שלי, לא?

אילן גילאון: תסלח לי, חבר הכנסת יואל חסון, הוא פשוט דרומי.

אילן גילאון: אנחנו, יש לנו איזו – –

יואל חסון: בסדר גמור.

אילן גילאון: – – שפה, בינינו, כזאת.

אילן גילאון: זה בסדר.

יואל חסון: – – –

אילן גילאון: תודה.

אילן גילאון: סיפרתי כרגע שהצלחנו להעביר, לשכנע בנק גדול אחד, בלי להזכיר שמות, לבטל את עמלת המת.

אילן גילאון: אדוני יודע שהבנקים לקחו, על כל מה שנשאר בחשבון – עיזבון, ירושה – עמלה של 0.5%.

אילן גילאון: ולמעשה, אדוני, זה היה בעצם מס ירושה.

מאיר כהן: – – –

אילן גילאון: מה?

מאיר כהן: כמה הם לקחו?

אילן גילאון: 0.5%.

מאיר כהן: 0.5%.

אילן גילאון: כן.

אילן גילאון: בסכומים יותר גדולים זה סכום בהחלט לא מבוטל.

אילן גילאון: הרי אנחנו לא בדקנו את הדברים בחיים, אבל לא כל שכן כאשר אנחנו מתים.

אילן גילאון: איזה סיכוי יש?

אילן גילאון: אני, הנה, מודה ומתוודה על הדוכן הזה: מעולם לא הבנתי את ההתכתבות עם הבנק.

אילן גילאון: ואני בכלל חושב שאני חלק מציבור רחב במדינת ישראל שאיננו מבין מה כותבים לו, ולא שאיננו מבין מה כותבים לו משום שזה טבעו לא להבין דברים, אלא משום שכותבים באופן שאתה לא תבין, ויש כאן גנבת דעת.

אילן גילאון: ואז אנחנו מייצרים פירמידה מעמדית במדינת ישראל, ובה קרוב ל-90% מהציבור לא מבין מה מדברים אתו – זאת הנגישות של מידע, שהיא הנגישות החמורה ביותר – ו-10% אחרים, אדוני, הם, פחות או יותר, מתווכים, עורכי-דין ולבנת פורן.

אילן גילאון: זאת הפירמידה של בורוכוב – החדשה, בימינו – שאותה צריך להפוך.

אילן גילאון: אז אני אומר לך: הדיון על התקציב ללא תקציב, שדומה באמת להרבה מאוד דיונים אחרים – נדמה לי שגם החלפנו בינינו כמה מילים היום בוועדה; היכולת הזאת למלא בהדים והבל פה חם את המציאות שלנו כדי להמשיך לקיים את הדמוקרטיה באופן אחר, אף שאולי יצרנו היה מושך אותנו לעשות דברים הרבה יותר משמעותיים – שיש גנבת דעת לאורך כל הקו.

אילן גילאון: כי יש כאן ממשלה, למשך זמן ארוך מאוד, שהיא לעומתית לאינטרס הציבורי.

אילן גילאון: בחלוקות הבסיסיות, אדוני, בכלים הבסיסיים ביותר שיש בכל כלכלה – בכל כלכלה הכלים הרגולטוריים הם תשתיות, זה הכלי החשוב ביותר, כאן הממלכתיות הייתה צריכה לבוא, ואצלנו יש גנבה, ולחץ – לחצים קואליציוניים.

אילן גילאון: משום שיש כאן מישהו שמעוניין לא לקיים את הממלכתיות, אלא כל דאלים גבר – כל מי שיותר חזק חוטף יותר.

אילן גילאון: זאת המציאות.

אילן גילאון: וחלק מהאוכלוסיות האלה צריכות לקבל סל קליטה כדי להיקלט במדינת ישראל, אף-על-פי שהן תמיד היו כאן.

אילן גילאון: ויש מסים ויש תשלומי העברה – ממשלה חברתית מחליטה, אדוני, שהיא עושה רפורמה במסים.

אילן גילאון: הרפורמה היא מזערית, משום שלאלה שבאמת צריכים את זה זה מעט מזעיר, ולגדולים האלה, כמובן, אין תרומה גדולה, אבל היא בסך הכול אולי בסכום שיכול היה בדיוק לכסות את הבור של הביטוח הסיעודי, שהבטיחו לשר הבריאות ליצמן, ועל כך הוא מאיים בעוד משבר קואליציוני.

אילן גילאון: אבל הדברים אינם קורים, משום שהחלוקה היא מעוותת.

אילן גילאון: אנחנו מתנהלים היום סביב כל הסאגה הזאת של רשות השידור, אבל רשות השידור, אדוני, בקליפת אגוז, היא הסיפור של מדינת ישראל כולה; את סיפור רשות השידור אנחנו רואים במהדורה חוזרת ונשנית בכל מקום ומקום: מגלומניות, חוסר אחריות, ניסיון להשתלט פוליטית על כל מארג וכל מערך בצורה הכי צינית, ובעצם מי סופר את האנשים?

אילן גילאון: מי סופר את האנשים האלה, כאשר חברינו בממשלה מתנכללים ביניהם ומתגוללים על כל מה שאפשר לתפוס, אדוני?

אילן גילאון: מי סופר אותם?

אילן גילאון: מי סופר את האדם הזה שאין לו כוח לדבר?

אילן גילאון: אתמול קיימנו דיון, אדוני, בנושא של אפליית נשים חרדיות בהיי-טק.

אילן גילאון: והציבור לא שאל את השאלות, משום שכאן מגדלים ציבור שהבעיה המרכזית שלו – רוב הציבור הישראלי הוא מצד אחד מפוחד, מצד שני מפורד ומפוצל, ומצד שלישי איננו יודע לשאול.

אילן גילאון: הוא איננו יודע לשאול, לצד השאלה: מה אני נותן למדינתי?

אילן גילאון: גם: מה מדינתי נותנת לי בחזרה?

אילן גילאון: ועל בסיס כזה, כל דיון על תקציב, שבעצם צריך להיות הגדרת המדיניות של ממשלה – הוא כמובן עקר לגמרי.

אילן גילאון: וראבק, מה כל כך קשה, במקום כל כך הרבה פעלולים, ללכת לקצת יותר הגינות?

אילן גילאון: מה כל כך קשה, את החיים שלנו, אלה שהם בעולם הזה לפחות – אני לא הייתי בעולם הבא, אבל בעולם הזה הם פעם אחת, הם חד-פעמיים – לצמצם בהם את המאבק, כי לא צריך להיאבק על כל דבר, בטח לא על דברים שהם מובנים מאליהם, ולהרבות את הקיום המהנה שלנו?

אילן גילאון: כי אנחנו, כבני-תמותה, רוצים להרבות שמחה ולהמעיט כאב.

אילן גילאון: ואני לא קראתי את התקציב, תדע לך.

אילן גילאון: אני גם לא בטוח שאני אקרא אותו.

אילן גילאון: אני באמת מסיים באותו סיפור של מוכר סכיני הגילוח, ששנים הוא דפק בכל דלת ואמר: סכין גילוח, וכולם זרקו אותו לכל הרוחות – לא קונים, לא מתגלחים, לא קונים.

אילן גילאון: ככה 20 שנה.

אילן גילאון: כעבור 20 שנה הוא דופק על דלת, והדלת נפתחת, פותח בעל הבית ואומר לו: כן, תן לי בבקשה שתי חבילות.

אילן גילאון: אז הוא אומר לו: רבאק, אני 20 שנה מסתובב כאן, אף פעם אף אחד לא קנה ממני, היום בכלל לא הבאתי אתי.

אילן גילאון: זה, נראה לי, מתמצת את הדיון על התקציב, אדוני.

אילן גילאון: תודה רבה.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: תודה רבה.

מאיר כהן: אני מזמין את חבר הכנסת מנואל טרכטנברג, הפרופסור.

מאיר כהן: בבקשה.

מאיר כהן: אדוני, עשר דקות לרשותך.

מנואל טרכטנברג: נסתפק בפחות.

מנואל טרכטנברג: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני מחזיק כאן בידי חוברת שכותרתה: "תגליות ופיתוחים ישראליים שהשפיעו על העולם", וזו חוברת שהוציא משרד המדע, הטכנולוגיה והחלל.

מנואל טרכטנברג: אני מציע לכולנו לעיין בחוברת הזאת.

מנואל טרכטנברג: יש הרבה במה להתגאות.

מנואל טרכטנברג: כאן מצוינות תגליות כגון "קופקסון", ו"מובילאיי", ו-Waze, וכדומה, שבאמת השפיעו השפעה אדירה לטובה על העולם.

מנואל טרכטנברג: אבל ככל שהעמקתי בחוברת הזאת, לא מצאתי המצאה ישראלית אחת שנקראת "התקציב הדו-שנתי".

מנואל טרכטנברג: משום מה, היא לא מצוינת בחוברת הזאת.

מנואל טרכטנברג: ואני פונה לידידי, השר – – –

מאיר כהן: פרופסור טרכטנברג, אני מבקש ממך להניח את החוברת, כי אלה הן תקנות הכנסת.

מנואל טרכטנברג: אוקיי.

מאיר כהן: תודה רבה.

מאיר כהן: בבקשה.

מנואל טרכטנברג: ואני פונה לידידי אופיר אקוניס, השר אופיר אקוניס, שאולי יוציא מהדורה מתוקנת של החוברת הזאת, כדי לכלול את ההמצאה הגאונית הזאת, התקציב הדו-שנתי.

מנואל טרכטנברג: עכשיו, זה לא בכדי לא מופיע כאן.

מנואל טרכטנברג: זה לא מופיע כאן מכיוון שההמצאה הגאונית הזאת לא אומצה על-ידי שום מדינה בעולם, לא אומצה על-ידי שום תאגיד בעולם.

מנואל טרכטנברג: יש עשרות-אלפי תאגידים כאלה, שמתקיימים ומתנהלים על-פי תקציב שנתי או רבעוני, אבל בטח לא דו-שנתי.

מנואל טרכטנברג: יש כיום 198 מדינות בעולם, רשומות באומות-המאוחדות – שוב, חוץ ממדינת ישראל ובחריין אין שום מדינה שאימצה לעצמה את צורת ההתנהלות הזאת, תקציב דו-שנתי.

מנואל טרכטנברג: עכשיו, למה?

מנואל טרכטנברג: אני רוצה עכשיו ברצינות לשאול את השאלה: למה מדינת ישראל היא יחידה בעולם?

מנואל טרכטנברג: למה אנחנו, בכנסת, עומדים עוד מעט לאשר, לצערי הרב, חוק שמקבע במידה רבה, אומנם לא הרמטית, אבל מקבע את צורת ההתנהלות הזאת, שהיא כל כך מזיקה, כל כך לא מתאימה לשום אמות מידה מקצועיות?

מנואל טרכטנברג: למה?

מנואל טרכטנברג: זה נולד ב-2009 מתוך כורח, מכיוון שזו הייתה שנת בחירות ועל כן המדינה התנהלה ללא תקציב, ואמרו: אוקיי, בואו נעשה כבר תקציב לשנה הזאת; ממילא לא עשינו בשנה הקודמת, וכבר נשליך על השנה הבאה.

מנואל טרכטנברג: אבל הכורח הפך לשיטה, ויתרה מזאת, ראש הממשלה הפעם – דרך אגב, הוא בזמנו לא התלהב מהרעיון הזה.

מנואל טרכטנברג: אני הייתי שם, אני הייתי ראש המועצה הלאומית לכלכלה כשזה קרה בפעם הראשונה, והזהרתי מפני הדבר הזה.

מנואל טרכטנברג: וראש הממשלה בנימין נתניהו, לזכותו אני אומר, לא התלהב מהרעיון הזה, כי ראש הממשלה אכן הבין – או אולי עדיין מבין – בענייני כלכלה.

מנואל טרכטנברג: לפחות אז הוא כן הראה שהוא מבין.

מנואל טרכטנברג: וזה הפך עם הזמן לכלי שבעיני ראש הממשלה יש לו תועלת פוליטית משוערת – משוערת – כי, רבותי, במדינת ישראל אף פעם לא נפלה ממשלה עקב התמודדות לא מוצלחת עם תקציב.

מנואל טרכטנברג: אם יש סדקים בקואליציה, ברור שגם תקציב לא יהיה, וממשלות נופלות, אבל לא בשל התקציב ממשלות נופלות.

מנואל טרכטנברג: לעומת זאת, הנזק – הנזקים – של התנהלות כזאת הם כל כך ברורים ושקופים, וכל מי שהיה כאן

מנואל טרכטנברג: ב-2015 וראה מול עיניו מדינה שלמה שעומדת מלכת, מכיוון שהיא מתנהלת על-פי 1 חלקי 12 של תקציב, שחוקק – או הוחלט עליו, אושר – שנתיים לפני זה, במחצית 2013.

מנואל טרכטנברג: על-פי זה התנהלה מדינה, כאשר כל מה שהוחלט אז מן הסתם לא היה רלוונטי, לא היה תקף, אבל מה לעשות, זה החוק ועל-פי זה התנהלנו.

מנואל טרכטנברג: העולם השתנה מאז, השתנה לרעה.

מנואל טרכטנברג: העולם כיום, העולם הכלכלי, גם הבין-לאומי-גלובלי, וגם אצלנו, יש בו הרבה יותר אי-ודאות מאשר הייתה אז, והדברים ידועים, קרה משהו – נפל משהו – באירופה – הברקזיט, משאל העם בבריטניה ליציאה מהשוק האירופי; הצמיחה, שיעור הצמיחה, בארץ ובעולם יורדת – האי-ודאות הפוליטית במזרח התיכון משליכה על הכלכלה, ואנחנו מדברים כיום על שיעור צמיחה צפוי של 2.5%, פלוס מינוס, שהוא מאוד נמוך.

מנואל טרכטנברג: אי-ודאות אדירה, ועדיין ראש הממשלה דבק בתקציב דו-שנתי.

מנואל טרכטנברג: עכשיו, אני רוצה להגיד מילה לזכותם של פקידי האוצר, שכל כך אוהבים כאן להעליב אותם, ולפגוע בהם, וכו'.

מנואל טרכטנברג: האוצר כאיש אחד התנגד לתקציב הדו-שנתי, כאיש אחד, עד היום הזה.

מנואל טרכטנברג: אבל אתה יודע, אם באה הוראה מלמעלה, חייבים לבצע.

מנואל טרכטנברג: ואז הם ניסו להמתיק את הגלולה ולהפחית מרוע הגזירה – ועל זה אנחנו הולכים להצביע – או אחד משני החוקים; מנסים למצוא פתרונות, או יותר נכון התאמות כאלו שיאפשרו התנהלות סבירה גם לנוכח האיוולת של תקציב דו-שנתי.

מנואל טרכטנברג: עכשיו, זה מזכיר לי שאם חלילה בן-אדם נפגע בתאונה, ורגל אחת קצרה מהשנייה, אז יש קומפנסציה מהצד השני, ואז נגרמים נזקים לעמוד השדרה.

מנואל טרכטנברג: בכל פעם שאתה מנסה לעשות קומפנסציה לבעיה אינהרנטית, מבנית, אתה מפתח נזקים ובעיות אחרות, וזה בדיוק מה שקורה עם החוק הזה; אין דרך לפצות על העובדה שאתה מקבע את עצמך בתקציב דו-שנתי ונועל את עצמך.

מנואל טרכטנברג: נכון, אפשר עוד פעם לפתח כאלה מנגנוני התאמה לכאורה, אבל המנגנונים האלה עלולים להיות יותר גרועים מהמחלה עצמה, ולזה אנחנו הולכים בעיניים עצומות לרווחה, כשם הסרט הידוע.

אורלי לוי אבקסיס: ספר, ספר.

אחמד טיבי: גם ספר וגם סרט.

מאיר כהן: וגם סרט.

מנואל טרכטנברג: גם, כן.

מנואל טרכטנברג: נכון, נכון, אתה צודק, אחמד.

מנואל טרכטנברג: השאלה היא – שוב – למה?

מנואל טרכטנברג: למה, על שום מה?

מנואל טרכטנברג: אני אומר, יש מהלכים כלכליים שנובעים משיקולים פוליטיים ואפשר להבין אותם.

מנואל טרכטנברג: אני לא אוהב אותם?

מנואל טרכטנברג: סיפור אחר.

מנואל טרכטנברג: אם יש בהסכם קואליציוני כספים שזורמים למטרה פוליטית שלא מוצאת חן בעיני, אבל, אתה יודע, אתה מבין את ההיגיון של הדבר הזה – ניחא; אבל על מה?

מנואל טרכטנברג: למה?

מנואל טרכטנברג: למה תקציב דו-שנתי?

מנואל טרכטנברג: שמישהו יקום ויסביר.

מנואל טרכטנברג: אתמול בערב קרה מעשה דומה, המעבר של מעונות-היום ממשרד הכלכלה למשרד הרווחה.

מנואל טרכטנברג: האם מישהו חושב, במדינה הזאת או במקום אחר בעולם, שזה הדבר הנכון לעשות כדי לטפל בגיל הרך?

מנואל טרכטנברג: לא.

מנואל טרכטנברג: אלא מה, יש איזשהו שיקול פוליטי, כן, מפותל, בראשו של ראש הממשלה, שבגינו אתה קובע גורלות.

מנואל טרכטנברג: עכשיו, בעניין של התקציב הדו-שנתי, מה החשש הגדול שלי?

מנואל טרכטנברג: שזה יתקבע במדינת ישראל מכאן ואילך, כנגד מה שקורה בכל העולם.

מנואל טרכטנברג: אנחנו נתנהל על-פי זה, ויום אחד נתעורר ונגיד: איך הגענו לאיוולת הזאת?

מנואל טרכטנברג: ומישהו ינסה לכתוב את ההיסטוריה, לפתוח את ספר ההיסטוריה, ויגיד: כן, כי אתה יודע, לראש הממשלה היה איזשהו חישוב.

מנואל טרכטנברג: וכאן אני רוצה להוסיף מילה שאני לא הוצאתי מפי עד היום בכנסת הזאת, וזאת מילת ביקורת חריפה לשר האוצר.

מנואל טרכטנברג: שר האוצר, שאני מחשיב אותו כידיד, ואני, בעוונותי הרבים, אפילו הרשיתי לעצמי לייעץ לו או לנסות לסייע לו, כי אני מאמין שמדינת ישראל, אין לנו בלתה, ולכן צריך לעשות את הטוב ביותר, גם אם אני באופוזיציה.

מנואל טרכטנברג: אבל שר האוצר, על זה לא נעמדת על הרגליים האחוריות?

מנואל טרכטנברג: מה, ראש הממשלה היה מפרק את הממשלה וזורק אותך מהממשלה אם היית עומד על זכותה של מדינת ישראל להתנהל, מקצועית, כפי שצריך?

מנואל טרכטנברג: מישהו היה מעז לעשות לך את זה?

מנואל טרכטנברג: אז למה?

מנואל טרכטנברג: כל המשרד שלך, כולם, בדעה אחת, ואתה נכנע לראש הממשלה על זה?

מנואל טרכטנברג: למה?

מנואל טרכטנברג: בוא, תקום ותסביר את זה.

מנואל טרכטנברג: ואני בכלל – אני מצפה מהכנסת הזאת שלפחות תדרוש דבר אחד – הרי לשנות את המסקנה המתבקשת מהצבעה בשל אילוצי קואליציה, אני מבין שלא נצליח: שראש הממשלה יתייצב פה ויסביר, ששר האוצר יסביר את כניעתו לדבר הזה.

מנואל טרכטנברג: לפחות המינימום הזה מגיע לנו כאזרחים במדינת ישראל.

מנואל טרכטנברג: ומילה אחרונה, רבותי, כפי שפתחתי, אתם לא תמצאו בחוברת שציינתי את ההמצאה הזאת.

מנואל טרכטנברג: אוי לנו עם המצאות כאלה.

מנואל טרכטנברג: תודה רבה.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: חברת הכנסת אורלי לוי, בבקשה.

מאיר כהן: עשר דקות.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש, אני צריכה להגיד בעצם פעמיים תודה.

אורלי לוי אבקסיס: למי שלא יודע, אני הייתי חברה בוועדת הכספים, חברה קבועה עם יכולת הצבעה וכדומה.

אורלי לוי אבקסיס: מאז ההצהרה שלי, שהייתה, הוציאו אותי, אבל נשארתי חברה בוועדות הקבועות, כי היה חשוב לי להמשיך בנושאים שבהם התמקצעתי, שבהם אני מבינה, שבהם יש לי יכולת לתרום גם בלנסות לשנות דברים, ואנחנו עושים את זה גם בוועדות אחרות – גם, לפעמים, כשאין לך זכות הצבעה.

אורלי לוי אבקסיס: יש כאלה שלא מבינים זאת.

אורלי לוי אבקסיס: תראו, כאשר הוצע החוק הזה, של התקציב הדו-שנתי, חשבתי שזו טעות.

אורלי לוי אבקסיס: כנראה לא הבנתי יותר מאחרים, כי גם אחרים חשבו שזו טעות.

אורלי לוי אבקסיס: אולי היחיד שראה בזה יתרון היה ראש הממשלה.

אורלי לוי אבקסיס: אבל היתרון שלו לא היה מהפן הכלכלי, בטח לא מהפן החברתי, אלא מהרצון שלו לשרוד פוליטית.

אורלי לוי אבקסיס: והתקציב הדו-שנתי בעצם מאפשר לו לשרוד פוליטית עד מרס 2019.

אורלי לוי אבקסיס: עכשיו, זו הייתה מטרתו – לטוב ולרע, אתה יכול להסכים עם זה ואתה יכול לא להסכים עם זה.

אורלי לוי אבקסיס: השאלה שלי היא אחרת: מדוע שר האוצר לא דאג שהאחריות שלו תבוא לידי ביטוי גם בהתנהלות שלו?

אורלי לוי אבקסיס: כי אחד בלב ואחד בפה זה לא משהו, ואנחנו מחנכים את הילדים שלנו שלא כך צריך להיות.

אורלי לוי אבקסיס: אז מתוך אחריות ומתוך רצון להקשות את המהלך החפוז הזה, שכל-כולו הוא שיקול פוליטי, הגשתי הסתייגויות, כמו חברים נוספים באופוזיציה.

אורלי לוי אבקסיס: כשאני מגיעה היום, מתוך ידיעה שעל יותר מ-100 הסתייגויות, אני אמורה לדבר – אתם יודעים, לפי התקנון זה חמש דקות על כל הסתייגות.

אורלי לוי אבקסיס: אז בסדר, יש סיכומים כאלה ואחרים, וזה מקצץ את הזמן.

אורלי לוי אבקסיס: אך הפלא ופלא, שמי כלל לא ברשימה.

אורלי לוי אבקסיס: עכשיו, מי שלא מבין את ההתנהלות הפוליטית, אולי כדאי שנסביר לו: יש הסתייגויות שאתה מגיש בשם סיעה, ואז הסיעה יכולה לסחור, או פחות או יותר, לתקצב לך את הזמן, או פחות; ויש הסתייגויות אישיות, שהתקנון לא רק מאפשר לך, הוא גם נותן לך את ההזדמנות ודואג לכך שהזמן יעמוד לרשותך כדי להסביר אותן.

אורלי לוי אבקסיס: כשהגעתי היום למליאה גיליתי, כמו שאני חושבת שחצי מעם ישראל מגלה בכותרות העיתונים יום לאחר יום, שהמשטר פה הוא דמוקרטי-לכאורה, כי יש פה ניסיון קשה מאוד של סתימת פיות, וזה קורה לא רק בתקשורת; זה קורה הלכה למעשה בבית הזה, בכנסת הזאת, בבית-המחוקקים, בבית הדמוקרטיה.

אורלי לוי אבקסיס: אז מישהו דאג שההסתייגויות שלי לא יתוקצבו בזמן, וכך ימנעו ממני את יכולת הדיבור.

אורלי לוי אבקסיס: אני מודה לך, אדוני היושב-ראש, על הנכונות שלך אפילו להפנות אותי לסיעה שלך כדי שתתרום לי מהזמן שלה.

אורלי לוי אבקסיס: מזכירת הכנסת, שיושבת פה, יודעת שבהסתייגויות אישיות אנחנו לא צריכים טובות מאנשים; זה עומד לזכותו של חבר הכנסת.

אורלי לוי אבקסיס: אני אבקש מאוד שהנושא הזה יובא לפני יושב-ראש הכנסת, כדי שלהבא נוכל להבטיח שגם הסימפוניה שלא כל כך נעימה לקואליציה תישמע.

אורלי לוי אבקסיס: אז אני באמת מודה לאופוזיציה, מודה למחנה הציוני וליש עתיד, שתרמו לי מהזמן שלהם, אבל אני לא קבצנית, ואני לא צריכה לבקש את אשר מגיע לי על-פי חוק.

אורלי לוי אבקסיס: עכשיו אני רוצה לומר כמה דברים בעניין התקציב.

אורלי לוי אבקסיס: תראו, שר האוצר אמר מההתחלה שהוא לא רוצה תקציב דו-שנתי, ושר האוצר אמר הרבה דברים אחרים, וכשאני מסתכלת על מה שקורה, אני חייבת לדבר בשפת העם ולהביא את רצונותיו, אבל היום אני רוצה להביא את חששותיו.

אורלי לוי אבקסיס: הסאגה שאנחנו ערים לה לאחרונה, והסאגה הזאת מגיעה אלינו מהדלפות לתקשורת, או מדיווחים לתקשורת, ואנחנו מגלים קואליציה – תראו, אף אחד מהקואליציה לא פה, וזה חבל, אבל מה שאנחנו כן מגלים זה שהקואליציה הזאת מסוכסכת עם עצמה, לא יודעת מה היא רוצה.

אורלי לוי אבקסיס: אני חייבת לומר: אנחנו מסתכלים על הקבינט הביטחוני, ורואים את ראש הממשלה אומר משהו, ואת השרים האחרים אומרים משהו אחר, והמלחמה הפנימית בתוך הקואליציה, כשאנחנו רק משקיפים מן הצד, בלי יכולת לשנות, מטרידה.

אורלי לוי אבקסיס: כי אני שואלת את עצמי: איך עובדת מערכת קבלת ההחלטות במדינת ישראל?

אורלי לוי אבקסיס: זה נכון בפן הכלכלי, כאשר אנחנו יודעים שכל גורמי המקצוע אומרים לא לתקציב דו-שנתי, ואומר את זה גם שר האוצר עצמו, כחלון, אבל אחר כך מתקפל מול ראש הממשלה; ואנחנו שומעים את זה גם בפן הביטחוני-מדיני.

אורלי לוי אבקסיס: עכשיו תראו, מה שקורה שם הוא חוסר אחריות משווע; יש חילוקי דעות בין מנהיגים, בין שרים, ואפילו בתוך הקואליציה – הרבה פעמים זה קורה, זה קרה בעבר, בואו לא ניתמם.

אורלי לוי אבקסיס: אבל כאשר יוצאים השרים לציבור, ומזהירים את הציבור מהקטסטרופה הזאת, מה הם מצפים מהציבור?

אורלי לוי אבקסיס: אין מערכת בחירות בפתח.

אורלי לוי אבקסיס: הציבור מבוהל, הורים לילדים – מבוהלים, הורים לילדים שהם חיילים – מבועתים.

אורלי לוי אבקסיס: ומשהו זועק וקורא למבוגר האחראי.

אורלי לוי אבקסיס: ואז איזושהי דמות יוצאת אליך, שרוצה להיות בכובע של המבוגר האחראי, ומה היא עושה?

אורלי לוי אבקסיס: היא מפחידה יותר, כי מי ששמע את שר האוצר השבוע, על ההתנהלות של הממשלה, ועל הקוטביות והמאבקים – הוא אומר: הממשלה הזאת צריכה לצאת לחופש, אנחנו רגע לפני אשפוז.

אורלי לוי אבקסיס: מה אנחנו אמורים לעשות עם המידע הזה?

אורלי לוי אבקסיס: מה הציבור אמור לעשות עם המידע הזה?

יחיאל חיליק בר: באיזו מחלקה?

אורלי לוי אבקסיס: כנראה הוא התכוון למחלקה הפסיכיאטרית.

קריאה: – – –

אורלי לוי אבקסיס: יכול להיות.

אורלי לוי אבקסיס: ואני שואלת: איך בדיוק המבוגר האחראי הזה מרגיע את הציבור?

אורלי לוי אבקסיס: כי אם בא שר האוצר ואומר: צריך להוציא את הממשלה הזאת לחופש, אני אומרת: למה אתה לא עושה זאת?

אורלי לוי אבקסיס: מה, בידינו הדבר?

אורלי לוי אבקסיס: מה הציבור אמור לעשות עם המידע הזה?

אורלי לוי אבקסיס: מצד אחד, הוא רואה את השרים בקבינט רבים עם ראש הממשלה – אחד אומר משהו, אחר אומר משהו אחר – מישהו מהם משקר.

אורלי לוי אבקסיס: לא באתי לקבוע מי, אני לא פוליגרף, אבל ברור שאם ראש הממשלה אומר משהו, והשר בנט אומר משהו, ויאיר לפיד, שהיה שר בקבינט בקדנציה הקודמת, אומר משהו אחר, זאת אומרת שמישהו משקר.

אורלי לוי אבקסיס: ואז בא מבקר המדינה, ויש איזושהי טיוטת דוח שאסור להפיץ אותה, אבל כולנו מבינים מה קורה בה, ומישהו מנסה להטיל עליה חיסיון מפני הציבור – ממש להפוך אותנו לשלושת הקופים.

אורלי לוי אבקסיס: קודם דיברו פה על "עיניים עצומות לרווחה", אפשר להגיד "על העיוורון".

אורלי לוי אבקסיס: אבל אני אומרת לכם: לא ראיתי, לא שמעתי, לא דיברתי.

אורלי לוי אבקסיס: דבר אחד: כולם מדברים שם, כולם מדברים, ולפעמים הייתי רוצה שהם לא ידברו, כי הציבור על הברכיים, הציבור מיואש, אבל יותר מכך – הוא מפוחד, ואין לו מבוגר אחראי; אם היה לו מבוגר אחראי, הוא היה קצת יותר רגוע.

אורלי לוי אבקסיס: אתם יודעים, גם כשאני הולכת עם הילדים הקטנים שלי, לפעמים, ואנחנו נמצאים באיזושהי סיטואציה מאוד מאוד לא נעימה, ולפעמים סיטואציה מפחידה – אני מודה, בתור אימא גם אני מפחדת על הביטחון של הילדים שלי – אבל מה יעזור אם אבוא לילד ואומר לו: אוי לנו, או: אנחנו הולכים למות, זה מסוכן וכו'.

אורלי לוי אבקסיס: איך הוא יסתכל עלי?

אורלי לוי אבקסיס: מי יגן עלי – ויהיה חסר אונים, ומפוחד ומבועת שבעתיים.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אם אני אבוא ואומר לו: אל תדאג, אני פה, ואני לא אתן לדברים רעים לקרות, ואני פה כדי להגן עליך – אותו ילד מן הסתם יהיה רגוע יותר.

אורלי לוי אבקסיס: לציבור חסר אבא.

אורלי לוי אבקסיס: לציבור חסר אותו מבוגר שיגיד לו וינסוך בו את הביטחון הזה שאנחנו פה מעבר לשיקולים הפוליטיים; אנחנו פה כי אנחנו רוצים לעשות משהו טוב בשבילך; אנחנו פה כי אנחנו בשליחות.

אורלי לוי אבקסיס: זה כבר לא קיים.

אורלי לוי אבקסיס: והציבור הזה נמצא במצב שהוא לא הגיוני והוא לא בר-פתרון, כי מי שיכול לפתור אותו נמצא בתוך בית-המשוגעים שעליו דיבר שר האוצר, רגע לפני אשפוז.

אורלי לוי אבקסיס: אז אני מבקשת מכם: ראשית, אל תפחידו את הציבור, אבל אם אתם חושבים שהמצב מפחיד – קומו ותעשו מעשה.

אורלי לוי אבקסיס: אל תזרקו את המידע או את הפחדים ואת החששות ואת הפוביות, ואחר כך תגידו: אני את שלי אמרתי, הזהרתי.

אורלי לוי אבקסיס: איך ההיסטוריה תשפוט אתכם, אם נתתם לשיגעון כזה לנהל את המדינה רק כדי לשמור על הכיסא שלכם – אני מקווה מאוד שבמשפט הזה לא יהיו רחמים, כי מי שלא מרחם על הילדים ועל הציבור לא ראוי להיות מנהיג.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

מאיר כהן: חבר הכנסת אחמד טיבי.

מאיר כהן: עשר דקות, אדוני.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, מכובדי השר, רבותי חברי הכנסת, היום קיימנו בוועדת הכספים דיון חשוב – דיון על אזורי תעשייה ביישובים הערביים.

אחמד טיבי: מה החשיבות של אזורי תעשייה ביישובים הערביים, אפרופו דיבור על תקציב – שנתי, דו-שנתי?

אחמד טיבי: שיעור האבטלה בחברה הערבית הוא הגבוה ביותר; 65% מהילדים הערבים נמצאים מתחת לקו העוני.

אחמד טיבי: מ-20 היישובים עם שיעור האבטלה הגבוה ביותר, ה-20 הם ערביים.

אוסאמה סעדי: מקום ראשון.

אחמד טיבי: לכן, צריך, חבר הכנסת סעדי, למצוא מקומות תעסוקה.

אחמד טיבי: מקומות תעסוקה זה לא רק ביישובים היהודיים, שבהם הערבי לן בבית שלו, במלון הקטן שנקרא כפר ערבי, ויוצא לעבוד ביישוב היהודי.

אחמד טיבי: אנחנו רוצים מקומות תעסוקה ביישובים הערביים.

אחמד טיבי: אזורי תעשייה הם מקור חשוב של מקומות תעסוקה.

אחמד טיבי: עכשיו, יש יישובים שיש בהם מה שקרוי אזורי תעשייה.

אחמד טיבי: למשל בטייבה יש אזור תעשייה.

אחמד טיבי: אתה הולך שם, אתה מגחך: זה אזור תעשייה זה?

אחמד טיבי: אלה מפעלי מלאכה קטנים, מפעלי בטון, מוסכים.

אחמד טיבי: הכול, אבל לא אזורי תעשייה, וזה אזור שכאילו היה קרב שם, מלחמה.

אחמד טיבי: דיברו אתי על תוכנית 922.

אחמד טיבי: היום שמענו מנציגי האוצר שכמעט אין תקצוב לדבר הזה.

אחמד טיבי: מה-204 מיליון שקל מה שנשאר זה 45 מיליון שקל לכלל הציבור הערבי, לכל היישובים הערביים, חוץ – מה שהוא אמר; אני מצטט אותו – מהיישובים הבדואיים והדרוזיים.

אחמד טיבי: כלומר, אין כסף.

אחמד טיבי: ואז האבטלה, אדוני, היא אחת מהסיבות שגורמת לאלימות פנימית, לפשיעה – –

אורלי לוי אבקסיס: מה קרה ליתרה?

אחמד טיבי: היתרה מחולקת בין היישובים הדרוזיים והבדואיים.

קריאה: שליש, שליש, שליש.

אחמד טיבי: פחות.

אחמד טיבי: – – אלימות הפכה להיות מין גידול סרטני שמתפשט בגוף של כולנו ומאיים לרסק אותו.

אחמד טיבי: המקרה האחרון בכסייפה – הלב דואב, כועס, עצוב.

אחמד טיבי: כך גם כל המקרים הקודמים.

אחמד טיבי: משנת 2000 עד עכשיו, יותר מ-1,200 הרוגים בפשיעה ואלימות פנימית.

אחמד טיבי: זה מחייב, לצד הביקורת על המשטרה – שלא עושה את שלה, לא במניעה, לא בפענוח, לא באיסוף נשק לא חוקי; לאחרונה, בימים האחרונים, יש כמה ניסיונות, פה ושם.

אחמד טיבי: לעתים תוך כדי פשיעה גם יורים באנשים, כמו שתיארתי אתמול.

אחמד טיבי: ג'יבריל ג'רושי, שעה אחרי שהוא נורה ארבעה כדורים בגב, שותת דם, הוא נפטר.

אחמד טיבי: ירו בו בתל-אביב.

אחמד טיבי: ראש הממשלה הגיע לוועדה שניהלתי לפני כמה שנים, ופגש את האישה, גברת מחאג'נה, ששכלה את בעלה ושני ילדיה – נרצחו בבית.

אחמד טיבי: הוא הבטיח לה אז למצוא את הרוצחים, ומאז הרוצח מסתובב חופשי, והיא חיה בחשש, בפחד ואימה – היא ושני ילדיה שנשארו בחיים.

אחמד טיבי: נוסף על כך, צריך לדבר על זה בפנים – בבית, בבית-הספר, ברחוב, בכביש, במסגד, בכל מקום – נגד אלימות, ומי שחושב שהוא כלי.

אחמד טיבי: עוד דרך לטפל באלימות היא הגברת ההישגים הלימודיים.

אחמד טיבי: אקדמיה, למשל.

אחמד טיבי: למה אין אוניברסיטה ערבית ביישוב ערבי גדול?

אחמד טיבי: אוניברסיטה; השר בנט דיבר על מכללה לאחרונה – אוניברסיטה.

אחמד טיבי: אתם לא רוצים אוניברסיטה פה?

אחמד טיבי: אלפי סטודנטים ערבים נוסעים מרחק של כמה קילומטרים לג'נין, לאוניברסיטה הערבית-אמריקנית, והיא הפכה להיות האוניברסיטה של הערבים מישראל.

אחמד טיבי: קיים שם.

אחמד טיבי: יותר מ-50% מהסטודנטים שם הם סטודנטים ערבים מישראל.

אחמד טיבי: למה לא להקים אותה בנצרת או ביישוב אחר?

אחמד טיבי: למה לא להקים בטייבה?

אחמד טיבי: למה לא להקים בכמה אזורים יותר מכללות, אוניברסיטה מוכרת?

אחמד טיבי: לדבר על עיר ערבית?

אחמד טיבי: מאז נכנסתי לכנסת, אדוני היושב-ראש, הצעתי הצעה להקים עיר ערבית חדשה.

אחמד טיבי: אז חבר הכנסת אוסאמה סעדי לא היה חבר כנסת, ב-1999, והוא עזר לי לנסח הצעת חוק, אחר כך, על הקצאה שוויונית של קרקע במטרה להקים עיר ערבית חדשה.

אחמד טיבי: כל פעם שאני מציג את הצעת החוק של הקצאה שוויונית של קרקע, היא נדחית על-ידי הממשלה.

אחמד טיבי: הקמת עיר ערבית – מאז 1948, ביישובים במשולש או בגליל לא קם אף יישוב ערבי חדש.

אחמד טיבי: מה, האזרחים הערבים – הערבים לא מתרבים?

אחמד טיבי: אין ריבוי טבעי?

אחמד טיבי: ואז נוצרת מצוקה בתוך היישובים, בתוך הכפרים, בתוך הערים, ואנשים נאלצים לבנות בתוך תוכניות המתאר, מחוץ לתוכניות המתאר, כאשר אין הרחבה מראש, ומתחילים לדבר על בנייה לא חוקית.

אחמד טיבי: הערבים רוצים לבנות עם רישיון, לא בלי רישיון, אבל תנו להם אפשרות להתרחב.

אחמד טיבי: חיים, צריך לתת להם אפשרות.

חיים ילין: חד-משמעית.

אחמד טיבי: אני שמח שאתה מסכים אתי, כי להרוס בית, בסופו של דבר, זה להרוס חיים, להרוס משפחה, לשלוח מסר שלילי כלפי המשפחה, כלפי היישוב, כלפי כל הקהילה, כל החברה הערבית.

אחמד טיבי: לאחרונה מדברים הרבה על השידור הציבורי, ואז שמעתי דיבורים: זה הכניס שישה עם כיפות, וההוא הכניס ארבעה שמאלנים ושלושה יאפים, חמישה צפונים, ותומכי התנחלות – –

חיים ילין: לא לא, זה – – –

אחמד טיבי: – – ואני שואל – לא סתם לא שאלתי, לא שאלנו כמה ערבים הוכנסו.

אחמד טיבי: לא רוצה לשאול את השאלה הזאת.

אחמד טיבי: לא רוצה לשאול את השאלה הזאת.

אחמד טיבי: האמת היא שגם כיום הערבים לא מיוצגים במדיה – כעיתונאים, כעובדים – בצורה הולמת.

אחמד טיבי: הם מודרים מהייצוג, מהעבודה שם.

אחמד טיבי: יש פה ערבי, שם ערבי, והם עושים עבודה טובה, אבל זה לא מספיק.

מאיר כהן: אני מבקש לא לדבר בפלאפונים.

אחמד טיבי: עכשיו, לגבי – אדוני היושב-ראש – לגבי האמירה: על מה מדברים הח"כים הערבים?

אחמד טיבי: על מה מדברים הח"כים הערבים?

אחמד טיבי: כל הזמן אומרים: אתם מדברים על הסכסוך, על עניינים גלובליים, ולא מדברים על ענייני היום.

אחמד טיבי: ואנחנו כל הזמן עונים שזה עובדתית לא נכון, שרוב הזמן שלנו, גם בכנסת, גם מחוץ לה, גם בוועדות, גם במליאה, גם בחקיקה, הולך על דברים חברתיים, כלכליים, פנימיים.

אחמד טיבי: הנה, למשל, אדוני, מדד הייצוג של ערבים בתקשורת העברית: 76% מהעיסוקים של חברי הרשימה המשותפת הם בנושאים חברתיים ואזרחיים, ובתקשורת הם מתראיינים ומרואיינים בנושאים מדיניים-ביטחוניים ב-75%.

אחמד טיבי: הם מזמינים אותנו להתראיין בנושאים האלה, אף-על-פי שאתמול בשעה – איי אל-סעה, אוסאמה – בשעה 05:00, אוסאמה העביר חוק – על מה?

אוסאמה סעדי: 04:45.

אחמד טיבי: ב-04:45, העברת חוק – על?

אוסאמה סעדי: מבצע – – – מרכז לגביית קנסות – 40% הנחה.

אוסאמה סעדי: מיליארד שקל.

אחמד טיבי: 40%, מיליארד שקל.

קריאה: תספורת.

אוסאמה סעדי: תספורת לאנשים הפשוטים.

אחמד טיבי: אוקיי, אז זה לאזרח הפשוט, הנחות.

אוסאמה סעדי: ערבים ויהודים.

אחמד טיבי: כלל האזרחים.

אורלי לוי אבקסיס: בואו נזכור שחצי מזה זה הריביות – – –

אחמד טיבי: חוק, חוק אוניברסלי.

אורלי לוי אבקסיס: – – –

אחמד טיבי: למה לא לראיין אותו כל היום?

אחמד טיבי: כל היום להזמין אותו לראיונות על דבר כזה.

אחמד טיבי: לא יזמינו אותו, על הנושא הזה לא יזמינו אותו.

אחמד טיבי: או: היום קיימנו דיון על אזורי תעשייה ביישובים הערביים.

מאיר כהן: ד"ר טיבי, נא לסיים.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש חבר הכנסת מאיר כהן, מישהו חשב להתקשר לראיין אותי על נושאים של אזורי תעשייה ביישובים הערביים, במהדורה של 17:00, של 18:00, של היומן בבוקר?

אחמד טיבי: אף-על-פי שהיו שם כ-20 ראשי רשויות וממלאי-מקום, חברי כנסת מכל הסיעות, יש התמקדות בנושאים מסוימים, ואז נוצר דימוי שהוא דימוי לא נכון.

אחמד טיבי: רבותי חברי הכנסת, אנחנו נתנגד לתקציב הדו-שנתי.

אחמד טיבי: התנגדנו גם לתקציב השנתי, כי הוא מדיר את הצרכים של החברה הערבית.

אחמד טיבי: בתקציב דרשנו את התוכנית הזאת, תוכנית הפיתוח, דרשנו אז, במגעים שהיו לנו עם האוצר, להכניס אותה לתקציב המדינה.

אחמד טיבי: אמרו: לא, רק החלטת ממשלה.

אחמד טיבי: אמר לי אחד השרים – אחמד, אתה יודע מה זה החלטת ממשלה: או שמיישמים אותה, או שלא מיישמים אותה.

אחמד טיבי: תקציב זה משהו אחר, ולכן הערבים מחוץ לתקציב כשמדובר בכסף גדול, וצר לנו על כך.

אחמד טיבי: נמשיך לעבוד ולעקוב גם בוועדות, גם במליאה, גם בכנסים, גם מחוץ לכנסת, גם ברחוב, כדי לצמצם את הפערים ולהביא מזור לבעיות.

אחמד טיבי: תודה.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: חבר הכנסת חיים ילין.

מאיר כהן: חמש דקות, אדוני, לרשותך.

חיים ילין: כבוד היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני מסכים אתך בכל מילה שאתה אומר, ויותר מזה אני אגיד לך: אם אני הייתי בונה תקציב 2017–2018, הייתי שם 100 מיליארד – שים לב, 100 מיליארד שקל – בשבילכם.

חיים ילין: איך אני?

חיים ילין: אין סיכוי שתוציא שקל.

חיים ילין: אתם לא מבינים.

חיים ילין: המגזר שלכם, שנים – אתם לא מקופחים, עובדים עליכם כל פעם מחדש.

חיים ילין: הם עושים תוכנית חיסכון עליכם, אין לכם סיכוי להוציא שקל אחד.

חיים ילין: אין לכם תוכניות, אין לכם תכנון, אין לכם תב"ע ליישובים שלכם.

חיים ילין: אז מה אכפת להם להגיד שהם שמים כסף?

חיים ילין: 15 מיליארד תיקח – –

אחמד טיבי: 20.

חיים ילין: – – כל מספר זוכה.

חיים ילין: איך תבנה?

חיים ילין: על מה תבנה?

חיים ילין: איך אתה רוצה עיר חדשה?

חיים ילין: אבל זו הצביעות של התקציב.

חיים ילין: אני פעם שנייה הולך להיות בתקציב.

חיים ילין: זו הצביעות.

חיים ילין: מבטיחים דברים, כבוד היושב-ראש, ואף אחד לא מקיים.

חיים ילין: מה אכפת?

חיים ילין: אז אמרנו, אז יש כותרת.

חיים ילין: עשיתי פעם עבודה – אם הייתי אוסף את כל האמירות של השרים בכותרות בעיתונות, אוסף את כולן, מסכם את כל מה שהבטיחו – תקציב ארצות-הברית לא היה מספיק בשביל כל הבקשות האלה.

חיים ילין: ולכן, אחרי זה, כבוד היושב-ראש, באים ואומרים: לא מאמינים לנו.

חיים ילין: למה שיאמינו לנו, אם אנחנו מבטיחים ולא מבטיחים לקיים?

חיים ילין: המשפט הידוע של לוי אשכול, על שמו המועצה האזורית אשכול נקראת: הבטחנו, לא הבטחנו לקיים.

חיים ילין: בתקציב הביטחון לשנת 2017 ושנת 2018 צריך להופיע סעיף שנראה פשוט: מכשול עוטף-עזה – 1 מיליארד שקל בכל שנה.

חיים ילין: שר הביטחון עמד פה ואמר: חבר הכנסת חיים ילין, אין תקציב.

חיים ילין: עכשיו הוא מבקש מהאופוזיציה עזרה, כך ש-2 מיליארד שקל יופיעו בבסיס התקציב.

חיים ילין: אתם זוכרים את הגדר המזרחית שראש הממשלה הבטיח?

חיים ילין: אין לה תקצוב בכלל.

חיים ילין: כשאנחנו דנים בכל הגנבות החקלאיות, על פח"ע, ועל טרור, ועל מסתננים, ועל פיגועים, שנכנסים מהגדר המזרחית – אפשר לעצור את זה, שמים גדר ועוצרים את זה.

חיים ילין: אז למה להצטלם מול הגדר הזאת, שכולה כמה קילומטרים, והכול פרוץ – למה להבטיח אם אפשר לא לקיים?

חיים ילין: להביא את ראשי המועצות בעוטף-עזה, להבטיח להם שיהיה מכשול, כששר האוצר אומר:

חיים ילין: כסף זה לא בעיה, והיום שר הביטחון מודיע: אין תקציב – קל מאוד, אין שום בעיה.

חיים ילין: אנשים יוצאים עם המון סימפתיה, מאוד נחמדים, באמת, מהללים אותם.

חיים ילין: מה בסוף?

חיים ילין: נאדה.

חיים ילין: חברים, תראו, בתקציב מדינה יש הרבה אלטרנטיבות.

חיים ילין: אבל כשהציניות חוגגת, וחיי אדם כבר נכנסים לשם, והם משלמים בחייהם – זה כבר לא ציניות, זה הפקרות.

חיים ילין: ואתמול מוציאים הודעה שהעורף גם לא מוכן, רשות חירום לאומית.

חיים ילין: מי ידאג לעורף?

חיים ילין: איך אתם רוצים לבנות תקציב כאשר הדברים הבסיסיים ביותר, תחושת הביטחון, וביטחון אזרחי מדינת ישראל, הם לא בסעיף שם?

חיים ילין: ואני לא מדבר על התקציב בתקציב הביטחון.

חיים ילין: אני מדבר על כל מה שאי-אפשר לעשות דרך תקציב הביטחון, ואת זה צריך לשנות.

חיים ילין: זה לא עניין של קואליציה ואופוזיציה, זה עניין של מה התפקיד של הממשלה ואיך היא מנהלת את אירוע התקציב, כמה משאבים היא שמה משום שהיא מבינה שאין שום הסכם מדיני שיכול לעצור את המלחמה הבאה וכמה היא נותנת תשומת לב לעורף.

מאיר כהן: תודה רבה.

חיים ילין: כבוד היושב-ראש, בעידן שבו יורים על הנגמ"שים, נדמה לי שלתקציב 2017–2018, ואני ממשיך את השיח שלי עם גפני מאתמול בלילה: לא צריך נגמ"ש, צריך שניים, וכנראה גם זה לא יספיק.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: חברת הכנסת תמר זנדברג – בבקשה, גברתי.

תמר זנדברג: תודה רבה, אדוני היושב-ראש, בפתח הדברים אני רוצה לעדכן את חברות וחברי הכנסת ואת הציבור בהחלטה מאוד מעניינת, ואפילו הייתי אומרת, תקדימית, שהוציאה ועדת האתיקה בשעות האחרונות בעקבות פנייה שלי בנושא השתתפות בקידום מסחרי ויחצני של השרה מירי רגב – תוכנית טלוויזיה.

תמר זנדברג: ועדת האתיקה בחנה את העניין וקבעה שאומנם יש קו עבה מאוד בין השתתפות בתוכנית טלוויזיה, שלנו כפוליטיקאים, כדי לקדם עמדה – פוליטית, חברתית, שלנו, בכל תחום – ובין קידום מסחרי מטעמים יחצניים ותו לא.

תמר זנדברג: ועוד קבעה ועדת האתיקה שהשרה מירי רגב חצתה את הגבול הזה וביצעה קידום מסחרי ויחצני אסור ופסול.

תמר זנדברג: ויותר מזה, אני רוצה לומר, כי זה לא עניין אישי: ועדת האתיקה הנחתה באופן תקדימי את כולנו, את כל חברות וחברי הכנסת, את כל נבחרי ונבחרות הציבור, הנחתה אותנו להימנע מהשתתפות בקידום ובפרסום מסחרי, לשים את הגבול הזה בעצמנו, ואם לא בעצמנו, אז היא תשים אותו עבורנו, ועדת האתיקה.

תמר זנדברג: ואני חושבת שיש כאן אמירה שמעבר למקרה הזה היא אמירה מאוד מאוד חשובה לגבי ההתנהלות האתית שלנו כנבחרי ציבור אל מול העולם העסקי והמסחרי, שהולך ונהיה מתוחכם יותר ויותר בדרכים שלו, ואני חושבת שזה באמת יום ראוי לציון בהקשר הזה.

תמר זנדברג: תודה רבה.

תמר זנדברג: ולנושא הנדון, תקציב המדינה.

תמר זנדברג: תראו, אני חושבת שהימים האחרונים, שבהם ראינו – באמת הגדיר את זה הכי טוב – אני חברה באופוזיציה, אבל אני חושבת שאחד משרי הממשלה, השר כחלון, הגדיר את זה טוב יותר מכל חברי האופוזיציה גם יחד כשאמר: הממשלה זקוקה לאשפוז, צריך להוציא אותה לחופש כי עוד רגע היא תיכנס לאשפוז.

תמר זנדברג: מבחינתו זה דבר בעייתי, מבחינתנו זה אולי יביא לשינוי סדר העדיפויות, שאנחנו מייחלים לו.

תמר זנדברג: אבל באמת אני חושבת שראינו כאן – – –

מיקי לוי: יש רק בעיה אחת, חברת הכנסת זנדברג, אין בית-חולים שיש לו תרופה למחלה של הממשלה.

תמר זנדברג: כן, נכון, חבר הכנסת מיקי לוי.

תמר זנדברג: אני באמת חושבת שראינו איזשהו סחרור, איזושהי יציאה משפיות, או יציאה משליטה, באופן כללי, של כל הממשלה.

תמר זנדברג: אנחנו הגענו לסף ציניות שבו לא עמדות, לא אידיאולוגיה, לא הוויכוח הפוליטי בינינו, שהוא הרבה פעמים עז וחריף, ואולי לפעמים אפילו חוצה גבולות מסוימים, אבל לא הוא מה שהוביל את הממשלה בימים האחרונים, בשבועות האחרונים.

תמר זנדברג: מה שהוביל אותה זה אך ורק דבר אחד – הישרדות פוליטית, ותו לא.

תמר זנדברג: ובשם הדבר הזה אנחנו ראינו כאן, באמת, פשרות רקובות שנחתמו בנושא תאגיד השידור הציבורי, בנושא חוק המקוואות, חוק האברכים, לימודי הליבה; רק לפרק של המפלגות החרדיות בפשרות הרקובות האלה, ובשימור הפוליטי ותו לא – רק לו צריך לתת חלק נכבד מאוד ומרכזי בכל ההתנהלות הזאת.

תמר זנדברג: אבל עוד פרק חשוב מאוד ומשמעותי נכתב בספר הזה של התקציב הדו-שנתי.

תמר זנדברג: כי אנחנו עומדים לאשר עוד מעט, כלומר, אנחנו נתנגד – אני לא יודעת מי יאשר, אלה שיצביעו בעד לא נמצאים פה כרגע, אז אני לא יודעת ממה הם הולכים להשתכנע, הם כנראה החליטו את דעתם מראש – אבל אנחנו עומדים פה להצביע על דבר שאין לו שום היגיון כלכלי; אפילו שר האוצר אומר את זה, כך שלא צריך להרחיק לכל מיני פרופסורים לכלכלה ומומחים כאלה ואחרים.

תמר זנדברג: שר האוצר בעצמו אמר – והאמת, ביושר, אני חייבת להגיד – שאין שום היגיון בתקציב הדו-שנתי, והסיבה היחידה – הוא הגדיר את זה: ההסכמים הקואליציוניים; אנחנו נגדיר את זה בצורה קצת פחות מנומסת: ההישרדות הפוליטית.

תמר זנדברג: כי מישהו הסביר לו שאין היתכנות פוליטית לממשלה הזאת אם לא הולכים לתקציב דו-שנתי.

תמר זנדברג: ומכיוון שמחירי הדיור עדיין לא ירדו, והמצב בסקרים לא משהו, החליט שר האוצר ללכת למהלך הזה, מהלך שניסינו אותו בעבר, ובפעמים הבודדות שניסינו אותו הוא היה הרסני; הוא הביא לגירעון של 40 מיליארד.

תמר זנדברג: אין מדינה בעולם שהולכת למהלכים כאלה, בטח לא דמוקרטיה, בטח לא משיקולים כלכליים.

תמר זנדברג: לפי דוח הממ"מ – מרכז המחקר והמידע של הכנסת, שלנו, עשה סקירה בעולם וראה שהסיבות היחידות לאורך ההיסטוריה בעולם, באופן כללי, ללכת לתקציב דו-שנתי היו אך ורק פוליטיות, ולא כלכליות.

תמר זנדברג: מה גם שאם נסתכל על הניסיון של שנת 2015, התקציב הדו-שנתי עלול למצוא את עצמו תקציב תלת-שנתי.

תמר זנדברג: כי אם הממשלה לא תצליח להעביר גם את תקציב 2019, ואנחנו נלך לבחירות, אז אנחנו ניגרר לעוד שנה, כמו השנה הקודמת, שבה אישרנו את תקציב המדינה לשנת 2015 בנובמבר 2015.

תמר זנדברג: ולכן, למעשה, התקציב שנקבע שנה קודם יהיה גם התקציב לאותה שנה.

תמר זנדברג: אני כבר לא מדברת על הדבר שנדון פה בהרחבה בשבועות האחרונים, וזה הלקיחה והמהלך המאוד-קיצוני שנעשה פה נגד הכנסת, או יותר נכון, אפשר להגיד, עוד מהלך קיצוני שנעשה פה נגד הכנסת – אני חושבת שהפיקוח ההולך ופוחת של הכנסת על הממשלה הוא דבר שצריך להדאיג את כולנו, בטח ובטח בתקציב המדינה, שהוא הדבר המשמעותי והמרכזי ביותר שאנחנו כאן, כחברות וחברי הכנסת, עושים כדי לקבוע את המדיניות הכלכלית, את חלוקת המשאבים, את חלוקת סדרי העדיפויות שאנחנו נחליט עליהם, או יותר נכון אנחנו נאשר – או נפקח – לממשלה להחליט עליהם.

תמר זנדברג: זה התפקיד שלנו.

תמר זנדברג: לשם כך נבחרנו, לפיכך נתכנסנו, לפני שנבחרנו לחוקק, ולפני שנבחרנו בשביל דברים אחרים, נבחרנו בשביל לפקח על עבודת הממשלה, כאשר היא נוגעת במשאבים הלאומיים שלנו, ובחלוקה שלהם, שהיא עושה אותה לפני סדר העדיפויות שלה, ואנחנו הרבה פעמים חולקים על סדר העדיפויות הזה, יש לנו מחלוקת גדולה עליו, אבל המינימום שניתן לנו, הכלי הראשוני והמרכזי והבסיסי ביותר שניתן לנו, הוא לקבל את כל המידע, לתקן, להשפיע ולהחליט – בסופו של דבר להצביע.

תמר זנדברג: אנחנו עוד מעט, בזמן הקרוב, אנחנו ניגש להצבעה, שהיא הצבעה, לצערי, קבועה וידועה מראש, על דבר שנקבע ונחתך הרחק מכאן, שבשיקול שלו לא הובאו בחשבון אזרחי ישראל, לא סדר העדיפויות שהם בחרו, לא חלוקת המשאבים שהממשלה ישבה והקדישה לילות כימים ועבודת נמלים כדי לחלק אותה, אלא תוצאה של קומבינה פוליטית ותו לא, וחבל שכך.

תמר זנדברג: תודה.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

מאיר כהן: חבר הכנסת עמר בר-לב.

עמר בר-לב: אדוני היושב-ראש, יש לי דז'ה-וו: עמדנו כאן – מה – לפני שבוע, כאשר ניסו והצליחו להעביר את החוק הזה בקריאה ראשונה.

עמר בר-לב: אני אמרתי שאני חושב שאני בהחלט בעד שכל משרד, בוודאי כל ממשלת ישראל, תהיה לה תוכנית רב-שנתית.

עמר בר-לב: בכל ארגון, בכל מפעל, בכל חברה, צריכה להיות תוכנית רב-שנתית.

עמר בר-לב: היום במדינת ישראל רק בצה"ל יש סוף-סוף תוכנית רב-שנתית, שנקראת תר"ש "גדעון".

עמר בר-לב: אני חושב שזה המינימום, אבל זה לא במקום תקציב שנתי.

עמר בר-לב: תקציב שנתי – כמו שמקובל בכל העולם, כמו שמקובל בכל חברה עסקית, גדולה או קטנה, תקציב שנתי, שעל בסיסו בסוף השנה רואים – עמדנו בתקציב, לא עמדנו בתקציב, ועושים עדכונים להמשך.

עמר בר-לב: אי-אפשר להחליף תוכנית רב-שנתית בתוכנית שנתית.

עמר בר-לב: עכשיו, עמד כאן בפתיחת המושב הזה חבר הכנסת גפני ואמר, אני מוכרח לומר, אמר בכנות, שלדעתו צריך להיות תקציב חד-שנתי, גם הוא חושב כמו שר האוצר שצריך להיות תקציב חד-שנתי, ויש לנו בעצם גם שר האוצר, וגם יושב-ראש ועדת הכספים, שני האנשים שבעצם אמורים להוביל את מדינת ישראל, ברשות המבצעת וברשות המחוקקת, ושניהם חושבים שצריך להיות תקציב שנתי, ולא תקציב דו-שנתי.

עמר בר-לב: אז – עמד כאן גפני, והסביר, מכיוון שזאת תפיסתו, הוא אמר: אני מחויב להסכמים הקואליציוניים, אבל כיוון שזאת תפיסתו, הוא התנגד בתוקף לניסיון של הממשלה לקחת בעצם סמכויות מהכנסת ולומר לכנסת: הפעם הבאה שאנחנו ניפגש אתך זה בסוף 2018, אחרי התקציב הדו-שנתי.

עמר בר-לב: ולכן הוא עשה מאמץ גדול, יחד עם החברים האחרים בוועדת הכספים, להגביל את הממשלה, לחייב את הממשלה לחזור לוועדת הכספים לקראת סוף 2017, ובוודאי בכל מה שקשור לגירעון – לחזור לקבל אישור מוועדת כספים מה לעשות ואיך לעשות.

עמר בר-לב: וגפני, חבר הכנסת גפני, כל כך שכנע את עצמו, וגם במידה מסוימת אותי, והוא אמר – בעצם, אין כמעט הבדל בין התקציב הדו-שנתי לתקציב החד-שנתי, לאחר שוועדת הכספים הטילה את המגבלות שלה.

עמר בר-לב: אבל מה, יש רק הבדל אחד, יש רק הבדל אחד, וההבדל האחד זה שברגע שיש תקציב חד-שנתי, והקואליציה לא מצליחה להעביר אותו, כי יש חילוקי דעות לגבי הביצוע של השנה החולפת, או הביצוע על תוכניות לעתיד, הכנסת יכולה לפזר את עצמה ולקרוא לבחירות חדשות.

עמר בר-לב: זה ההבדל היחיד.

עמר בר-לב: אני מוכרח לומר לזכותו ולכנותו של חבר הכנסת גפני, שהוא אמר לי, אתה צודק.

עמר בר-לב: אף-על-פי שהוא העיר שגם בהקשר הזה, אדוני היושב-ראש, יש איזושהי אפשרות לא להעביר את התקציב, ושהכנסת תפזר את עצמה, אבל כמו שהוא אמר, זה מצב לא ריאלי.

עמר בר-לב: או, אני מצטט אותך, חבר הכנסת גפני, פעמיים אמרתי שאני מעריך ומכבד את – – –

יולי יואל אדלשטיין: תבקש הודעה אישית דחוף.

עמר בר-לב: כן, זה מקובל.

עמר בר-לב: בכל מקרה, מה שאני יכול לומר – שבעצם המטרה הבסיסית, בדמוקרטיות, של הגדרת תקציב שנתי, מעבר להיגיון הכלכלי שבו, היא באמת שבסוף שנה, ולקראת שנה חדשה, הממשלה תעמוד למבחן ולביקורת של הכנסת, ועל-פי זה תמשיך או לא תמשיך לשלוט במדינה.

עמר בר-לב: ולסיכום, אני יכול לומר, אדוני היושב-ראש: 1.

עמר בר-לב: מבחינת טובת המדינה, חד-משמעית, תקציב דו-שנתי הוא לא טוב, אמר שר האוצר, אמר חבר הכנסת גפני.

עמר בר-לב: מבחינת הדמוקרטיה, אני חושב שברור – – –

סתיו שפיר: אין פה שר.

עמר בר-לב: מה?

עמר בר-לב: אין פה שר?

עמר בר-לב: טוב, אין פה שר.

חיים ילין: תמשיך.

חיים ילין: תמשיך.

עמר בר-לב: הנה, הגיע שר הדתות.

עמר בר-לב: אז אני אחזור על הסיכום: מבחינה עניינית, תקציב דו-שנתי רע למדינה; אמר את זה שר האוצר, אמר את זה יושב-ראש ועדת הכספים.

עמר בר-לב: מבחינת הדמוקרטיה הישראלית, זו דרך נוספת שבה הרשות המבצעת לוקחת אליה סמכויות מהרשות המחוקקת.

עמר בר-לב: ובעצם, המטרה היחידה של כל התקציב הדו-שנתי היא לשמר את השלטון בידי ראש הממשלה הנוכחי בדרכים לא דמוקרטיות.

עמר בר-לב: פרוסה אחרי פרוסה הוא מוריד ומקטין את הדמוקרטיה הישראלית, ואם זה יימשך בקצב הזה, אני לא בטוח מה יישאר לנו מהדמוקרטיה הישראלית.

עמר בר-לב: לכן אני מבקש מחברי הכנסת להתנגד להצעת החוק בדבר תקציב דו-שנתי.

עמר בר-לב: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עמר בר-לב.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו, כפי שהודענו מראש, נעשה עכשיו הפסקה.

יולי יואל אדלשטיין: ציון אחת-עשרה שנים לעקירת יישובי גוש-קטיף וצפון השומרון

יולי יואל אדלשטיין: השעה היא 16:30.

יולי יואל אדלשטיין: כפי שתוכנן, אנחנו נציין במסגרת הצעות לסדר-היום 11 שנים לעקירת היישובים של גוש-קטיף וצפון השומרון – הצעות לסדר-היום מס' 4634, 4636, 4637 ו-4638.

יולי יואל אדלשטיין: חלק מאנשי הגוש שהיו אתנו – מתיישבי גוש-קטיף וצפון השומרון שהיו אתנו במהלך היום נמצאים כרגע ביציע הציבור.

יולי יואל אדלשטיין: כמה חברי כנסת ביקשו להציע הצעות לסדר-היום.

יולי יואל אדלשטיין: המהלך הדרמטי, שזכה לכינוי המכובס משהו "ההתנתקות", היה ונותר מאורע מכונן, לא רק בשל השינוי שחולל במישור המדיני, הגיאוגרפי והביטחוני, אלא גם בשל המשמעויות העמוקות שלו ביחס לחברה הישראלית כולה.

יולי יואל אדלשטיין: בראש ובראשונה – בראש ובראשונה – – – חברים יקרים, זה מפריע.

יולי יואל אדלשטיין: למיטב זיכרוני, לפני 11 שנים היו פה 120 חברי כנסת, וכולם היו מאוד דרוכים.

יולי יואל אדלשטיין: עכשיו הנוכחות קצת דלה, אז לפחות חברי הכנסת שנמצאים, שלא יפריעו.

יולי יואל אדלשטיין: בראש ובראשונה היה זה, כמובן, אירוע טראומטי מאין כמוהו עבור ציבור גדול של למעלה מ-8,000 אנשים, נשים וטף, מסורים ואיכותיים, אנשי עמל ורוח.

יולי יואל אדלשטיין: ציבור זה נחשב, בצדק, לחלוץ העובר לפני המחנה.

יולי יואל אדלשטיין: תושבי גוש-קטיף וצפון השומרון היו ועודם אזרחים נאמנים ושומרי חוק, מסורים לעם ולמדינה, ובהם אנשי חסד וחינוך מן המעלה הראשונה וחקלאים שהפיקו את מיטב התוצרת מתוך הדיונות החוליות של הגוש.

יולי יואל אדלשטיין: זכויות אלו לא עמדו להם באותו קיץ מר.

יולי יואל אדלשטיין: הכורת עלה על מפעל ההתיישבות, מפעל התיישבות פורח, ועל 21 קהילות משגשגות.

יולי יואל אדלשטיין: האלפים גורשו ברובם אל יעד לא נודע, וללא הכנה ראויה, למרות ההבטחות הריקות ומקסמי השווא.

יולי יואל אדלשטיין: המוטיבציה האמיתית להכרזתו המפתיעה של אריאל שרון המנוח בדצמבר 2003 על מהלך חד-צדדי וחסר תקדים בהיקפו, תישאר כנראה עמומה לנצח.

יולי יואל אדלשטיין: את דעתי על הגירוש והעקירה לא הסתרתי מעולם; נמניתי עם אותה קבוצה שכונתה "המורדים" בליכוד, והבענו התנגדות נחרצת למהלך, שראינו בו איוולת וסכנה לישראל.

יולי יואל אדלשטיין: דווקא משום שהוא הוגדר על-ידי מחולליו בראש ובראשונה "מהלך ביטחוני", כישלונו כמעט אינו שנוי היום במחלוקת, לנוכח כל מה שידענו מאז ברצועת-עזה וממנה, ו"צוק איתן" הוא רק תזכורת לכך.

יולי יואל אדלשטיין: גם התושבים, שאת חלקם ביקרתי ממש בימים האחרונים ביישוביהם החדשים, לא ידעו מנוח לכף רגלם במשך שנים מייסרות, חלקם עד עצם היום הזה.

יולי יואל אדלשטיין: ההתעמרות של הרשויות בחלק גדול מן המגורשים הייתה שילוב של חוסר היערכות ראויה, ביורוקרטיה, ולעתים קרובות חוסר רגישות.

יולי יואל אדלשטיין: אין זה הזמן והמקום לבוא חשבון על המהלך, אלא ללמוד ממנו.

יולי יואל אדלשטיין: למרות הנסיבות השונות, בעתיד הקרוב עומדת בפנינו סוגיה נוספת של עתיד יישוב יהודי בשומרון, הפעם זו עמונה, שנגדו תלוי ועומד צו פינוי של בג"ץ.

יולי יואל אדלשטיין: עמונה היא במידה רבה שעת מבחן: האם למדנו את לקחי עקירת הגוש?

יולי יואל אדלשטיין: האם נשכיל הפעם להימנע מעימותים, מצעדים חד-צדדיים וממראות של הרס וגירוש?

יולי יואל אדלשטיין: אדגיש כי אין בתקוותי אלו כדי לגרוע כהוא זה מההכרח להקפיד על שורת הדין ועל אכיפת החוק, ואולם בפנינו סוגיה רגישה ואנושית מאין כמותה.

יולי יואל אדלשטיין: ביקרתי בעמונה בימים האחרונים, ולא בפעם הראשונה.

יולי יואל אדלשטיין: אני שב וקורא לכל העוסקים בסוגיה, ולכל המתיימרים להביע עמדה, לבוא ולהתרשם מקרוב על מה הם מדברים.

יולי יואל אדלשטיין: לא הכול יודעים שמדובר ביישוב שמתגוררות בו עשרות משפחות במשך 20 שנה, והמדינה השקיעה בו רבות.

יולי יואל אדלשטיין: אני קורא לכל מי שיש לו מעורבות בנושא לא להניח אבן עד שתימצא הסדרה חוקית, ראויה ומקובלת, שתמנע מכולנו טראומה נוספת.

יולי יואל אדלשטיין: באותה נשימה אוסיף את המובן מאליו: בכל מצב, יש להימנע מכל גילוי של אלימות.

יולי יואל אדלשטיין: עקירת תושבי גוש-קטיף וצפון השומרון הייתה קו שבר בישראליות ונותרה צרובה עמוק בבשרנו.

יולי יואל אדלשטיין: הבה נדאג לכך שהיא תהיה גם האחרונה מסוגה.

יולי יואל אדלשטיין: אל לנו לוותר עוד על חבלי ארץ, כי עוד לא נולד הפיוס, או השקט, במקום שבו עוקרים נטוע.

יולי יואל אדלשטיין: במקום שבו הורסים לא יצמח שלום; מן המקום שבו מגרשים אנשים מביתם לא יכול לצמוח טוב.

יולי יואל אדלשטיין: במקום לעקור ולהרוס, עלינו לנטוע, לבנות ולבצר את אחיזתנו כאן.

יולי יואל אדלשטיין: ביטוי לכך יש במהלך המתהווה להחלת הריבונות על מעלה-אדומים, עיר ואם בישראל, חלק מהמרקם של ירושלים רבתי.

יולי יואל אדלשטיין: החלת ריבונות על מעלה-אדומים אין משמעותה כמובן ויתור על זיקתנו למקומות אחרים.

יולי יואל אדלשטיין: החלת ריבונות ישראלית היא אמירה ברורה כלפי מתנגדים, מבית ומחוץ, שפנינו אינן לפינוי ולעקירה, חלילה; שכל הסדר עתידי יהיה מבוסס על הפסקה מוחלטת של טרור ושל הסתה, אבל גם תוצא מן השיח המשוואה הנפסדת שכל הסדר או הסכם חייב לכלול – מצדנו, עקירה, פינוי והרס.

יולי יואל אדלשטיין: עלינו להכריז בקול צלול שעידן הפינויים ומסירת השטח חלף מן העולם.

יולי יואל אדלשטיין: אני מקווה שזו תהיה רק התחלה, ונראה סוף-סוף את החלת הריבונות הישראלית גם במקומות כמו גוש-עציון ובקעת-הירדן.

יולי יואל אדלשטיין: מיותר לציין שמהלך כזה לא ירחיק את השלום, אלא עשוי אף לקרב אותו.

יולי יואל אדלשטיין: אני מצדיע לכם, המתיישבים המגורשים, על הכוחות שאתם מוצאים לשוב ולהפריח שממות, להצמיח קהילות וחיים חדשים.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את חבר הכנסת יהודה גליק, יוזם הדיון, לשאת דברים, ואחריו – חבר הכנסת חיים ילין.

יולי יואל אדלשטיין: אדוני, עד חמש דקות לרשותך.

יהודה גליק: אדוני יושב-ראש הכנסת, תודה רבה על דבריך המרגשים.

יהודה גליק: חברי, חברי הכנסת היקרים לי מאוד, המתוקים לי מאוד, מן הקואליציה ומן האופוזיציה, תושבי גוש-קטיף וצפון השומרון, שיושבים ביציע, יקרים ואהובים מאוד, נווה-דקלים, נצר-חזני, פאת-שדה, קטיף, רפיח-ים, שירת-הים, שליו, תל-קטיפא, בדולח, בני-עצמון, גדיד, גן-אור, גני-טל, כפר-ים, כרם-עצמונה, מורג, נצרים, אלי-סיני, דוגית, כפר-דרום, ניסנית, כדים, גנים, חומש, שא-נור, זיכרונכם לברכה.

יהודה גליק: אלה אינם רק שמות של יישובים; אלה בתים, חקלאות, אימהות, אבות, חלומות, תקוות – שנגוזו, בגלל החלטה של המדינה.

יהודה גליק: אני רוצה לקוות שההחלטה נבעה מאמונה: 8,000 יהודים חיים בתוך 1.5 מיליון ערבים, הבה נעקור אותם, זה ייפסק, ואז נגיע אל השלום המיוחל.

יהודה גליק: פשוט, כל כך פשוט.

יהודה גליק: אבל אותם אנשים זעקו: זה לא מה שיקרה, לא ייפלו טילים על גוש-קטיף – ואכן, מאז פינוי גוש-קטיף לא נפל אפילו טיל אחד על גוש-קטיף, אבל הם זעקו את הכאב, והם רצו שהכאב הזה יישמע.

יהודה גליק: אני באופן אישי באותה תקופה ניהלתי את משרד הקליטה באשקלון, וכתבתי מכתב לשרת הקליטה דאז, ציפי לבני, אמרתי לה: מדובר פה בתהליך שקורע את העם, קבלו אותו לפחות במשאל עם.

יהודה גליק: אבל התחושה היא שהדברים נפלו על אוזניים ערלות.

יהודה גליק: כיום, כפי שאמרת, אדוני היושב-ראש, יש מבט אחר.

יהודה גליק: הכאב הוא משותף לכולם.

יהודה גליק: אולי זה היופי של הבית הזה – יופי שבארבע וחצי בבוקר חבר הכנסת אוסאמה סעדי יכול להודות לחבר הכנסת דודי אמסלם, ומרב מיכאלי יכולה להודות לניסן סלומינסקי, וסתיו שפיר יכולה לפעול למען מגורשי גוש-קטיף.

יהודה גליק: זה היופי של הבית הזה.

יהודה גליק: הבית הזה משותף אתכם, כולו יחד בכאב.

יהודה גליק: אבל הבה נתבונן קדימה, הבה נדע להקשיב.

יהודה גליק: התחושה של התושבים באותה תקופה, גם אם האמינו שראש הממשלה מקווה לטוב, הייתה תחושה שלא מקשיבים להם, לא סופרים אותם, דורכים עליהם, דורסים אותם, אין קשב.

יהודה גליק: והנה כיום – פרספקטיבה אחרת.

יהודה גליק: נדמה לי שעל החורבן ועל הבעיות שטרם נפתרו כבר דובר, ועל כך שהיום יש כאלה שמשוכנעים ששתי מדינות יביאו שלום ויש כאלה כמוני שמשוכנעים שהכרזת ריבונות ישראלית על כל יהודה ושומרון היא מה שיביא שלום, וגם אלו וגם אלו רוצים בשלום ורוצים בטוב.

יהודה גליק: הבה נקבל על עצמנו לא לדרוס – להקשיב; לא לכפות – לשמוע, לשקול.

יהודה גליק: כל האמת אינה נמצאת אצל אף אחד מאתנו, וכל אחד מאתנו רוצה בטובה.

יהודה גליק: הבה נזכור את הכאב שחוויתם, שאתם חווים יום-יום.

יהודה גליק: אין יום, אין רגע אחד, שאתם לא חווים את הכאב ולא זוכרים את החממות, את העגבניות, את בית-הכנסת, את המועדון, את משחק הכדורסל.

יהודה גליק: אין יום אחד שהדברים האלה לא עוברים לנגד עיניכם.

יהודה גליק: הדבר הזה קרע את כולנו קרע גדול.

יהודה גליק: הכאב הוא משותף לכולנו.

יהודה גליק: אני בכל אופן מבקש לקחת מהאירוע הזה – לפחות לצפות קדימה, לדעת שגם אם עושים משהו כואב, לדאוג שיש קשב מוחלט לצד השני, והאמת לא נמצאת רק אצל צד אחד; לדעת על כל צעד ושעל – גם אם היום אנחנו עושים דיוני תקציב – כן, להקשיב גם למה שהאופוזיציה אומרת, גם למה שהקואליציה אומרת, כשעוסקים יום-יום בזה.

יהודה גליק: יש לנו עם אחד, מדינה אחת, אחדות אחת.

יהודה גליק: עלינו להמשיך להאמין שכל אחד מאתנו רוצה את טובתו של העם הזה ואת טובתה של המדינה הזאת, ונתקדם מתוך תחושה של סולידריות ויחד.

יהודה גליק: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יהודה גליק.

יולי יואל אדלשטיין: אני מזמין את חבר הכנסת חיים ילין, ואחריו – חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ.

קריאה: יישר כוח.

יולי יואל אדלשטיין: עד חמש דקות לרשות אדוני.

חיים ילין: כבוד היושב-ראש, כנסת נכבדה, האמת, אני זוכר את זה כמו אתמול.

חיים ילין: מנצרים תמיד היו יוצאים דרך נחל-עוז, מכיסופים היו יוצאים רוב הגוש, ותמיד חיינו בשכנות.

חיים ילין: האמנו, האמנו שבאמת תהיה התנתקות; האמנו, באמת, כשאמרו לנו שעל הפצמ"ר הראשון, על הטיל הראשון, הם יחטפו, ולא יישאר שם כלום – האמנו שזה יביא תחושת ביטחון וביטחון.

חיים ילין: היינו שם, ועזרנו לכל האזרחים, לכל התושבים בגוש-קטיף, וגם אם היו קיצונים שרקדו, זה לא היה הרוב.

חיים ילין: במועצה אזורית אשכול נבנו בני-נצרים ועצמונה, שני יישובים שאליהם קלטנו חלק מהמפונים, מהמגורשים, מהעקורים – כל אחד יבחר את המילה המתאימה לו, פוליטית ואידיאולוגית.

חיים ילין: אבל זאת לא הייתה התנתקות.

חיים ילין: זו האמת.

חיים ילין: אנחנו היום מובילים 1,000 משאיות ביום לשקם את רצועת-עזה.

חיים ילין: רצועת-עזה לא מסוגלת לחיות בלי המים, בלי הדלק, בלי החשמל שמדינת ישראל נותנת, בלי הברזל, בלי המלט, בלי הבטונים – כשהם בעצמם לא בונים את ביתם מחדש, אלא בונים את המנהרות, מנהרות הטרור שמנסות לפגוע בנו כל הזמן.

חיים ילין: כן, האמנו שבאמת תהיה התנתקות.

חיים ילין: זה לא קרה.

חיים ילין: האמנו שתהיה התנתקות עם הסכם.

חיים ילין: למה חד-צדדי?

חיים ילין: למה – אם זה נכס שיכול להביא לשקט ולשלום, למה בלי הסכם?

חיים ילין: גם זה לא קרה.

חיים ילין: אבל הדבר הכי כואב שאני שומע מהיום הראשון של ההתנתקות עד היום זה שאף אחד לא התחבר רגשית ולא הבין מה עובר על אותם מתיישבים.

חיים ילין: באופן אישי, יש לי זיקה עמוקה ליישוב אחד מכל היישובים שכבוד חבר הכנסת יהודה גליק ציין, וזה כפר-דרום.

חיים ילין: כפר-דרום, עוד מעט, יחד עם עוד עשר נקודות, חלק מ-11 נקודות – עוד מעט 70 שנה, במוצאי יום כיפור.

יולי יואל אדלשטיין: אתה מציין יום מיוחד בכנסת.

חיים ילין: כן.

חיים ילין: אנחנו מציינים גם יום מיוחד.

חיים ילין: וכל הוותיקים מספרים על הקרבות המרים שהיו שם.

חיים ילין: והשמחה של כל מי שהיה חלק מ-11 הנקודות כשהוקם כפר-דרום מחדש – אי-אפשר לתאר אותה.

חיים ילין: ולמרות כל מה שנאמר, העצב בעקירה של אותו יישוב, לא מתוך זה שזה היה חלק מההתנתקות, אלא החזירו את כל ותיקי האזור שוב ל-1946 – כאב שאי-אפשר לתאר אותו בכלל.

חיים ילין: אבל דיברו במושגים פוליטיים; זאת הייתה הבעיה.

חיים ילין: לא דיברו במושגים רגשיים אנושיים של הבנה מה עובר על אנשים שהקימו מפעל חיים ועכשיו אומרים להם לזוז משם – בכוח, אפילו, נגד האידיאולוגיה, נגד הבסיס האמיתי של אותה התיישבות.

חיים ילין: ואת זה כולנו יחד צריכים לשים על השולחן, שלא משנה מה יקרה, לא משנה אם יהיו הסכמים נוספים או לא יהיו הסכמים נוספים, אנחנו חייבים להיות מסוגלים לחיות יחד, ומעל הכול – להבין, להבין את הרגשות העמוקים והאידיאולוגיים של כל אחד ואחד בתוך מדינת ישראל.

חיים ילין: כי החוסן שלנו נטוע בזה שאנחנו יחד, שאנחנו עם אחד.

חיים ילין: ואם לא נצליח לעשות זאת, לא נוכל להתקיים, כי זה יהיה הרס הבית השלישי, שעדיין לא נבנה.

חיים ילין: אני מכיר את החקלאות שהייתה שם.

חיים ילין: אני מכיר את החקלאות, וזו המתנה הגדולה ביותר שעם ישראל קיבל, כבוד היושב-ראש.

חיים ילין: כשהם הגיעו לאזור חולות חלוצה, במדבר, הם קראו לזה: אנחנו הגענו לזהב, לזהב.

חיים ילין: חול.

חיים ילין: מי חושב שבחול יכול לגדול משהו?

חיים ילין: לכו תראו את החממות; לכו תראו, אחרי כל השבר הזה, מה הם הצליחו להקים, מול גבול מצרים.

חיים ילין: והגאווה שלי – שהייתי שותף יחד אתם למפעל ציוני והתיישבותי שלא קיים.

חיים ילין: כן, אני הייתי בעד ההתנתקות, כי חשבתי, כבוד היושב-ראש, שהאנרגיות שהם מביאים אתם יחד הן אנרגיות שנגמרו בהתיישבות בתוך הקו הירוק, אבל הייתי נגד שזה יהיה חד-צדדי.

חיים ילין: הייתי נגד זה שלא נכיר במצוקה הרגשית של – לעקור אנשים מהבתים שלהם.

חיים ילין: ולכן, כבוד היושב-ראש, אני מברך על זה שאנחנו מציינים את זה, ואני חושב שצריך להבין שבתוך הכאב הזה צריך לגדול ולהיות מאוחדים, כי זה החוסן שלנו כעם.

חיים ילין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה לחבר הכנסת חיים ילין.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת עמר בר-לב.

יולי יואל אדלשטיין: לאחר מכן נשמע, בשם הממשלה, את השר אורי אריאל.

בצלאל סמוטריץ': אדוני היושב-ראש, חברי השרים וחברי הכנסת, אחי המגורשים שנמצאים אתנו כאן, היום, 11 שנה אחרי הגירוש – בפרספקטיבה הזאת, אפשר כבר להתבונן בשורשיו, וממילא גם בשורשי התיקון.

בצלאל סמוטריץ': אני חושב שהשורש הבסיסי ביותר של הגירוש מגוש-קטיף היה נעוץ בניסיון השגוי, שלא לומר משלה, לבודד את הסכסוך בינינו ובין שכנינו הערבים ולתחום אותו לאזורים טריטוריאליים; המחשבה שאם נוותר על חבל ארץ כזה או אחר נרצה מישהו בצד השני ונביא עלינו את השקט ואת השלום.

בצלאל סמוטריץ': התפיסה הזאת משקפת חוסר הבנה מוחלט של הסכסוך ושל המציאות במזרח התיכון.

בצלאל סמוטריץ': התביעה – שמצד אחד היא מצחיקה, אבל מצד שני היא רצינית מאוד – של אבו מאזן בשבוע שעבר את ממשלת אנגליה בשל הצהרת בלפור, במלאות לה 150 שנה – –

יולי יואל אדלשטיין: 100.

בצלאל סמוטריץ': 100 שנה.

בצלאל סמוטריץ': תודה, אדוני.

בצלאל סמוטריץ': – – ממחישה את המקום האמיתי שבו נמצאים הערבים ביחס לזכותנו לקיים כאן, בארץ-ישראל, מדינה יהודית.

בצלאל סמוטריץ': זהו הוויכוח; ממש לא על גבול או על אזור כזה או אחר.

בצלאל סמוטריץ': ואחרי שאבו מאזן חשף את פרצופו האמיתי פעם נוספת, אני קורא מכאן לראש הממשלה לנתק אתו כל קשר.

בצלאל סמוטריץ': פשוט, אין לנו מה לדבר עם מי שלא מכיר בזכותנו על הארץ הזאת.

בצלאל סמוטריץ': המשך הדיבור אתו לא יביא אותנו לשום מקום טוב, וזהו התיקון הראשון שאנחנו חייבים לעם ישראל 11 שנים לאחר הגירוש.

בצלאל סמוטריץ': התיקון השני, חברים, שעלינו לעשות, הוא במנגנון הדמוקרטי שלנו; קואליציה איננה מופע של איש אחד.

בצלאל סמוטריץ': בממשלתו של אריאל שרון היא הייתה כזאת.

בצלאל סמוטריץ': היום, 11 שנה אחרי הגירוש, כאשר אין ילד אחד במדינת ישראל שלא יודע שהגירוש היה איוולת שהכניסה חצי מדינה לטווח הטילים של ה"חמאס", אפשר להניח שגם אז מרבית השרים וחברי הכנסת ידעו שמדובר בשגיאה קשה, אבל למעט בודדים יחידי סגולה, הרוב הגדול של חברי הכנסת והשרים לא אזרו את האומץ הדרוש כדי לעמוד מול אריאל שרון ולומר לו פשוט: לא.

בצלאל סמוטריץ': לצערנו, בידי אותם יחידי הסגולה שכן ניחנו באותה גבורת המנהיגות לא היה די כוח למנוע את הטרגדיה ההרסנית, הלא-יהודית והלא-ציונית הזאת.

בצלאל סמוטריץ': לא עוד.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עומדים כאן היום ומבטיחים: לא יהיה עוד גירוש יהודים מביתם.

בצלאל סמוטריץ': לא תהיה מסירה של עוד סנטימטר אחד מאדמת ארץ-ישראל לערבים.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו נעשה הכול, בעזרת השם, למנוע את זה, ובשביל זה אנחנו כאן, כחברי כנסת וכשרים.

בצלאל סמוטריץ': והתיקון השלישי, חברים, הוא הדרישה לשוב, לתקן את החטא הזה באופן מעשי, גם אם זה לא קל.

בצלאל סמוטריץ': תהליך של תשובה הוא אף פעם לא קל.

בצלאל סמוטריץ': אני לא חושב שיש מישהו שמשלה את עצמו שעל רקע המציאות המורכבת היום ברצועת-עזה יהיה קל לחזור ולהקים מחדש את היישובים שנחרבו, אבל זה התיקון האמיתי, זו התשובה האמיתית.

בצלאל סמוטריץ': והתשובה תמיד מקדמת אותנו למקום טוב יותר מזה שהיינו בו קודם החטא.

בצלאל סמוטריץ': במקום שבו בעלי תשובה עומדים, צדיקים גמורים אינם עומדים.

בצלאל סמוטריץ': מי ייתן ונהיה מספיק אמיצים כדי להיות בעלי תשובה אמיתיים.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת בצלאל סמוטריץ.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עמר בר-לב – בבקשה, אדוני.

יואל חסון: ה"חמאס" – – – תטפל ב"חמאס" קודם כול.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, עד חמש דקות, אדוני.

עמר בר-לב: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אנחנו מציינים כאן היום את יום השנה ה-11 להתנתקות מרצועת-עזה.

עמר בר-לב: אנו מציינים את אותו קיץ שבו ממשלת הליכוד בראשות אריק שרון, זיכרונו לברכה, הובילה את אחד המהלכים הדרמטיים והמשמעותיים בהיסטוריה המודרנית שלנו.

עמר בר-לב: המתח ברחוב הישראלי אז, חילוקי הדעות החריפים בין מצדדי ההתנתקות למתנגדיה והדרמה האנושית הגדולה נצרבו בדפי ההיסטוריה של המדינה.

עמר בר-לב: כן, יש לי ביקורת על האופן שבו בוצע המהלך הזה, והיא משמעותית.

עמר בר-לב: האמנתי אז ואני מאמין גם היום שכשפונים למהלך כל כך דרמטי, נכון היה למצות את אופציית התיאום וההידברות עם הפלסטינים, ובמידת האפשר לפעול לקבל את תמיכת העולם הערבי לכך.

עמר בר-לב: אני סבור כי הממשלה הישראלית אז, בראשות הליכוד, לא עשתה מאמץ מספק להציג חלופות למהלך החד-צדדי שננקט.

עמר בר-לב: בחירה בחלופות כאלה והידברות היו אולי – ואני אומר רק אולי – אולי מונעות חלק מסבבי הלחימה והדמים ברצועת-עזה, ואולי גם היו יכולות לתת אופק של תקווה לאוכלוסייה הפלסטינית ברצועה ולהתחיל תהליך של פיתוח כלכלי והקלת הלחצים שם.

עמר בר-לב: הכשלים של ממשלת הליכוד נמשכו גם בימים שלאחר ההתנתקות.

עמר בר-לב: הטיפול בחלק גדול מהמתיישבים, אולי בכולם, היה פשוט לא מספק, ובחלק גדול מהמקרים – מתחת לכל ביקורת.

עמר בר-לב: רבים מהם לא קיבלו את הכלים שאפשרו להם להתחיל את חייהם מחדש.

עמר בר-לב: ממשלות ישראל הן שאפשרו להתיישב ברצועת-עזה, ואך ברור הדבר שהן היו האחראיות הבלעדיות לשיקום חייהם של המתיישבים.

עמר בר-לב: אבל למרות כל הביקורת, בחלוף השנים והזמן אני קובע כי היתרונות של המהלך ברורים, וכי בתמונה הרחבה והכוללת המהלך הזה, שהפריד אותנו מקרוב ל-2 מיליון פלסטינים, הביא אותנו לנקודה טובה יותר מזו שהיינו בה קודם.

עמר בר-לב: העובדות היבשות מספרות את הסיפור.

עמר בר-לב: אני לא רוצה לספור ליטרים של דם, אבל לנוכח האי-דיוקים בעובדות, חלק מתוך אי-ידיעה, אני רק רוצה להזכיר לנו שבחמש השנים שקדמו להתנתקות, מ-2001 עד 2005, נהרגו בעוטף-עזה 113 אזרחים ישראלים מירי של פצמ"רים ורקטות מרצועת-עזה.

עמר בר-לב: 113 חיים שנקטעו באופן פתאומי ונורא; 113 משפחות שהצטרפו אל משפחת השכול.

עמר בר-לב: בחמש השנים שלאחר ההתנתקות, מ-2006 עד 2011, נהרגו 33 אזרחים ישראלים בעוטף-עזה מירי פצמ"רים ורקטות מרצועת-עזה.

עמר בר-לב: גם כאן כל סיפור הוא נורא וקשה, אולם העובדה היא שההתנתקות של ישראל מרצועת-עזה, בין היתר, צמצמה את מעגל הדמים וחסכה בחיי אזרחים רבים, בוודאי באזור עוטף-עזה.

עמר בר-לב: במדינה ובחברה המקדשת את החיים, הנתון הזה אומר הכול.

עמר בר-לב: אני רוצה להזכיר כאן, למי ששכחו, שאת מהלך ההתנתקות הובילה ממשלת ליכוד בראשותו של אריאל שרון, איש שמעולם לא חשדו בו שהוא יונה צחורה; איש שבמשך שנים הוביל את מדיניות ההתיישבות ביהודה ושומרון וחבל-עזה – הבולדוזר של המתיישבים.

עמר בר-לב: לא הייתה זאת זהבה גלאון, לא יוסי ביילין, לא מפלגת העבודה, אלא ממשלה ימנית, שבהחלטה דמוקרטית שהובילה, בחרה לנקוט יוזמה.

עמר בר-לב: שרון וחברי הכנסת של הליכוד הבינו כנראה אז את מה שהיום הם מסרבים להבין: שאם לא ננקוט יוזמה, ואם לא נוביל מהלכים שוברי שוויון, מצבה של ישראל רק ילך ויחמיר.

עמר בר-לב: ממשלת ישראל היום עסוקה בהתלהמות ובפלגנות, במקום בניסיון ליצור עתיד טוב יותר ולנקוט אמצעים מדודים אך אמיצים שיביאו לשינוי המצב.

עמר בר-לב: אם מדינת ישראל חפצה להמשיך ולהיות מדינה יהודית ודמוקרטית, הגיע הזמן להתחיל תהליך של היפרדות מהפלסטינים גם ביהודה ושומרון.

עמר בר-לב: זה אינטרס לאומי מובהק.

עמר בר-לב: אני סבור שכבר עכשיו אפשר לקדם שורה של מהלכים שיקרבו את ההיפרדות מהפלסטינים בלי לפגוע אפילו במעט באינטרסים הביטחוניים של מדינת ישראל.

עמר בר-לב: חקיקה של חוק פינוי-פיצוי – מרצון – אני אומר:

עמר בר-לב: מרצון – יכולה להיות אות הפתיחה לתהליך הדרגתי של היפרדות מהפלסטינים, יחד עם צעדים נוספים, ובהם הפסקת הבנייה מחוץ לגושי ההתיישבות.

עמר בר-לב: הגיע הזמן להתעורר מהתרדמת, להביט למציאות בעיניים ולהתחיל לפעול.

עמר בר-לב: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עמר בר-לב.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את השר אורי אריאל להשיב בשם הממשלה.

אורי אריאל: מכובדי היושב בראש, חברי השרים, חברי הכנסת, אחי ורעי אנשי גוש-קטיף וצפון השומרון, ההתיישבות בעת החדשה – ואינני מדבר על אבות אבותינו – החלה, חבר הכנסת עמר בר-לב, על-ידי יצחק רבין, זיכרונו לברכה, חיים גבתי, זיכרונו לברכה, ישראל גלילי, זיכרונו לברכה – האבות המייסדים של תנועת העבודה, מפא"י, לימים אחדות העבודה, לימים המחנה הציוני.

אורי אריאל: איזה פער, איזה שבר, קרה במחוזותינו, שאני פה שומע אותך ואת דבריך – ואינני בא להתנצח היום ברמה הפוליטית, בכלל לא; אני בא קודם כול, לפני הכול, להצדיע למתיישבים הללו, שיושבים פה, נציגי 8,500 האנשים שעברו את העקירה.

אורי אריאל: וזו עקירה, לא אכפת לי, כל אחד – אמר את זה חבר הכנסת ילין – יבחר, אבל עקרו את האנשים מבתיהם.

אורי אריאל: זה מה שעשו.

אורי אריאל: ואתה יודע, כמו שכולם פה יודעים, מה זה לעקור עץ – עץ – אבל גם על העץ נאמר: "כי האדם עץ השדה".

אורי אריאל: והילדים האלה, שגדלו, חלקם נהיו להורים, וההורים של אז, שנהיו לסבים וסבתות, עברו את החוויה הכי מטלטלת שאפשר לחשוב על בני-אדם.

אורי אריאל: בשביל מה?

אורי אריאל: אלוהים אדירים, בשביל מה?

אורי אריאל: מה היה שם שהיינו צריכים באמת את המנהרות האלה?

אורי אריאל: כי זה היה חסר לנו?

אורי אריאל: היה לנו חוסר שליטה, ואז יצאו כל המנהרות.

אורי אריאל: והיו המון טילים אז – אז קיבלנו עכשיו עוד יותר.

אורי אריאל: הרי הכול היה שיקולים זרים, בסדר?

אורי אריאל: אני מאמין לגמרי, במאה אחוז, לחבר הכנסת חיים ילין.

אורי אריאל: הוא האמין שזה יביא שקט, שזה יביא שלום מסוג מסוים; שלום אני חושב שזה מוגזם, אבל הסדר.

אורי אריאל: אבל מקבלי ההחלטות, מאה אחוז – – –

אילן גילאון: זו הסיבה, אדוני – – –

אורי אריאל: אל תפריע לי עכשיו, לא היום, סלח לי.

אורי אריאל: אני מבקש ממך.

אילן גילאון: לא, אבל למה לא מצאו להם מקום חדש?

אורי אריאל: אני מבקש ממך.

אורי אריאל: אני רק מבקש ממך – – –

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת גילאון, לא צריך.

יולי יואל אדלשטיין: כולנו שמענו דברים קשים, ואף אחד לא הפריע.

אילן גילאון: – – – אותם בקרוונים – – –

יולי יואל אדלשטיין: בסדר, בסדר, בסדר, נו.

אורי אריאל: מה, גם היום הזה זה חייב להיות ככה?

אילן גילאון: – – –

אורי אריאל: אני יכול לבקש ממך – – –

אילן גילאון: – – –

אורי אריאל: ידידי, אני יכול או לא?

אורי אריאל: אני יכול לבקש ממך לתת לי לגמור?

אילן גילאון: אני בא בצורה קונסטרוקטיבית ושואל למה לא פותרים את בעייתם, למה אנשים נמצאים במבנים ארעיים כל כך הרבה זמן, מדוע?

יולי יואל אדלשטיין: אני אגיד לך למה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: כי יש פה כאלה שהיו אז בכנסת, וכל ניסיון – כל ניסיון – לחוקק – וזה נמצא בפרוטוקולים – משהו לטובת המתיישבים טרם פינוי, נתקל בדורסנות מוחלטת.

יולי יואל אדלשטיין: כל ניסיון של חברי קואליציה וחברי אופוזיציה להבטיח שלמתיישבים יהיה בית לאחר הפינוי נתקל בדורסנות מוחלטת.

יולי יואל אדלשטיין: אז – תעיין בפרוטוקולים.

יולי יואל אדלשטיין: עבדך הנאמן – ריכזתי את הפעילות הזאת בוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת.

אילן גילאון: אני עוקב מקרוב אחרי זה – – –

אורי אריאל: אני מבקש להמשיך בדברי, חבר הכנסת אילן גילאון.

אורי אריאל: בכל זאת – – –

אילן גילאון: – – – מצאתם אשמים – – – לא, בכל זאת, קצת הגינות – – –

יולי יואל אדלשטיין: אשמים כולנו.

יולי יואל אדלשטיין: נאמר על אחי יוסף: אשמים כולנו.

אילן גילאון: אלה – – – כל היישובים – – –

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה.

אורי אריאל: ההחלטה – מי שהגה, יזם וגם ביצע – הייתה במאה אחוז, לא פחות, משיקולים זרים לחלוטין.

אורי אריאל: הכרתי את האנשים; חלקם כבר לא אתנו, חלקם אתנו.

אורי אריאל: בין מה שהם הציגו פה בכנסת בצורה שקרית, מבזה, גם חצופה, לבין האמת לא היה ואין שום קשר.

אורי אריאל: נכון, הציבור, חלקו, קיבל את הדברים.

אורי אריאל: היה לו חלום, היה לו רצון, אבל לא אלה שיזמו ועשו את הדבר.

אורי אריאל: האחריות היא של ממשלת ישראל, חבר הכנסת אילן גילאון, ואני בתוכה, בשנים הללו.

אורי אריאל: ואנחנו עושים מאמץ גדול ליישב את כולם.

אורי אריאל: נשארו לנו עוד משפחות שלא הגיעו, והטיפול בהן הוא טיפול אישי, כל אחת מהמשפחות עם הבעיה האישית שלה ממש, ואני מקווה ופועל שהעניין הזה יסתיים בשנה הקרובה, ונוכל לדעת שסיימנו את הדבר הכי בסיסי, וזה שהאנשים יגיעו אל ביתם.

אורי אריאל: אנחנו נחתום בעוד כשבועיים על ההסכם האחרון של העתקה קהילתית של חלק מאלי-סיני בנווה-ים.

אורי אריאל: למה זה נמשך כל כך הרבה זמן?

אורי אריאל: זה לא הזמן לפרוט את זה עכשיו, אבל ברוך השם שאנחנו מגיעים גם לרגע הזה, והקהילה הזאת תוכל לבנות את ביתה בנווה-ים.

אורי אריאל: הממשלה מתגייסת, רוב השרים, להביא תקציב של עשרות-מיליוני שקלים כדי לסיים את מבני הציבור של הקהילות – בתי-הכנסת, מתנ"סים וכן הלאה – ואני מקווה שהדבר הזה יצא אל הפועל.

אורי אריאל: ראוי להזכיר, כי – לא בטוח שכולם הבינו את זה מדבריך, למשל, חבר הכנסת עמר בר-לב – לא היינו בעזה בעת ההיא.

אורי אריאל: גם לא היינו ברפיח, וגם לא בח'אן-יונס.

אורי אריאל: לא היינו שם.

אורי אריאל: לא שלטנו בהם – לא יותר מאשר היום, בסדר?

אורי אריאל: ואם כן – קצת.

אורי אריאל: כבר עזבנו את הערים האלה, הם קיבלו את האוטונומיה שלהם, אבל קיבלנו יריקה בפרצוף, כי מי שבורח – רודפים אחריו.

אורי אריאל: זה מה שקרה לנו.

אורי אריאל: וצריך ללמוד לקח מהדברים האלה, ולא לחזור למקום הפשע, סליחה על הביטוי, ככלב השב אל קיאו, אומר קהלת, כן כסיל אל איוולתו.

אורי אריאל: אני מבקש להצדיע לחלוצים, לתושבי גוש-קטיף וצפון השומרון, שגם בעת הקשה הזאת, שהם עברו – חלקם עובר, אולי רובם עדיין בתוך התהליך הנפשי – הם הלכו להתיישב במקומות היותר-קשים, היותר-מאתגרים, שלא אני, לא אנחנו וגם לא תנועות התיישבות אחרות הגיעו אליהם, כמו חלוצה, כמו לכיש ומקומות נוספים, בקעת-הירדן וכן הלאה.

אורי אריאל: הם הוכיחו שלמרות השבר האדיר שהיה – מתגייסים לצה"ל, מתגייסים לכוחות הביטחון, נותנים אמון במדינה, למרות כל מה שהם עברו.

אורי אריאל: אני חושב שבעניין הזה אני יכול בשם כל הבית הזה, על כל אגפיו, להגיד שאנחנו מצדיעים לכם ולומדים מכם.

אורי אריאל: היינו, חלק מאתנו, בזמן הגירוש שם, בשטח עצמו, גם מימין וגם משמאל.

אורי אריאל: האחריות הלאומית שגילו התושבים – לא היה שם חייל אחד, שוטר אחד, איש אחד מכוחות הביטחון שנסרט, לא שנפצע.

אורי אריאל: ואני אומר לכם באחריות, את ההצגה שעשו בכפר-דרום, שזרקו עליהם חומרים כימיים מסוכנים – אני הייתי שם, חברים, הכול היה דה-לגיטימציה מתוכננת.

אורי אריאל: הסיפורים שהם אוגרים נשק, והם יירו, והם יזרקו רימונים, חברים – שערורייה מהסוג היותר גרוע, כן, בראשותו של אריאל שרון.

אורי אריאל: מתוכנן, מתוזמן, הכול נגד האנשים הצדיקים הללו, כדי לשבור את רוחם.

אורי אריאל: אבל אי-אפשר.

אורי אריאל: אי-אפשר לשבור את רוחם האיתנה, המאמינה, הייתי אומר הכובשת-לבבות ומביאה אותם ואותנו למקומות יותר טובים.

אורי אריאל: בזיכרון, סוד הגאולה.

אורי אריאל: אני מבקש לסיים בשתי מילים: נזכור ונחזור.

אורי אריאל: אדוני עוז לעמו ייתן, אדוני יברך את עמו בשלום.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לשר אורי אריאל.

יולי יואל אדלשטיין: השרה, שרת המשפטים, שקד, עד חמש דקות לרשותך, כי השר אריאל צוין כמי שמדבר בשם הממשלה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, גברתי, עד חמש דקות.

איילת שקד: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, מתיישבים יקרים, אני רוצה לנצל את חמש הדקות האלה בעיקר כדי שאנחנו, חברי הכנסת – והשרים, אם היו נמצאים – נפיק לקחים על ההליך הדמוקרטי.

איילת שקד: אני רוצה לדבר רגע על מה שקרה כאן מבחינה דמוקרטית.

איילת שקד: באפריל, אם אני לא טועה, 2004, אריאל שרון עורך את משאל המתפקדים בליכוד.

איילת שקד: אני אז הייתי חברת ליכוד – מצעירי הליכוד.

איילת שקד: עבדנו מאוד קשה כדי לנצח במשאל נגד ההתנתקות, וניצחנו, ושמחנו, ואז בא אריאל שרון ורמס את תוצאות המשאל הדמוקרטי של מפלגתו.

איילת שקד: ואז, הדבר השני שקרה אז זה שהייתה קבוצה של חברי כנסת, קבוצה אמיצה של חברי כנסת בליכוד – אם אני לא טועה, גם אתה היית ביניהם – ואותה קבוצה דרשה מראש הממשלה: תעמוד במילה שלך ותקיים את מה שהחליטו חברי התנועה.

איילת שקד: אותה קבוצה יצאה נגד ההתנתקות, קבוצה קטנה, רק של חברי כנסת.

איילת שקד: אבל אותם, באותה תקופה, ראש הממשלה אריאל שרון ועוזריו דאגו לתייג כמורדים.

איילת שקד: הם היו המורדים; אף-על-פי שהם אלו שבעצם קראו ליישם את התוצאה הדמוקרטית של הבחירות של המפלגה, דווקא להם הצמידו את התג "המורדים".

איילת שקד: אם אתם זוכרים, ביוני 2004 הייתה הצבעה בממשלה.

איילת שקד: ומה אריאל שרון עושה?

איילת שקד: באותו יום, כדי לקבל רוב בממשלה, הוא מפטר את שרי האיחוד הלאומי.

איילת שקד: אז היו שלושה שרים, לבנת, סילבן שלום ונתניהו, שידעו שזה דבר לא נכון, והרגישו לא טוב עם זה, והיה להם קשה להצביע בעד.

איילת שקד: באותה נקודה נדרש האומץ לעמוד – מה שקודם בצלאל דיבר עליו – לעמוד ולמרות הלחץ הציבורי הגדול, והלחץ התקשורתי הגדול, והלחץ של ראש הממשלה, לעמוד על שלהם.

איילת שקד: אז נשלחה אליהם ציפי לבני והושגה "פשרת לבני".

איילת שקד: פשרת לבני בעצם נתנה להם סולם לרדת מהעץ, לשלושת השרים – שידעו שהם עושים דבר לא נכון – ולהצביע בעד ההתנתקות בממשלה.

איילת שקד: פשרת לבני אמרה שההתנתקות תתבצע בהדרגה, ואחרי כל צעד יעצרו, יראו אם הכול בסדר, וימשיכו.

איילת שקד: גם את הפשרה הזאת אריאל שרון רמס, ולמרות העובדה שהוא סיכם את זה עם השרים, הוא לא ביצע.

איילת שקד: אחר כך, באוקטובר 2004, שוב יכלו לעצור את ההתנתקות.

איילת שקד: היה החוק בכנסת והייתה קבוצה של שרים וחברי כנסת בליכוד שרצו לדרוש קודם משאל עם, וביקשו מאריאל שרון לקיים משאל עם, אבל אריאל שרון לא הסכים.

איילת שקד: אתם זוכרים את התמונות?

איילת שקד: הוא נכנס, וישב כאן, וציפה שכל המפלגה שלו תתיישר וכל הממשלה תתיישר.

איילת שקד: וזה מה שקרה.

איילת שקד: כולם התיישרו.

איילת שקד: רק הקבוצה הזאת – נכון, חבר הכנסת קרא?

איילת שקד: אתה היית חלק מהם – של אותם אנשים אמיצים, שהמשיכו לקרוא להם "המורדים", והם עמדו על העקרונות שלהם, ואם עוד שרים בליכוד, אז, וחברי כנסת בליכוד, היו עומדים באותם עקרונות – – –

אורלי לוי אבקסיס: – – – היה אז דומה.

אורלי לוי אבקסיס: אם לא היה מכשיל את זה, אז זה היה אחרת.

איילת שקד: נכון.

איילת שקד: – – – היו עומדים אז על העקרונות שלהם, היום היינו במצב אחר לגמרי.

איילת שקד: אני רוצה לסיים בציטוט של ציפי לבני – שכפי שאמרתי, יזמה את הפשרה שמעולם לא קרתה – מאותה תקופה: שוב הימין מהלך עלינו אימים: טילי "קטיושה" על באר-שבע, אשדוד, אשקלון.

איילת שקד: בסדר, הימין מתלהם ומדמיין.

איילת שקד: אתם רואים שהגבול עם לבנון שקט שנים אחרי היציאה שלנו?

איילת שקד: אין טילים על הצפון.

איילת שקד: אותו דבר תשיג ההתנתקות מעזה.

איילת שקד: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יואל חסון: – – –

יולי יואל אדלשטיין: כן, רק שנייה.

יולי יואל אדלשטיין: הבעת עמדה: חברת הכנסת נורית קורן, ואחריה – חבר הכנסת יואל חסון.

נורית קורן: אדוני היושב-ראש, השרה שקד והשר אריאל, והאורחים שלנו כאן, מגורשי גוש-קטיף, השרה איילת שקד, מאוד הפתעת אותי עם מה שנאמר עכשיו, מה שאמרת.

נורית קורן: אמרו לנו שלא יהיו טילים, לא יהיה שום דבר; ראינו שהמציאות היא אחרת.

נורית קורן: אנחנו כאן, כחברי כנסת של הימין, צריכים לדאוג שלא יקרה שוב כזה דבר, גם מהבחינה המוסרית וגם מהבחינה שהמדינה שלחה אנשים להתיישב, נתנה תקציבים, נתנה את הכול.

נורית קורן: אני לא רוצה לתאר איך ההורים שלי, שהיו מראשוני המתיישבים בקריית-ארבע – יעקרו אותם מקריית-ארבע וחברון, את כל היישוב בחברון, שהיה מקדמת דנא, יעקרו אותם, ויקרה עוד פעם מה שקרה בגוש-קטיף.

נורית קורן: אני מאוד רוצה להאמין שזה לא יקרה.

נורית קורן: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת נורית קורן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יואל חסון, דקה לרשותך.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת איוב קרא.

יואל חסון: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, מובן שאי-אפשר להתעלם מהטרגדיה האישית של מפוני גוש-קטיף, אנשים שבאמת נפגעו פגיעה קשה מהמעבר הזה, מהניתוק מהמקום שבו הם חיו.

יואל חסון: אני אישית כבר מהכנסת השבע-עשרה הייתי מעורב בחקיקה שסייעה לאותם מפונים, ואני מקווה ורוצה לראות את היום שבו כולם יסתדרו ויחזרו לחיים שגרתיים, ואני יודע שהנזק להם היה גדול.

יואל חסון: אבל מצד שני, אי-אפשר להתעלם מהדברים הקשים שנאמרו כאן כלפי אריאל שרון.

יואל חסון: השרה שקד, השרים התיישרו כי היה פה מנהיג, כי היה פה ראש ממשלה שידע ליישר את השרים.

יואל חסון: היו פה שרים שידעו שיש פה ראש ממשלה שאפשר לסמוך עליו, ויש ראש ממשלה שיודע מה הוא עשה ומה עושה ולאן הוא רוצה להגיע.

יואל חסון: אם אריאל שרון היה ממשיך להנהיג את מדינת ישראל, אין לי ספק שהמציאות הביטחונית – גם המציאות שלנו ביהודה ושומרון – הייתה אחרת מקצה לקצה.

יואל חסון: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת יואל חסון.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איוב קרא, והאחרון – חבר הכנסת עודד פורר.

יולי יואל אדלשטיין: היו לנו ארבע הצעות, ולכן רק ארבעה אנשים יכולים להביע עמדה נוספת.

איוב קרא: אדוני היושב-ראש, לא רציתי להתבטא, אבל כשאני שומע את יואל חסון, בגאווה וביגון – אני הייתי אומר הפוך – צריך היה להוריד את הראש ולא לדבר על השקרים – –

יואל חסון: ממש לא.

איוב קרא: – – על השקרים שהיו בוועדות, ובעצם זלזול באינטליגנציה של הבית הזה בתוך הוועדות.

איוב קרא: באצבע של עזמי בשארה העברת את חוק פינוי-פיצוי.

איוב קרא: צריך לזכור את זה.

איוב קרא: באצבע של אחמד טיבי העברת פעם שנייה.

איוב קרא: אתה מתגאה בזה?

איוב קרא: זו המנהיגות שהיית רוצה בבית הזה?

איוב קרא: על עתיד המדינה הזאת להמר באצבע של עזמי בשארה?

איוב קרא: אי-אפשר לשכוח את התעלולים שהיו בוועדות: שהכול מוכן, שכל המתיישבים, בעצם יש להם הכול, אין מה לדאוג, דאגנו לתעסוקה, דאגנו לחינוך, דאגנו לכל דבר, ובסוף היו בתוך – – –

איילת שקד: איוב, מי היה יושב-ראש הקואליציה?

איוב קרא: יושב-ראש הקואליציה היה גדעון סער, בתקופה הזאת, ולצערי הרב, גם שם, כאשר עצרנו את חוק פינוי-פיצוי בוועדת הכספים, פעם ראשונה בהיסטוריה של הבית הזה רצו להדיח אותנו מהוועדות.

איוב קרא: בסופו של דבר זה עבר, כי הייתה אגרסיביות – גיוס מגעיל שלא היה כמותו בבית הזה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

איוב קרא: הייתי אומר לכם: תורידו את הראש פעם אחת, ואל תתגאו במנהיגות כזאת.

איוב קרא: זו נבזות.

איוב קרא: הצוות של החווה – אסור לו להתקרב לאזור הזה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת איוב קרא.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עודד פורר, בבקשה.

יולי יואל אדלשטיין: סליחה, לפני הדברים של עודד פורר, אדוני השר, השר אריאל, לא שאלתי אותך בצד הפורמלי.

יולי יואל אדלשטיין: אתה ביקשת להסתפק בתשובתך?

אורי אריאל: כן.

יולי יואל אדלשטיין: אז אנחנו יכולים לאפשר גם לחברת הכנסת שולי מועלם וגם לחברת הכנסת סתיו שפיר להביע עמדה נוספת, כי אז יש אופציות, כביכול, גם של העברה לוועדה וגם דרישה לדיון במליאה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, חבר הכנסת עודד פורר.

עודד פורר: אדוני היושב-ראש, אני חייב להתייחס, בהמשך לדבריו של חבר הכנסת חסון.

עודד פורר: שמע, את מנהיגותו הצבאית ואת אומץ לבו ואת זכויותיו של אריאל שרון בבניין הארץ הזאת אף אחד לא יכול לקחת.

עודד פורר: אבל מה שקרה באותה תקופה, בדיוק כפי שתיארה השרה שקד, אני זוכר – יצא לי גם להיות שם ולראות מקרוב – את אותם שרים יושבים בחדר של השרה לימור לבנת, אז, ומחליטים שהם יצאו כולם יחד לתקשורת, וייתנו אולטימטום לראש הממשלה, שישב אז במליאה: או משאל עם, כפי שהחליטו מתפקדי הליכוד, או שאנחנו מצביעים נגד.

עודד פורר: בדרך, מחדרה של השרה לבנת, אז, ועד עמדת התקשורת בקומת הממשלה, נותרו רק שניים: ביבי נתניהו ולימור לבנת.

עודד פורר: כל השרים האחרים ככה התאדו להם בדרך, וזה גם מה שנשאר מהאולטימטום הזה, שלצערי, שניהם מצאו את הדרך גם כאן לרדת מהעץ.

עודד פורר: מנהיגות, בסופו של דבר – – –

אורלי לוי אבקסיס: אתה משכתב את ההיסטוריה?

אורלי לוי אבקסיס: מי השרים שתמכו?

עודד פורר: אני לא משכתב שום היסטוריה, אורלי.

עודד פורר: תאמיני לי שאני יודע בדיוק מה היה שם.

יואל חסון: תגיד שנתניהו הצביע בעד ההתנתקות.

עודד פורר: דווקא פה אני אומר – מנהיגות בהקשר הזה, יואל, בדיוק כמו שבפרשה שבה באות בנות צלפחד למשה ומבקשות נחלה, ובסופו של דבר הן מקבלות את הנחלה, והן מקבלות את הנחלה הזאת לא רק כי באמת מגיע להן בדין, אלא דווקא בתקופה שבה יצאו נגד הכניסה לארץ-ישראל, וכל ההנהגה אמרה: לכאן הבאת אותנו?

עודד פורר: הן באו ודיברו טובה על הארץ הזאת – על זאת הן קיבלו את הפרס הזה, קיבלו את החלק בנחלה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

עודד פורר: המנהיגות היא המנהיגות של אותם אלה שידעו לעמוד אז מול אריאל שרון.

עודד פורר: לצערי, לא כולם ידעו.

עודד פורר: היו אלה שידעו, היו כאלה שלא.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת פורר.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חברת הכנסת סתיו שפיר.

שולי מועלם-רפאלי: תודה רבה, אדוני, האמת שראוי היה לבית הזה להשאיר את הדיון במקום שמדבר על המתיישבים ועל המצב הקשה של עשרות משפחות – –

יולי יואל אדלשטיין: נכון.

שולי מועלם-רפאלי: – – שלצערי, על-ידי כולנו, המציאות היא שביתן עדיין לא עומד.

שולי מועלם-רפאלי: אבל מהרגע שהדבר הלך שוב לוויכוח של ימין ושמאל, והוכחות והוכחות שכנגד, אני מבקשת רק להאיר, ברוח הימים האלה, בזרקור, גם את המערכות שמחוץ לבית הזה, שהתגייסו באופן שדרס כל הליך דמוקרטי, ויושבים פה חברי כנסת ושרים ויושב-ראש כנסת שנאלצו לחוות ממש על גופם ועל נשמתם דריסה טוטלית של מערכת המשפט; דריסה טוטלית של תקשורת ציבורית שבחרה צד; דריסה טוטלית של בחירה, לצערי, להשתמש בצה"ל כזרוע המבצעת של אחת העוולות הנוראות שנעשו פה, כלפי מתיישבים במדינת ישראל, כלפי אזרחים הגונים, ראויים ומסורים, שנשלחו.

שולי מועלם-רפאלי: אני אומרת את הדברים בדם לבי, כי בידי כולנו נמצאת דרך לפתרון, ואין עוד הרבה זמן, למתיישבים יהודים מסורים אחרים, שאסור לנו להפיל את בתיהם עליהם כמו שעשו לתושבי גוש-קטיף וצפון השומרון.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

שולי מועלם-רפאלי: אני מבקשת להחזיר את כולנו אל הזיכרון של האנשים האלה, אל הבתים שעוד לא גמורים, אל ההצגה המטלטלת שחוו היום כל חברי הכנסת ואנשים שבאו אל האודיטוריום, מתוך ההבנה רק מה עברה משפחה אחת, אבא, אימא וילד קטן, שגורשו מגוש-קטיף.

שולי מועלם-רפאלי: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת מועלם-רפאלי.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת סתיו שפיר – בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חברת הכנסת אורלי לוי.

סתיו שפיר: תודה רבה, אדוני היושב-ראש, ברור מאליו שכשמדינה מקבלת החלטה כל כך קשה, לפנות אנשים מביתם, מהמקום שבו חיו, מהמקום שבו נולדו, חלקם, ולהעביר אותם למקום אחר, על המדינה לתפקד בצורה האחראית והיעילה ביותר לאחר מכן, לדאוג לכל משפחה לבית, לכל ילד לחינוך ראוי, לתשתיות כמו שצריך וליציבות כלכלית בהמשך חייהם.

סתיו שפיר: הנושא הזה לא אמור להיות, כמו שציינו פה רבים, נושא של שמאל וימין.

סתיו שפיר: אני, שהייתי חיילת בהתנתקות, וראיתי מקרוב את הטראומה ואת הסיוט שעבר גם על המשפחות המפונות וגם על החיילים המפנים – בלי קשר לעמדה פוליטית – חשה את עוצמת האחריות הזאת גם כאן, כשאני פה.

סתיו שפיר: ולכן, בשנים האחרונות אני מנסה פעם אחר פעם לשאול ולברר: איך ייתכן שעדיין נותרו מאות משפחות ללא בית קבוע?

סתיו שפיר: ניסיתי, למשל, להבין איך ייתכן ש-13 מיליארד שקלים שהועברו והוקצו לטיפול במשפחות, דרך מינהלת סל"ע ומינהלת "תנופה", הרבה מהם לא הגיעו ליעדם.

סתיו שפיר: ואדוני היושב-ראש, הזכרת פה חקיקה שסונדלה.

סתיו שפיר: צר לי לבשר, אבל עד לרגע זה לא הצלחתי לקבל ממינהלת "תנופה" את הנתונים.

סתיו שפיר: הם לא מוכנים להגיד כמה כסף הושקע בעורכי-דין שפעלו נגד המפונים ונגד התביעות שלהם; לא הסכימו להגיד כמה עבר לכל מיני יועצים כדי לנסות לסכל תביעה.

סתיו שפיר: אפילו עלתה תחושה, באחת מישיבות הוועדה שקיימנו בנושא – גם בוועדת השקיפות וגם בוועדה לביקורת המדינה – שיש פה אולי אנשים שרוצים מבחינה פוליטית לשמר את מפוני גוש-קטין כאיזה מוזיאון חי ולהפקיר את המשפחות האלה.

סתיו שפיר: 11 שנה, 13 מיליארד שקלים, ועדיין מאות משפחות בלי בית.

סתיו שפיר: ואני לא מצליחה להבין את ההסבר לזה.

סתיו שפיר: יש פה ממשלה שהיא ממשלת ימין.

סתיו שפיר: אם היא רוצה להביא חקיקה, היא יכולה.

סתיו שפיר: היא קיבלה את כל התקציבים.

סתיו שפיר: איך ייתכן שעדיין לא דאגו למשפחות האלה?

סתיו שפיר: איך ייתכן שהנושא הזה עדיין נופל בין הכיסאות, ואיך ייתכן שמי שיש אצלם תשובות משום מה לא מוכנים לספק אותן לחברי הכנסת ולציבור?

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת סתיו שפיר.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש, האמת היא שחשבתי לא לדבר, אבל התפתיתי, כי היה פה איזשהו סוג של מניפולציה בעובדות.

אורלי לוי אבקסיס: ראשית, גם המפד"ל – או הבית היהודי – בשמו לשעבר, הכשיר את ההתנתקות בזה שנדבק לכיסא.

אורלי לוי אבקסיס: עובדתית, הם לא פרשו בזמן, גם כאשר כבר הייתה החלטה.

אורלי לוי אבקסיס: אני מסכימה עם השר אריאל, ואללה, בוא נודה, ההחלטה הזאת נולדה בחטא, והיו גם כתבים ואנשי תקשורת שאמרו: כן, אנחנו נאתגר את ראש הממשלה – – –

יולי יואל אדלשטיין: נאתרג.

אורלי לוי אבקסיס: מהמילה אתרוג.

אורלי לוי אבקסיס: לא נאתגר אלא נאתרג.

אורלי לוי אבקסיס: מהמילה אתרוג, כמובן.

אורלי לוי אבקסיס: נשמור, נשים אותו כך שלא ייפגע ולא ייפגם.

אורלי לוי אבקסיס: והיו חקירות על הפרק, ויועצים משפטיים שנעמדו דום ולא שמענו את קולם.

אורלי לוי אבקסיס: ובסופו של דבר, יכול להיות שאנחנו משלמים על החטא של חוסר – אתם יודעים מה – לא רק אמינות בפני ציבור הבוחרים שלך, אלא בכלל כלפי העם, שאותו אתה צריך לייצג.

אורלי לוי אבקסיס: אבל היו פה גם דברים אחרים שהתרחשו.

אורלי לוי אבקסיס: היו פה חברי כנסת ושרים מהליכוד שדיברו בקול אחד והתנהלו והתנהגו אחרת לחלוטין.

אורלי לוי אבקסיס: והדברים האלו הכשירו את הדבר הזה.

אורלי לוי אבקסיס: עכשיו, אני רוצה להביא פן נוסף, שבעיני הוא אחת מהטרגדיות הגדולות ביותר בחברה הישראלית, וזה הנושא של הילדים.

אורלי לוי אבקסיס: החברה הזאת הייתה חברה חזקה, קהילה חזקה, עם ילדים שהיו במקום מאוד מאוד מאוד גבוה, מכל הבחינות: הן מהבחינה הלימודית והן מהבחינה הערכית.

אורלי לוי אבקסיס: כאשר הלכו ובדקו מה קרה עם אותם ילדים שהפכו לנערים – הם הפכו לנוער בסיכון.

אורלי לוי אבקסיס: הרמה של הנשירה, הסמויה והגלויה, הייתה שם הרבה מעבר לאחוזם באוכלוסייה ולאיזושהי התאמה מול האוכלוסייה הכללית.

אורלי לוי אבקסיס: הנוער הזה לא קיבל את התמיכה כמו שצריך, לא קיבל את המעטפת, והכול נעשה מהר מהר מהר.

אורלי לוי אבקסיס: זו עקדת יצחק – –

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

אורלי לוי אבקסיס: – – של המתנחלים.

אורלי לוי אבקסיס: ולצערי הרב, דור של ילדים שילם את המחיר.

אורלי לוי אבקסיס: אני רק מקווה שלהבא, השיקולים לא יהיו זרים, ואם וכאשר, כשתחליט ממשלה, כזו או אחרת – – –

קריאה: – – –

אורלי לוי אבקסיס: אני לא יודעת מה, אבל המציאות, לפעמים, וההיסטוריה חוזרות על עצמן – שנהיה מספיק אחראיים לבוא ולהגיד: יש דברים חשובים יותר.

אורלי לוי אבקסיס: ואם הוחלט לעשות משהו, לצמצם כמה שאפשר את הסכנות ואת העיוותים הנוראים האלה.

אורלי לוי אבקסיס: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס.

יולי יואל אדלשטיין: אם כן, אני רק אשאל את המציעים, חבר הכנסת גליק הוא היחיד כרגע – לא, חיים ילין.

יולי יואל אדלשטיין: אתם מסתפקים בתשובת השר, נכון?

יהודה גליק: כן.

יולי יואל אדלשטיין: אתם מסתפקים בתשובת השר, אז אין צורך בהצבעות.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו נשמע את ההודעות של יושב-ראש ועדת הכנסת חבר הכנסת יואב קיש.

יולי יואל אדלשטיין: לעצמנו רק נגיד ש – אני מקווה מאוד, באמת, שהדיונים ביום הזה יתנהלו לא רק על המישור הפוליטי, אלא יותר על המישור המאחד.

יולי יואל אדלשטיין: כי, א.

יולי יואל אדלשטיין: אשמים אנחנו, בלי כל קשר איך כל אחד הצביע; והדבר השני – תמיד היו לנו דוגמאות מאוד יפות של אנשים – רציתי לומר את זה כשאילן גילאון פה דיבר על המצב של המפונים: אחד הלוחמים הגדולים לזכויות המפונים היה חבר בכיר בוועדת הכספים, חיים אורון, ג'ומס, שהיה היחיד שאפשר היה לדבר אתו על דברים מעשיים.

יולי יואל אדלשטיין: גם הוא לא כל כך הצליח מול כל הדורסנות והרצון לפגוע יותר ויותר, אבל לפחות הוא באמת ניסה, ניסה מכל הלב, כך שיש כנראה דברים מעבר לפוליטיקות.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני, יושב-ראש ועדת הכנסת.

): אדוני היושב-ראש, תודה, שרים, חברות וחברי כנסת, אבקש להודיע בזה על חילופי אישים בוועדה המשותפת לוועדת החוקה, חוק ומשפט, לוועדת הפנים והגנת הסביבה ולוועדת המדע והטכנולוגיה, לפי חוק הכללת אמצעי זיהוי ביומטריים ונתוני זיהוי ביומטריים במסמכי זיהוי ומאגרי מידע: מטעם ועדת המדע והטכנולוגיה – במקום חברת הכנסת שרן השכל יכהן חבר הכנסת דוד ביטן.

): הודעה נוספת, אדוני היושב-ראש:

): ועדת הכנסת קבעה כי הצעת חוק מימון מפלגות (תיקון – הגדרת גוף פעיל בבחירות), התשע"ו–2016, תידון בוועדה משותפת של ועדת הכנסת וועדת החוקה, חוק ומשפט.

): הוועדה תהיה בת 16 חברים, שמונה חברים מכל ועדה, לפי ההרכב הסיעתי הזה: הליכוד – ארבעה חברים; המחנה הציוני – שלושה חברים; הרשימה המשותפת – שני חברים, וחבר אחד מהסיעות האלה: כולנו, ישראל ביתנו, יהדות התורה, הבית היהודי, יש עתיד, ש"ס ומרצ.

): מטעם ועדת הכנסת: חברי הכנסת יואב קיש, דוד ביטן וישראל אייכלר – שיכהן מטעם סיעת הליכוד, על תקן סיעת הליכוד – רועי פולקמן, רוברט אילטוב, מרב מיכאלי, איילת נחמיאס ורבין, עבדאללה אבו מערוף.

): חברי הכנסת מטעם ועדת החוקה, חוק ומשפט: ניסן סלומינסקי, ענת ברקו, אורי מקלב, יואב בן צור, רויטל סויד, יעל גרמן, מיכל רוזין ואוסאמה סעדי.

): יו"ר הוועדה יהיה אנוכי, חבר הכנסת יואב קיש.

): תודה.

יולי יואל אדלשטיין: אין צורך בהצבעות, אדוני, נכון?

יולי יואל אדלשטיין: תודה ליושב-ראש ועדת הכנסת חבר הכנסת יואב קיש.

יולי יואל אדלשטיין: (קריאה שנייה וקריאה שלישית)

יולי יואל אדלשטיין: (קריאה שנייה וקריאה שלישית)

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו חוזרים לדיון בהנמקת ההסתייגויות לחוק התקציב לשנים 2017 ו-2018, ואני מתכבד להזמין את חבר הכנסת מאיר כהן לנמק את ההסתייגויות שלו, במשך חמש דקות.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

מאיר כהן: אדוני היושב-ראש, חברות וחברי כנסת נכבדים, קשה מייד לעבור, במעבר כזה, תוך דקה, מנושא כזה כאוב, אבל אני חייב, אדוני, שתרשה לי להגיד: כשהייתי שר הרווחה נסעתי לשם.

מאיר כהן: לא מצאתי ילדים בסיכון, אבל מצאתי אנשים בסיכון.

מאיר כהן: אנשים מבולבלים, שלצערי הגדול, עד היום עדיין נמצאים בקשיים גדולים מאוד, וזו באמת בושה גדולה שלנו.

יולי יואל אדלשטיין: נכון.

מאיר כהן: ובכל זאת, אני, ברשותך, רוצה לדבר על התקציב.

מאיר כהן: תראו, אני ציפיתי משר האוצר הנוכחי, שגם בעיני הוא היה תקווה, גם אם לא היינו באותה מפלגה, ציפיתי שאכן, הוא יבוא עם בשורה אחרת; ציפיתי שאכן, כשר אוצר שדיבר על שינויים דרמטיים – לפחות בהכינו את התקציב, הוא היה צריך לשבת ולחשוב ולהציע לחברה הישראלית שינויים דרמטיים.

מאיר כהן: האם באמת החזרת הקצבאות היא לב העניין?

מאיר כהן: האם בזה אנחנו יכולים לנופף ולהגיד: הנה, אנחנו חברתיים, כשלצד זה אני מבטל את הקייטנות, ולצד זה אף אחד לא ישב לבדוק כמה עולה לגדל ילד במדינת ישראל.

מאיר כהן: אולי היה צריך להשאיר את ביטול הקצבאות – אני מדבר על קצבאות ילדים – את הצמצום שלהן, אבל לתת חינוך חובה חינם אמיתי:

מאיר כהן: לפטור הורים מתשלום על טיולים – והייתי מורה בבית-ספר ואני יודע כמה זה עולה; להכניס הזנה בכל בתי-הספר, ולא משנה מה מצבך הסוציו-אקונומי; לתת שיעורי תגבור לכולם, כמו שהתכוונו והתחלנו לעשות.

מאיר כהן: ובמקום זה מקצצים, והפגיעה היא כפולה ומכופלת.

מאיר כהן: היה עדיף להשאיר את הקיצוץ של 100 שקלים ולתת קייטנות כמו שהתכוונו, מלהחזיר 100 שקלים ולקחת מההורים אלפי שקלים בשנה.

מאיר כהן: ואני זועק, ואומר להם את זה, וכולם מגלגלים עיניים לשמים.

מאיר כהן: מה, לא ברור לך, אדוני שר האוצר?

מאיר כהן: לא ברור לך, אדוני שר החינוך?

מאיר כהן: אתם נותנים יד לתקציב שהוא טלאי על טלאי על טלאי, והמכנס כל כך ארוך שזה לא לשנתיים, זה לשלוש.

מאיר כהן: באמת, זה מה שראוי, אדוני שר האוצר?

מאיר כהן: למה אתה מתקרנף?

מאיר כהן: אמרו קודמי, אמרתי את זה אתמול ואני חוזר היום: הרי ברצותך, אתה והשותפים הקואליציוניים – אתם יודעים מיהו ביבי נתניהו.

מאיר כהן: אל תגלגלו עיניים לשמים.

מאיר כהן: אם באמת הממשלה הזאת זקוקה לאשפוז, צא משם.

מאיר כהן: צא משם, אל תשב שם ותגיד על חבריך שהם משוגעים.

מאיר כהן: אם הם משוגעים, צא החוצה.

מאיר כהן: איך אנחנו נותנים היום לקואליציה כל כך צינית וכל כך דורסנית – אני מסתכל על חלק מחברי הקואליציה שהגיעו לכנסת רק לפני כמה חודשים.

מאיר כהן: אמרתי להם: אתם כמו בלוני הליום.

מאיר כהן: הם מספרים לי שעד שהם הגיעו לכנסת אף אחד לא ידע לכתוב תקציב, לא נעשה שום דבר במדינת ישראל, ההיסטוריה נולדה אתם.

מאיר כהן: אז חבריא, בינתיים כל מה שאני רואה, ובמיוחד כשאני קורא את פרקי התקציב, לפחות מה שיצא לתקשורת – אין שום בשורה.

מאיר כהן: היה עדיף לעשות תיקונים אמיתיים, אמיצים, דרמטיים, לתקן אחת ולתמיד.

מאיר כהן: כשדיברנו על לעשות שינוי בתוך החברה הישראלית, עם השוויון בנטל ועם לימודי הליבה, ועם חשיבה אחרת סביב הקצבאות, ועם תקצוב דיפרנציאלי – באנו באומץ גדול, מפלגת יש עתיד, ואמרנו: אנחנו נעשה את התיקונים האלה.

מאיר כהן: הלקו אותנו, אבל עשינו את זה; התחלנו לעשות את זה.

מאיר כהן: ועכשיו אתם עושים more of the same.

מאיר כהן: אתם עושים את מה שעשו קודמינו ומה שיעשו כנראה עוד הרבה אנשים.

מאיר כהן: וחבל.

מאיר כהן: כי לחברה הישראלית מגיע שר אוצר הרבה יותר נחוש, שר חינוך הרבה יותר נחוש, ובמיוחד ראש ממשלה שלא עובד עלינו בעיניים.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת מאיר כהן.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף, בבקשה, ואחריו – חברת הכנסת סתיו שפיר.

טלי פלוסקוב: עד חמש דקות לרשותך, אדוני.

עבדאללה אבו מערוף: כבוד היושבת-ראש, כנסת נכבדה, כבוד השר, הדיונים על התקציב אמורים להיות חשובים, ענייניים, לשקף את האחריות הכלכלית והמדינית שלנו כחברי כנסת כלפי האזרחים שבחרו בנו, אבל לצערי הרב הדיונים נהפכים להיות משעשעים, לא רציניים, ובמידה מסוימת מכאיבים וכואבים, וזה בגלל ההתייחסות הלא-רצינית לתקציב של הממשלה עצמה והגישה שלה בכלל להגשת התקציב.

עבדאללה אבו מערוף: עובדה שאנחנו דנים על הצעת חוק-יסוד שהוא הוראת שעה.

עבדאללה אבו מערוף: חוק-יסוד שהוא הוראת שעה – איך אפשר להתייחס לתקציב של המדינה, בין אם זה היה שנתי או דו-שנתי, כהוראת שעה?

עבדאללה אבו מערוף: מה זה, הוראת שעה שנמשכת שנתיים, או שנתיים שהשתנו לשעה אחת וזה הכול?

עבדאללה אבו מערוף: התקציב הנוכחי הוא לכל שנה, אבל ההצבעה היא לשנתיים – ממש פרדוקס.

עבדאללה אבו מערוף: תקציב דו-שנתי – תקציב לשנה אחת, בעוד שנה אנחנו דנים עוד פעם בוועדת הכספים, אבל מצביעים כחבילה אחת, עסקה אחת לשנתיים.

עבדאללה אבו מערוף: יש לציין שבקושי הגענו, אנחנו האופוזיציה, ל"הישג" המזערי הזה, שמצביעים על שנתיים אבל הוא לשנה אחת, עקב הפיליבסטרים והדיונים בוועדת הכספים, שהובילו חברי הכנסת סתיו שפיר, מיקי כהן ואנחנו, וזה הכלי היחיד שהיה בידינו לעשות משהו, כי הדיונים עצמם לא מאפשרים לנו לדון בעניין בצורה אפקטיבית וחשובה בעניין התקציב.

עבדאללה אבו מערוף: התקציב הדו-שנתי הוא תקציב של הישרדות פוליטית לשנתיים נוספות של הממשלה הזאת, הישרדות של דילים פוליטיים.

עבדאללה אבו מערוף: גם שר האוצר וגם יושב-ראש ועדת הכספים הם בעד תקציב רק לשנה אחת, הם נגד, אז למה מצביעים כך?

עבדאללה אבו מערוף: איך אפשר להסביר את זה?

עבדאללה אבו מערוף: אומרים שזה הסכמים קואליציוניים, אז מה זה הסכמים אם הם לא רוצים?

עבדאללה אבו מערוף: אני לא אומר מילים גסות.

עבדאללה אבו מערוף: מספיק שנדע שהם לא רוצים תקציב דו-שנתי אבל מסכימים לתקציב דו-שנתי.

עבדאללה אבו מערוף: אלה יהיו שנתיים ממושכות של כשל כלכלי, כי אי-אפשר לצפות ולחזות את השינויים שיכולים להתרחש בשנתיים, ואין בתקציב ראייה ותכנון עתידיים לטווח הקצר, לטווח הבינוני ולטווח הארוך ביותר.

עבדאללה אבו מערוף: אמרתי בעבר שישראל מצטרפת למועדון של בחריין, שהיא המדינה היחידה שיש לה תקציב דו-שנתי.

עבדאללה אבו מערוף: האם בכוונת ראש הממשלה להלאים את הגז והמים, ולצערי אין נפט, כדי שהכספת של המדינה תהיה כמו הכספת של בחריין?

עבדאללה אבו מערוף: איך אפשר להתחייב להוצאות לעוד שנתיים, ואיך אפשר לחזות שנתיים קדימה את ההתפתחויות הכלכליות?

עבדאללה אבו מערוף: האם ראש הממשלה ושר האוצר התייעצו עם מגלי עתידות והובטחה להם יציבות כלכלית?

עבדאללה אבו מערוף: אני הייתי מרוצה מאוד והייתי רוצה שאכן תהיה יציבות כלכלית במשך שנתיים, ואפילו יותר משנתיים, יציבות כלכלית שתבטיח ירידת מחירים, הורדת מחירי הדירות, הורדת מחירי המזון והקוטג', הורדת מחירי ותעריפי המים, הורדת שכר לימוד, וגם יציבות כלכלית שתבטיח רפואה טובה ושלמה לכל האזרחים, וגם תבטיח חיים בכבוד לכל האזרחים הוותיקים, וגם תבטיח מעונות-יום וקייטנות חינם.

עבדאללה אבו מערוף: התקציב מתכחש באופן מוחלט ל-20% מאזרחי המדינה, שלא נזכרים בתקציב – אני עכשיו לא ארחיב על מה שנקרא התוכנית הכלכלית, שהיא הזויה בינתיים, ואין בתקציב אף סעיף שמתייחס ל-20% מהאזרחים.

עבדאללה אבו מערוף: הייתה החלטת ממשלה, הצעת מחליטים, שאכן יש לקדם את האזרחים הערבים, ועדיין בתקציב אין שום זכר לזה.

עבדאללה אבו מערוף: אני הייתי רוצה באותה הזדמנות להגיד שאני כאזרח ערבי מוותר על התקציב, מוותר על המלגות ועל כל ההבטחות של ראש הממשלה ושל הממשלה, אולי, לקדם ולעשות תוכנית חומש של 10 מיליארד, 15 מיליארד, 2 מיליארד שקל לאזרחים הערבים, והייתי מבקש לאלתר להחזיר את כל האדמות המופקעות מהאזרחים הערבים, כשאני מוותר על התקציב.

עבדאללה אבו מערוף: אני חושב שאני אומר את זה בשם רוב האוכלוסייה והאזרחים הערבים.

עבדאללה אבו מערוף: תחזירו לנו את האדמות שהופקעו, מיליוני הדונמים, ואנחנו נוותר על אולי 15 מיליארד שקל, או אפילו 20 מיליארד שקל.

סתיו שפיר: אמן.

עבדאללה אבו מערוף: לכן, התקציב מתכחש לא רק ל-20% מאזרחי המדינה – הוא מתכחש גם לכל השכבות החלשות שהזכרתי.

עבדאללה אבו מערוף: כנראה הממשלה מתכחשת לשני-שלישים מאזרחיה, מפנה להם גב.

עבדאללה אבו מערוף: התקציב הזה אמור לחזור לממשלה, וצריך לדון בו בצורה נכונה.

עבדאללה אבו מערוף: חייב להיות תקציב שנתי בלבד, והצבעה לשנה אחת בלבד.

עבדאללה אבו מערוף: תודה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף.

טלי פלוסקוב: חברת הכנסת סתיו שפיר.

טלי פלוסקוב: אחריה – חבר הכנסת נחמן שי.

קריאה: – – –

עבדאללה אבו מערוף: – – –

קריאה: – – –

טלי פלוסקוב: גברתי, עד עשר דקות לרשותך.

סתיו שפיר: כבוד היושבת-ראש, תודה לך, כנסת נכבדה, השבוע חלקה אתנו שרת התרבות באופן מלא, בכנות ובשיא הרצינות את תפיסת העולם האמיתית של ממשלת ישראל.

סתיו שפיר: כך אמרה: מה שווה התאגיד אם אנחנו לא שולטים בו?

סתיו שפיר: מה, נעמיד כסף ואז הם יעשו מה שהם רוצים?

סתיו שפיר: תקשיבו לזה רגע.

סתיו שפיר: אמרה את זה מירי רגב בעניין השידור הציבורי, אבל המסר נגע לכל אחד מחלקיה של מערכת השלטון הישראלית בממשלת נתניהו: מה, אנחנו נשלם והם יעשו מה שהם רוצים?

סתיו שפיר: מבחינת מירי רגב, מבחינת ממשלת ישראל, לדעתם, הכסף שלנו, של כל אזרחי ישראל, הוא בכלל הכסף שלהם – הוא הכסף של ביבי, הוא הכסף של שרי הממשלה.

סתיו שפיר: ממשלה שנשלחה לפה על-ידי הציבור הישראלי כדי לשרת את הציבור, חושבת שהציבור אמור לעבוד בשבילה ולשרת אותה.

סתיו שפיר: איזה עיוות, איזו שכחה, מחלה של שכחה של מהי דמוקרטיה ומה אמורה להיות הדמוקרטיה הישראלית.

סתיו שפיר: והמשפט הזה של שרת התרבות מסכם גם את החוק ההזוי, המטורף, שיושב כרגע כאן מולנו להצבעה, ושיש פה בדיוק חברת קואליציה אחת ושר אחד שיושב להאזין לדיון עליו, כי ככה חושבת הממשלה.

סתיו שפיר: הממשלה הזאת, בגרסה הראשונה של החוק, שנוצר במשרדו של בנימין נתניהו, ראש הממשלה, חוק שאף אחד מאנשי המקצוע לא הצליח לתמוך בו מבחינה מקצועית, שאף אחד מחברי הכנסת לא הצליח להסביר אותו מבחינה מקצועית, חוק שכבר נוסה כמה פעמים כפיילוט, אבל משום מה לא הצלחנו אף פעם לראות את תוצאות הפיילוט הזה ולהבין אם הוסקו ממנו המסקנות – אנחנו מכירים רק כישלון על גבי כישלון על גבי כישלון וגירעון של 40 מיליארד שקלים כתוצאה מהפיילוט הזה – אבל מה הכניס ראש הממשלה לתוך החוק?

סתיו שפיר: הוא השחיל פנימה סעיף, שזה היה הדבר שראש הממשלה הכי רצה שיקרה: הוא רצה שבין 2017 ל-2018 שר האוצר וראש הממשלה יוכלו לעשות בתקציב איזה שינויים שהם רוצים, והם לא יצטרכו לבוא עם זה לכנסת, והם לא יזדקקו לאישורה של ועדת הכספים.

סתיו שפיר: במילים אחרות, ראש ממשלת ישראל ניסה לבטל את הכנסת מלהצביע בחוק החשוב ביותר שהכנסת מצביעה עליו, הוא חוק התקציב.

סתיו שפיר: כי תקציב המדינה אמור להיות החוזה – החוזה בין אזרחי ישראל משלמי המסים לבין הממשלה, שאמורה להגיד להם – להכריז – כיצד היא מחלקת את כספם, מה הם סדרי העדיפויות שלה: כמה לבתי-חולים, כמה לפריפריה, כמה למלחמה בעוני, כמה לביטחון.

סתיו שפיר: זה החוזה, ולכן הכנסת, שמצביעה עליו, אם היא מצביעה נגדו – הולכים לבחירות, כי נשבר החוזה.

סתיו שפיר: אבל אפילו את ההצבעה הזאת על החוק החשוב ביותר שהכנסת מעבירה ניסה ראש הממשלה לקחת, ובכך לבטל את הכנסת.

סתיו שפיר: אני אספר לכם מה היה בוועדת הכספים כשאנחנו דנו בחוק הזה.

סתיו שפיר: ביום שני בלילה, כשגילינו את הסעיף הבעייתי מאוד, שחזר על עצמו פעם אחר פעם, שמאפשר לממשלה לעשות הסטות תקציביות של מיליארדי שקלים בלי לקבל את אישור הכנסת, בלי לדווח לציבור, פניתי לוועדת הכספים, ואכן הייתה הסכמה שהסעיף ישונה.

סתיו שפיר: אבל ביום למחרת, במהלך הדיון, הסתבר שמשרד האוצר מסרב לעשות את השינוי הזה, וכל חברי הקואליציה התיישרו מייד וסירבו לעשות את השינוי, התעקשו על כך שהשינויים התקציביים לא יגיעו לכנסת, התעקשו לשמור ולהגן על ניסיונו של נתניהו לבטל את הכנסת.

סתיו שפיר: וכך אנחנו נכנסנו ממש למאבק.

סתיו שפיר: ואנחנו, חברי האופוזיציה, נאלצנו לשבת למה שנקרא פיליבסטר ולהגיש התנגדויות והסתייגויות לחוק המעוות הזה.

סתיו שפיר: ישבנו שם באותו לילה, יחד עם חברי הכנסת יעל כהן-פארן ויוסי יונה, חבר הכנסת מיקי לוי, חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף – ישבנו יחד ובמשך שעות הגשנו התנגדויות.

סתיו שפיר: ואני אספר לכם מה היה בהתנגדויות האלה.

סתיו שפיר: ביקשתי, למשל, שהממשלה תסמן בתוך התקציב, בדוח מיוחד, כמה כסף היא משקיעה באמת בטיפול בעוני בכל אחד ממשרדי הממשלה.

סתיו שפיר: ביקשנו לראות כמה כספים מושקעים באמת בחיזוק הפריפריה הגיאוגרפית והסוציו-אקונומית, ביקשתי לראות תוכניות לגבי הפרטה, תוכניות כלכליות ותוכניות עבודה, לראות אם הממשלה באמת מתכננת לקראת פעולות של הפרטת שירותים חברתיים, שירותים בסיסיים לאזרח, בתוך התקציב.

סתיו שפיר: ביקשתי לראות, למשל, כמה עובדי קבלן נמצאים בכל אחד ממשרדי הממשלה, וכמה זה עולה לנו עכשיו, כשהם מועסקים לא בהעסקה ישירה, לעומת כשהם עבדו כעובדי המשרד, ועוד כמה אלפי התנגדויות כאלה.

סתיו שפיר: ועוד התנגדות אחת, שאולי תישמע קצת תמימה או נאיבית, אבל אני חושבת שהיא מאוד חשובה: ביקשתי לדעת מה הפער בין כל ההבטחות שנתנו שרי הממשלה לאזרחי ישראל לבין האופן שבו הן מתקיימות בתוך תקציב המדינה.

סתיו שפיר: והשאלה הזאת, חברים, היא כנראה השאלה החשובה ביותר, כי במעשה, בתוך התקציב, אנחנו לא רואים את מימושן של ההבטחות האלה.

סתיו שפיר: מה שאנחנו רואים זה ממשלה שעסוקה יום-יום בהפחדה, בריסוק כל המסגרות או שומרי הסף שאמורים לרסן את כוחה, בריסוק מנגנוני הפיקוח, בריסוק של הכנסת, של המשטר הפרלמנטרי, בניסיון לצמצם עד למינימום האפשרי את היכולת של הכנסת באמת לייצג את הציבור, היכולת שלנו לשמש שליחים של הציבור.

סתיו שפיר: וזה נעשה בקצב מסחרר.

סתיו שפיר: זה נעשה גם בחקיקה, כמו בחוק הזה, וזה נעשה גם בדיבורים, באמירות שהיה עדיף שלא ייאמרו, בניסיונות להפחיד את התקשורת, להפחיד את שומרי הסף, להפחיד את הפוליטיקאים, להפחיד את הציבור.

סתיו שפיר: אנחנו באותו לילה עמדנו שם והתעקשנו ולא הסכמנו לסגור שום דיל עם הקואליציה, שחשבה שהיא תוכל לקנות אותנו בכספי ציבור, שהם יגידו לנו מאחורי הדלת, מאחורי דלתות סגורות: כמה כסף אתם רוצים?

סתיו שפיר: נעביר לכם, אתם יודעים, נסגור את זה באיזה דיל קואליציוני; כדי שאנחנו נסתום את הפה, ונפסיק להיאבק למען כל שקל מכספם של אזרחי ישראל.

סתיו שפיר: אחרי שהם ניסו את הדברים האלה הם עברו לאיומים: אם אתם תמשיכו במה שאתם עושים, תמשיכו להחזיק אותנו פה כל הלילה, אנחנו נצביע נגד החקיקה שלכם.

סתיו שפיר: ככה, לאיים על חברי כנסת שמייצגים ציבור, בלי בושה.

סתיו שפיר: איפה הבושה שלכם, חברי הקואליציה, שבכלל לא נמצאים פה?

סתיו שפיר: איפה?

סתיו שפיר: איפה הבושה של הקואליציה הזאת, שיושבת ומגינה על הצעה כל כך מבזה של ראש הממשלה, הצעה נעדרת כל ממלכתיות, כל מחשבה על עתידה של מדינת ישראל?

סתיו שפיר: אנחנו ניצחנו אתכם באותו הלילה, ואתם ויתרתם, והסעיף הזה שונה, והכנסת תקבל ותראה כל פסיק בתקציב, כפי שצריך.

סתיו שפיר: וזה רק קרב אחד קטן במערכה אדירה שאנחנו ננהל כאן.

סתיו שפיר: אבל התקציב הזה, חברים, משקף את כל מה שרע באופן שבו שולטת הממשלה בישראל.

סתיו שפיר: הוא משקף את חוסר הרצון לתכנן, את חוסר הרצון לתכנן קדימה; להבטיח שכמה שיותר משאבים יגיעו כדי לספק את הצרכים המרכזיים החשובים ביותר של הציבור הישראלי; לשמור על האוכלוסיות החלשות יותר; להגן ולשמור על מעמד הביניים; לגרום לכל ילד – לא משנה מאיפה הוא בא: אם הוא יהודי, ערבי, חילוני, דתי, חרדי, יוצא אתיופיה, עולה חדש – לכל ילד – להרגיש ישראלי באותה מידה, שווה בשווה; לשמור על המרקם הכל-כך עדין של החברה הישראלית, שמבוסס על סולידריות, על אחריות חברתית, על זה שאנחנו שומרים אחד על השני, כשאנחנו יוצאים לקרב, וגם ביום-יום.

סתיו שפיר: בשביל זה, בין היתר, אזרחי ישראל עובדים כל כך קשה, כדי להעביר את המסים שלהם לקופת המדינה, מתוך ידיעה ומתוך אמון שישמרו עליהם, שידאגו כמה שיותר, שאנחנו נדאג, שהחיים שלהם פה יהיו שפויים וטובים עד כמה שניתן, בטוחים, חופשיים.

סתיו שפיר: זה התפקיד של הממשלה, זה התפקיד שלנו כשליחי ציבור.

סתיו שפיר: ואני מתביישת לראות אנשים שיושבים בבית הזה ומגינים על הצעות כאלה, שפוגעות בכל הדבר היפה הזה שיצרנו כאן לאורך ההיסטוריה יחד, שהסבים והסבתות שלנו נלחמו עליו, שההורים שלנו המשיכו ואנחנו מנסים להמשיך, ובשביל איזה הסכם פוליטי, איזה דיל מפוקפק שנראה היאחזות בכיסא, של ראש הממשלה, מוכנים לזרוק את כל זה לפח.

סתיו שפיר: זה מביש, וזה לא מתאים לנו.

סתיו שפיר: זה לא מי שאנחנו.

טלי פלוסקוב: נא לסכם.

סתיו שפיר: החברה הישראלית היא כל כך הרבה יותר חזקה ואמיצה ממה שהממשלה מציעה לה, ואנחנו, חברים, ננהל את הקרב הזה.

סתיו שפיר: מה שראיתם בוועדת הכספים זה רק פסיק ממה שאנחנו נעשה כדי להילחם למען העתיד שלנו כאן.

סתיו שפיר: תודה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחברת הכנסת סתיו שפיר.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת נחמן שי.

טלי פלוסקוב: בזמן שנחמן שי מגיע – הודעה לסגן מזכירת הכנסת.

נאזם בדר: ברשות יושבת-ראש הישיבה, הנני מתכבד להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה ולקריאה שלישית: הצעת חוק המשטרה (תיקון מס' 11), התשע"ו–2016, שהחזירה ועדת הפנים והגנת הסביבה; הצעת חוק לייעול הפיקוח והאכיפה העירוניים ברשויות המקומיות (תעבורה), התשע"ו–2016, שהחזירה ועדת הכלכלה; הצעת חוק להסדרת הביטחון בגופים ציבוריים (הוראת שעה), התשע"ו–2016, שהחזירה ועדת החוץ והביטחון.

נאזם בדר: לקריאה ראשונה, מטעם הממשלה: הצעת חוק להגברת התחרות ולצמצום הריכוזיות בשוק הבנקאות בישראל (תיקוני חקיקה), התשע"ו–2016.

נאזם בדר: כמו כן, אבקש להודיע

נאזם בדר: כם כי חבר הכנסת דוד אמסלם ביקש להסיר את שמו מהצעת חוק לתיקון פקודת המשטרה (כהונת ראש אגף החקירות והמודיעין), התשע"ו–2016, פ/3225/20.

נאזם בדר: עוד הונחה היום על שולחן הכנסת החלטת ועדת האתיקה בעניין קידום תוכניות בתקשורת המסחרית.

נאזם בדר: תודה.

טלי פלוסקוב: תודה, אדוני.

טלי פלוסקוב: (קריאה שנייה וקריאה שלישית)

טלי פלוסקוב: (קריאה שנייה וקריאה שלישית)

טלי פלוסקוב: סליחה שנאלצת להמתין, חבר הכנסת נחמן שי.

טלי פלוסקוב: חמש דקות לרשותך.

טלי פלוסקוב: בבקשה.

נחמן שי: גברתי היושבת-ראש, תודה רבה, חברי חברי הכנסת, התקציב הדו-שנתי, בדרכו, מן הסתם יאושר, והנזק שהוא מביא אתו הוא בכל מקרה גדול פי כמה וכמה מהתועלת.

נחמן שי: ממשלה שכובלת את עצמה במו ידיה ובמו רגליה לתקציב לתקופה של 24 חודש, כאשר כל אחד שעסק אי-פעם בתכנון או בתקציב יודע שהתקופה המרבית שאפשר להסתכל בה, לפעמים אפילו לא זה, היא שנה אחת – וכאן, בלי להתבייש, הממשלה הזאת אומרת: נלך שנתיים קדימה.

נחמן שי: והיא יודעת מראש, היא יודעת שהיא תצטרך לעשות בו שינויים, אבל זה לא מעניין אותה.

נחמן שי: ברגע שהכניסו את כל השרים לחדר הסגור ואמרו להם: או שנתיים או אתם לא בפנים, התשובה הייתה ברורה; יהיו שנתיים, יחלקו כמה שיחלקו למי שיחלקו, העיקר שהמערכת הזאת תשרוד, כי זו הססמה: לשרוד, לשרוד, לשרוד.

נחמן שי: ואני רוצה לומר עכשיו משהו בשם מי שלא יזכירו אותו ולא ידברו פה עליו בשום פנים ואופן, וזה מיליון אזרחים ואזרחיות ישראלים, הגמלאים והגמלאיות, ששוב, בתקציב המתוכנן, ושוב, גם בשנתיים שמדברים עליהן, לא התייחסו אליהם כלל ועיקר.

נחמן שי: הגיע הזמן שהכנסת תכיר בעובדה שהקבוצה שצומחת הכי מהר בחברה הישראלית זה הגמלאים והגמלאיות.

נחמן שי: פירמידה הפוכה.

נחמן שי: רק צריך לפקוח עין ולראות מה קורה, מה קורה ברחובותינו.

נחמן שי: היה ביום שישי האחרון ריאיון מצוין עם פרופסור אסי דורון ב"דה-מרקר"; אני לא יודע מי קרא אותו, כי הוא עוסק באוכלוסייה מבוגרת, לא תמיד זה מעניין.

נחמן שי: צפוי צונאמי של זקנים, הוא אומר.

נחמן שי: זו תופעה שהמין האנושי לא הכיר.

נחמן שי: יצחק בריק, פרופסור יצחק בריק, שהוא ללא ספק אחד המומחים הכי גדולים בארץ בנושא הזה, אמר דברים דומים.

נחמן שי: גם הוא הגדיר את זה כצונאמי, כתופעה שלא ניתנת בכלל לשליטה.

נחמן שי: מה לעשות, אומר פרופסור בריק, עליית תוחלת החיים זה צונאמי חברתי עם השלכות לא פשוטות.

נחמן שי: האם מישהו נתן דעתו איך מדינת ישראל נערכת לחייהם של מיליון מאזרחיה?

נחמן שי: בשנת 2050 האוכלוסייה הזאת תכפיל את עצמה.

נחמן שי: מה יהיה אתם?

נחמן שי: מה יהיה אתנו?

נחמן שי: כי אני אמרתי לכם: אני מתכוון להיות הפה שלהם פה; פה, ובכל מקום שאוכל, ולייצג אותם.

נחמן שי: מה יהיה על קצבת – קראנו לה קצבת אזרח ותיק עכשיו – שהיא קטנה, צמוקה ולא עונה על הצרכים שלהם?

נחמן שי: אחד מכל חמישה הוא מתחת לקו העוני.

נחמן שי: מה יהיה עם הביטוח הסיעודי שלהם, של מאות אלפים מהם, שסמכו עליו, והאמינו שיגיע הרגע והם יזדקקו לו, ועכשיו מתברר להם שהוא לא יהיה, ואם הוא יהיה בכלל, הוא יהיה מוגבל בזמן ובהיקף הכספי, והם יצטרכו להביא אלפי שקלים מהבית?

נחמן שי: מאיפה הם יביאו את זה?

נחמן שי: אה, הילדים שלהם יביאו את זה.

נחמן שי: הילדים שלהם יתחילו לשאת אותם על כפיהם.

נחמן שי: אנשים שעבדו כל חייהם – חלקם לא; חלקם חלק – לא יוכלו יותר להסתדר.

נחמן שי: לא יוכלו יותר לחיות פה חיים שלמים.

נחמן שי: גם על כיסא גלגלים אפשר לחיות עדיין.

נחמן שי: גם מי שהולך עם הליכון הוא עדיין אדם חי.

נחמן שי: מי יעזור להם?

נחמן שי: והתרופות שמתייקרות, והחימום, והקירור – כל מיני דברים שנראים לנו טבעיים לחלוטין, מעבר לגיל מסוים הם נעשים משימה שקשה מאוד לעמוד בה.

נחמן שי: מדינת ישראל לא ערוכה.

נחמן שי: היא מתרחקת – אגב, לפי ה-OECD, כשאנחנו יוצאים לגמלאות, מצבנו הכי טוב ב-OECD.

נחמן שי: יש לנו הכי הרבה.

נחמן שי: אבל מה עושות כל מדינות ה-OECD, שאנחנו גאים כל כך שאנחנו משתייכים להן?

נחמן שי: הן מתחילות לתמוך בהם ולשלם להם תשלומים כאלה ואחרים.

נחמן שי: באותו רגע אנחנו יורדים למקום הלפני-אחרון במדינות ה-OECD, ואנחנו לא יודעים לעזור להם.

נחמן שי: אני אומר לכם: זה גם מצוקה כספית, זה גם קושי חברתי, זה גם בדידות.

נחמן שי: הגשנו דוח לפני שבוע פה בכנסת: 43% מהאזרחים והאזרחיות הוותיקים – הם קראו להם קשישים – מדווחים על בדידות.

נחמן שי: זה אחד מכל שניים.

נחמן שי: זו המחלה הכי נפוצה בקרב האוכלוסייה הזאת – בדידות.

נחמן שי: ואגב, בקרב האוכלוסייה הערבית – אתה שומע אותי, חברי איימן עודה?

נחמן שי: – 60% מהאזרחים המבוגרים אומרים שהם בודדים, אף שמקובל בחברה הערבית שמחזיקים אותם, לא שולחים אותם לדיור מוגן וכדומה, הם נשארים בתוך המסגרת המשפחתית, נכון?

נחמן שי: אבל הם לבד.

נחמן שי: הם מדווחים שהם לבד, הם עצובים, הם חלשים, קשה להם, הם זקוקים לחברה, הם זקוקים לתמיכה.

נחמן שי: מי ייתן להם את זה?

נחמן שי: חברים וחברות, אנחנו נילחם מפה על הזכויות של מיליון אזרחים ואזרחיות ותיקים במדינת ישראל, ואני משוכנע, אגב, שגם יושבת-ראש הישיבה, שבתפקידה האחר בכנסת, כיושבת-ראש ועדת משנה, תעשה אותו דבר.

נחמן שי: זו המשימה הלאומית הגדולה ביותר של מדינת ישראל היום.

נחמן שי: תודה רבה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת נחמן שי.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת איימן עודה, ואחריו – חברת הכנסת יעל גרמן.

טלי פלוסקוב: לאיימן עודה יש עד עשר דקות.

טלי פלוסקוב: אדוני, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: קח דקה ממני.

איימן עודה: תודה רבה.

איימן עודה: גברתי היושבת-ראש, אדוני שר הדתות, חברי חברי הכנסת וחברות הכנסת, הכנסת עלולה להחליט היום על תקציב דו-שנתי.

איימן עודה: הכנסת עלולה לפגוע בעצמה, כי הפרלמנט בכל מקום אמור לבקר, לתת את הדעת, ופה מצמצמים את הסמכות שלו ואת הזכות שלו לבקר ומעבירים את זה משנה אחת לשנתיים.

איימן עודה: הגישה הזאת פוגעת בשקיפות.

איימן עודה: לפני יומיים שר האוצר בעצמו אמר על הממשלה שאם היא לא תצא לפגרה, היא צריכה אשפוז.

איימן עודה: הממשלה צריכה אשפוז אם היא לא תצא לפגרה בעוד יומיים.

איימן עודה: אז איך אפשר ששר האוצר בעצמו מקדם תקציב דו-שנתי?

מיקי לוי: אין בית-חולים שיקלוט אותה.

מיקי לוי: אין תרופות.

איימן עודה: אני רוצה לדבר על תוכנית החומש עבור האוכלוסייה הערבית, ולהביע את דעתי, וגם את החששות שלי.

איימן עודה: דובר על תוכנית של 9.7 מיליארד, חוץ מהחינוך, וההערה הראשונה שלי היא שבשביל לסגור את האי-שוויון החומרי אנחנו זקוקים ל-64 מיליארד שקלים, שלא לדבר על הזכויות הלאומיות ועל האדמות שנגנבו ועל כל הזכויות של האוכלוסייה, שהיא גם אוכלוסייה ילידית וגם קבוצה לאומית, ומגיעות לה גם זכויות לאומיות וגם היסטוריות, לצד האזרחיות והכלכליות.

איימן עודה: הגישה של התוכנית הזאת היא גישה ליברלית, היא לא גישה חברתית והיא לא גישה אזרחית, כלומר אתה לא תשמע מילה על צדק, שוויון או ערכים; אתה גם לא תמצא תפיסה חברתית, שמדברת על זכויות רווחה, למשל – על קשישים, כפי שדיבר לפני חבר הכנסת נחמן שי; ואתה גם לא תשמע על זכויות בתחום הבריאות, חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף, כי הגישה היא לא גישה חברתית, ולא גישה אזרחית, אלא גישה ליברלית, שמדברת על כסף טוב.

איימן עודה: מה זה כסף טוב עבור האוצר?

איימן עודה: זה כסף שאמור לחזור בצורה ישירה לאוצר.

איימן עודה: כלומר תעסוקה, למשל.

איימן עודה: תעסוקת נשים ערביות, למשל.

איימן עודה: ואני עוד אדבר על הסוגיה הזאת.

איימן עודה: לפעמים יש סתירה בין האינטרס של השוק לבין מדיניות גזענית או מה שנקרא ביטחונית.

איימן עודה: למשל, בתקופת הממשל הצבאי, אחרי מאבק עיקש של האוכלוסייה הערבית, היו כמה קבלנים בתל-אביב שרצו עבודה זולה, של ערבים, אז התחילו ללחוץ על הממשלה: תוותרו על ההיתרים של הממשל הצבאי, אנחנו רוצים עובדים ערבים, זולים, בתל-אביב, שיבנו את "מגדל שלום", למשל, שיבנו בניינים גבוהים בתל-אביב ובסביבה, במרכז הארץ, בגוש-דן.

איימן עודה: אז בין המאבק הזה לבין המדיניות הגזענית, מי מנצח בסוף?

איימן עודה: זו שאלה שנדרשו אליה הפילוסופים בעבר.

איימן עודה: עכשיו מבקשים עובדים פלסטינים.

איימן עודה: שר האוצר הבטיח דיור, רוצים עובדים פלסטינים.

איימן עודה: במקביל, ראש הממשלה, מסיבות ביטחוניות, לא רוצה.

איימן עודה: אז מי ינצח בסוף?

איימן עודה: התשובה היא לא מתמטית; זה לא אחת פלוס אחת שווה שתיים.

איימן עודה: בדרך כלל מי שמנצח זה האינטרס של השוק, אבל בדרך מפותלת, בגלל הלחץ הגזעני הרובץ.

איימן עודה: זה לא משתחרר בצורה טבעית למען כולנו, אבל זה מתחיל בצורה מפותלת לנצח.

איימן עודה: אז האוצר הביא את התוכנית, הממשלה אמרה: מה פתאום, ישיבת הממשלה התפוצצה ארבע פעמים, ובסוף קיבלו, עם התניות שפוגעות בתוכנית הזאת.

איימן עודה: אחרי שישה חודשים של מאבק נגד ההתניות, כמה התניות הוסרו, ונשארה התניה כל כך חשובה ופוגענית בתוכנית עצמה, שהיא התכנון והבנייה – הריסת בתים.

איימן עודה: אז מי הם אויבי התוכנית?

איימן עודה: האויבים העיקריים של התוכנית הם שרים שלא ייתנו לתוכנית הזאת להתממש.

איימן עודה: עכשיו, אני רוצה לסכם בצורה הזאת, ואגיד – וחברי באסל גטאס, אתה מבין בכלכלה – חבר הכנסת באסל גטאס, אני חושב כך: לא צריך לומר שהמבחן הוא ביישום, לא צריך להגיד את זה.

איימן עודה: צריך לומר שחודש אוגוסט הזה הוא המבחן העיקרי.

איימן עודה: למה?

איימן עודה: כי אנחנו ניגשים לתקציב דו-שנתי.

איימן עודה: עכשיו, בחודש אוגוסט, אמורים לחתום על הסכמים והתחייבויות תקציביות בין האוצר לבין משרדי הממשלה, ואם התוכנית שלנו, לשנתיים, כלומר 40% מהזמן של החומש, אם זה יהיה בפנים – יש סיכוי לממש את התוכנית או חלקים ממנה.

איימן עודה: אם בחודש הזה – לא צריך יותר מהחודש הזה – התוכנית הכלכלית לא תהיה חלק מההסכמים בין האוצר לבין משרדי הממשלה, צריך להגיד שתוכנית כלכלית – יוק.

איימן עודה: אנחנו נמצאים בחודש המכריע ביותר, וזהו המבחן העיקרי.

איימן עודה: לפני שבוע ראש הממשלה פנה אלינו, הציבור הערבי, פנייה נרגשת.

איימן עודה: הוא כמעט התנצל על אמירתו ביום הבחירות, וקרא לנו, הערבים, להשתלב במדינה.

איימן עודה: אך רק אתמול ערכה חברתי חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן דיון מאוד רלוונטי לנושא ההשתלבות, על תעסוקת אקדמאיות ערביות, בוועדה למעמד האישה.

איימן עודה: לדיון הגיעו עשרות אקדמאיות ערביות אשר אינן מוצאות עבודה, יחד עם נציגות רחבה של החברה האזרחית, חברי הכנסת מהרשימה המשותפת ומרצ, וגם מהמחנה הציוני.

איימן עודה: אך מי לא הגיע?

איימן עודה: אף חבר כנסת אחד מהקואליציה או נציג מהממשלה.

איימן עודה: ואני שואל אתכם: האם לא ברור שהאינטרס של כולם הוא שנשים ערביות בכלל ואקדמאיות בפרט יעבדו ויתפרנסו?

איימן עודה: האם העובדה שיותר מ-12,000 אקדמאיות ערביות מובטלות אינה מטרידה אתכם?

איימן עודה: האם גם נושא זה מפחיד ומרתיע אתכם, חברי הקואליציה?

איימן עודה: הממשלה הזאת ממשיכה לעסוק רק בפירוד ובשנאה, במקום לחפש את טובת הכלל, ושום סרטון באנגלית מצוחצחת לא יכסה על זה.

איימן עודה: אני רוצה לומר לכם כך: יש נתונים שעוד יהיו נתונים מכוננים – מכוננים – ואני מגלה אותם בפעם הראשונה בכנסת.

איימן עודה: מי שערכה את הדוח הזה היא מיכל בליקוף מעמותת "אינג'אז".

איימן עודה: היא כותבת כך: 1.

איימן עודה: ערך המסים הישירים שמשלמת האוכלוסייה הערבית, כלומר מס הכנסה, ביטוח לאומי ומס בריאות ששילמו משקי בית ערביים, הוא 12.7% מההכנסה ברוטו למשק בית, לעומת 18% בקרב משקי בית יהודיים; 2.

איימן עודה: ערך המס העקיף, האגרות והארנונה ששילמו משקי בית ערביים הוא 24.8% מההכנסה נטו למשק בית, לעומת 15.5% בקרב משקי בית יהודיים.

איימן עודה: כמה אנחנו מקבלים ביטוח לאומי?

איימן עודה: אנחנו מקבלים 13.6% מסך כל תשלומי ההעברה מביטוח לאומי.

איימן עודה: זה עכשיו כל כך ברור, ואנחנו עוד נחדד את הנתונים הללו.

איימן עודה: אנחנו היום – אני לא מדבר על ההיסטוריה, לא על הפקעת אדמות.

איימן עודה: אני מדבר על יום-יום, על שנת 2016 – האוכלוסייה הערבית משלמת מסים יותר מאשר היא מקבלת מהמדינה, וזה ברור, חד וחלק, שחור על גבי לבן.

איימן עודה: אני רוצה לסיים במשהו שקרה היום: אנואר בורקאן, ילדה פלסטינית בת שמונה מחברון, שיחקה באופניים הקטנים שלה, עד שחייל מהצבא ניגש לילדה ולקח את האופניים ממנה, וזרק אותם לשיחים.

איימן עודה: לאנואר הקטנה לא נותר אלא למרר בבכי ולהתחנן שלא ייקחו ממנה את הצעצוע.

איימן עודה: את האירוע תיעד פעיל של "בצלם".

איימן עודה: אך אל תטעו, זהו לא מקרה חריג; זוהי המציאות המכוערת של כיבוש כוחני של עם.

איימן עודה: עד מתי ימשיך ראש הממשלה בישראל לשקר לציבור ולהראות שהכול בסדר, להתעלם מקיומו של עם אחר שפשוט מסרב לכיבוש ולשעבוד זר עליו?

טלי פלוסקוב: נא לסיים, אדוני.

איימן עודה: לפני שבוע ימים שוחררה סרבנית הגיוס תאיר קמינר; משמעות השם אנואר בערבית היא אורות.

איימן עודה: תאיר ואנואר הן אלו שבסופו של יום עוד יאירו לנו את הדרך – –

טלי פלוסקוב: אני מבקשת לסיים, אדוני.

איימן עודה: – – שבה נחווה ונחיה במציאות חדשה – –

טלי פלוסקוב: משפט סיכום.

איימן עודה: משפט סיכום, בבקשה.

איימן עודה: – – ובה גם הילדים בפלסטין העצמאית ישחקו בהנאה ובשמחת חיים בבתים וגם ברחובות.

איימן עודה: תודה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת איימן עודה.

טלי פלוסקוב: חברת הכנסת יעל גרמן, בבקשה.

טלי פלוסקוב: אחריה – חבר הכנסת איתן ברושי.

טלי פלוסקוב: עד חמש דקות, גברתי, לרשותך.

יעל גרמן: גברתי היושבת-ראש, תודה רבה לך, נכבדי השרים, חברי וחברותי חברי הכנסת, ממשלת ישראל, בכוונה מאוד מאוד טובה, מתחילה ברפורמה כדי לחזק את מערכת הבריאות הציבורית.

יעל גרמן: אחד הדברים שהיא הכריזה עליהם כבר לפני כשנה – היא אמרה: אנחנו מפעילים את ה"הסדר במקום החזר" בכל הקשור לקופות-חולים, בקשר שבין הרופא לבין קופות-החולים.

יעל גרמן: למה הכוונה?

יעל גרמן: הכוונה היא שבמקום שהאדם, המבוטח, יגיע לרופא ויצטרך לשלם לו כסף ואז לבוא לקופת-חולים ולקבל החזר חלקי, קופת-החולים תשלם לרופא, תעשה אתו הסדר, והאדם יגיע לקופת-החולים ויקבל את הטיפול אצל הרופא חינם אין כסף, אולי באיזושהי השתתפות עצמית כזאת או אחרת.

יעל גרמן: התוכנית הזאת היא תוכנית נכונה.

יעל גרמן: הרעיון הוא רעיון נכון.

יעל גרמן: הוא צריך להוביל לכך שבסופו של דבר אנחנו נוציא פחות מכיסנו על הבריאות שלנו והמדינה תוציא יותר על הבריאות שלנו.

יעל גרמן: אבל מה קרה?

יעל גרמן: רק היום אנחנו קוראים במאמר דעה שמה שקרה הוא שקופות-החולים העלו את ההשתתפות העצמית כך שלמעשה כל אחד ואחד מאתנו, כאשר הוא הולך לרופא, משלם יותר מאשר אם הוא היה משלם ומקבל את ההחזר.

יעל גרמן: לא זו הייתה הכוונה של הרפורמה.

יעל גרמן: הרפורמה צריכה לחזק את מערכת הבריאות הציבורית.

יעל גרמן: הרפורמה צריכה להביא לכך שכל אדם, כל מבוטח, יוכל לקבל כל טיפול במחיר שווה לכל נפש ובהתאם ליכולתו.

יעל גרמן: זה החזון של מערכת הבריאות: חזון של שוויון, חזון של צדק, חזון של ערבות הדדית.

יעל גרמן: ולפני כמה זמן, המשיכה הממשלה במגמה לחזק את הבריאות הציבורית ולהביא לכך שהרופאים יישארו בבתי-החולים.

יעל גרמן: באה ואמרה: אנחנו ניקח לא את אלה שמכהנים עכשיו – את אלה שייכנסו, מנהלי המחלקות שייכנסו בעוד חצי שנה, שנה או שנתיים, ואנחנו ניתן להם משכורת יותר גבוהה, נבוא ונאמר להם: בואו תישארו בבתי-החולים ובמחלקות, אל תעברו למערכת של הבריאות הפרטית.

יעל גרמן: אנחנו ניתן לכם כאמור את התמורה הראויה, ואתם תהיו גם בשעות אחר-הצהריים בבתי-החולים, כך שיהיה אפשר לתת מענה לכל עם ישראל, ולא נראה את הנדידה הזאת בשעה 14:00, של רופאים, למערכת הבריאות הפרטית.

יעל גרמן: פנטסטי, נהדר.

יעל גרמן: מה קרה?

יעל גרמן: שביתה.

יעל גרמן: הרופאים, במיוחד הרופאים הבכירים, באו ואמרו: לא יקום ולא יהיה.

יעל גרמן: ושוב, המטרה של חיזוק מערכת הבריאות הציבורית לא מתקיימת.

יעל גרמן: למה?

יעל גרמן: רק מסיבה אחת: מפני שהממשלה לא מוכנה לעשות את מה שהיא צריכה לעשות, את מה שצריך לראות בתקציב 2017–2018:

יעל גרמן: לבוא ולהחליט שקיום מערכת ציבורית עצמאית, איתנה וחסינה הוא מטרה לאומית, וצריך בזה להשקיע כסף.

יעל גרמן: הממשלה צריכה לומר: אני רוצה לשנות את היחס, אני רוצה להגביר את ההשקעה שלי, של המדינה, במערכת הבריאות, כדי שכל אדם יוכל באמת לקבל מענה, ולהוריד את ההוצאה הפרטית שלנו.

יעל גרמן: אבל לשם כך צריך לשים כסף; לשם כך צריך לראות בתקציבי 2017 ו-2018 תוספת של לפחות מיליארד ש"ח למערכת הבריאות הציבורית.

יעל גרמן: ואני רוצה להזכיר למי שלא זוכר: זו הייתה התוספת שאנחנו אישרנו.

יעל גרמן: כאשר יאיר לפיד היה שר האוצר ואני שרת הבריאות, אנחנו אישרנו את זה לתקציב 2015, הממשלה אישרה, זה היה תקציב שאושר בקריאה ראשונה, אבל כמובן, לנוכח פירוק הממשלה ופיזור הכנסת, הוא לא עבר.

יעל גרמן: ומיליארד השקל האלה היו מיועדים ממש לממש את אותה רפורמה שהממשלה מדברת עליה, אבל לא מוכנה לשים את הכסף כדי שהיא תתממש.

יעל גרמן: אם הממשלה לא תראה רצינות, ולא תראה אכן תוספת של לפחות מיליארד ש"ח שיועברו לבתי-החולים, למערכות הבריאות ולקופות-החולים, מאות-מיליוני שקלים שיעברו לרופאים שיעבדו שעות נוספות ויהיו מה שנקרא "פול-טיימרים" במערכת הציבורית, ובאמת יתחייבו לא לעבוד במערכת הבריאות הפרטית – זה נכון מאוד – אם הממשלה לא תעשה את זה – –

טלי פלוסקוב: נא לסיים.

יעל גרמן: – – אין שום תקווה שבאמת אנחנו נראה את מערכת הבריאות שלנו מבריאה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחברת הכנסת יעל גרמן.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת איתן ברושי, ואחריו – חברת הכנסת מיכל רוזין.

טלי פלוסקוב: יש לך עד שבע דקות, אדוני.

טלי פלוסקוב: בבקשה.

טלי פלוסקוב: לרשותך.

איתן ברושי: גברתי היושבת-ראש, חברי הכנסת, נראה שהתקציב הדו-שנתי הוא עובדה.

איתן ברושי: השאלה עכשיו היא איך הופכים אותו מאיום להזדמנות, מסיכון לסיכוי.

איתן ברושי: אז קודם כול – באמת יותר בקרה ומעקב.

איתן ברושי: נדמה לי שוועדת הכספים, שבה אני חבר, הצליחה, לאחר דיונים לא קצרים, להביא לידי ביטוי את הרצון בפיקוח יותר קפדני כדי למנוע תקלות מצטברות.

איתן ברושי: אבל אני רוצה לומר כמה דברים לעצם העניין, כי אני חושב שיש פה הזדמנות לממשלה שרוצה לעצב מציאות, להוביל מהלכים שיש להם אופק יותר מאשר כמה חודשים.

איתן ברושי: הדבר הראשון שאני חושב שלא בא לידי ביטוי בעבודת הממשלה, וגם בשנה הקודמת – ואנחנו רואים את זה גם בהצעות שמגיעות לוועדות: הממשלה, המדינה, לא יודעת להגדיר מטרות ויעדים.

איתן ברושי: היא לא יכולה לומר מהו מבחן ההישג והביצוע, מה שכל ראש רשות, גברתי טלי, יודע; מה שכל מנהל חנות מכולת וכל עסק וכל מנהל יודע, וזה תנאי – לא מגדירים מטרות, לא קובעים יעדים ולא קובעים את מבחן התוצאה.

איתן ברושי: כתוצאה מכך, לפי דעתי, יש תקלות ואי-עמידה ביעדים שבעיני היו נכונים להצגה כיעדים לאומיים.

איתן ברושי: הדבר השני – צריך לומר שאנחנו צפויים לא רק לתקציב דו-שנתי, אלא גם לחוק הסדרים דו-שנתי.

איתן ברושי: זאת אומרת שנקבל חבילה גדולה של חוק שמראש איננו ראוי, ובוודאי צריך לצמצם אותו.

איתן ברושי: ואני פונה ליושב-ראש הכנסת, ולגורמים נוספים, לשים גבולות לחוק ההסדרים, משום שמראש זה חוק לא נכון, בוודאי לא צריכים להגדיל אותו, ואין מושג כזה חוק ההסדרים לשנתיים.

איתן ברושי: אני רוצה לציין כמה נקודות שאני חושב שהיה נכון שיובאו בחשבון, לגבי התקציב הדו-שנתי.

איתן ברושי: הדבר הראשון – ישראל היא אולי המדינה הראשונה בעולם, או השנייה, מבחינת פערי השכר הגדולים בה.

איתן ברושי: אנחנו מדברים על שוויון, והוקמה הוועדה לצדק חלוקתי, אבל ישראל – שנים, כולל בהנהגת הממשלה הזאת – מובילה מציאות שפערי השכר הם לא סבירים, והם מהגדולים בוודאי בעולם שלו אנחנו רוצים להידמות.

איתן ברושי: חייבים להציג תוכנית איך הפערים האלה לפחות מצטמצמים.

איתן ברושי: הדבר הנוסף – לא פעם מסכמים פה לקחים של מלחמות, כולל לבנון ו"צוק איתן"; כמי שהיה מנכ"ל משרד ממשלתי במלחמת לבנון השנייה וכיהן בתפקידים נוספים, אני חושב שיש שתי נקודות שחייבות טיפול, וצריך להביא אותן לידי ביטוי בהתנהלות הממשלה: 1.

איתן ברושי: יחסי אגף תקציבים

איתן ברושי: –משרדי הממשלה.

איתן ברושי: עליונות האוצר וההתערבות שלו בכל מה שקורה בכל משרד, ושתילת רפרנטים בכל רמה, הופכים את השר והמנכ"ל בהרבה משרדים לחסרי ערך, וכמעט בסופה של כל החלטה, כולל בימים האחרונים, בסוף כתוב: שר האוצר יכול לשנות.

איתן ברושי: לא רק זה – תכף נתייחס לעניין היבוא – שר האוצר יכול להוריד מסים, מכסים ומע"מ על דעת עצמו, בחתימה של איש אחד.

איתן ברושי: אבל לא רק שר האוצר – גם נציגיו, בכל דיון בכל ועדה יש איזו עליונות של שנים, ורק כשהרפרנטים יוצאים מהאוצר והם מקבלים תפקידים הם מבינים איזה נזק הם עשו בתפקידים זוטרים יותר.

איתן ברושי: אני קורא לממשלה לדון ולבחון מערכת יחסים אחרת בין אגף התקציבים למשרדי הממשלה.

איתן ברושי: אבל לא פחות – עוד נקודת תורפה של המדינה והחברה היא יחסי שלטון מקומי–שלטון מרכזי.

איתן ברושי: ריכוז סמכויות כמעט רק בירושלים, גם ברמת המשרדים המחוזיים, מביא לידי ביטוי, לפי דעתי, מדיניות שגויה, במקום לפזר – מרכזים, ובשל כך יש גידול עצום בביורוקרטיה ולוח זמנים ארוך ומתיש לביצוע החלטות, גם החלטות חשובות, ודיברו על זה קודם בדיון בפינוי.

איתן ברושי: אני רוצה לומר שהתקציב חייב בהגדרת המטרות להביא לידי ביטוי את השאלה – ואת חיזוק הפריפריה, וקודם כול הנגב והגליל.

איתן ברושי: ונשאלת השאלה – קודם רמזו על פינוי עמונה – פינוי עמונה – אם תהיה העתקת עמונה, היא תעלה כ-100 מיליון שקלים, על בסיס הלקחים מפינוי מגרון – ונשאלת השאלה: האם זאת ממשלה שהולכת לקדם את יהודה ושומרון, או ממשלה שתפתח את הנגב ואת הגליל, לרבות המגזרים והסקטורים שנמצאים בעיקר באזורים הללו?

איתן ברושי: תראו, כל ראש רשות יודע שהוא צריך לתכנן בנייה וחינוך לפי תחזית ילודה.

איתן ברושי: ממשלת ישראל לא יודעת ולא עושה תכנון תעסוקה.

איתן ברושי: היום, אדוני טיבי והחברים ישבנו בדיון על אזורי תעשייה במרחב הערבי.

איתן ברושי: הבעיה היא לא אזורי תעשייה; יש הרבה אזורי תעשייה לא מלאים.

איתן ברושי: הבעיה היא שלא מוקמים מופעלים ולא נוצרים מקומות עבודה, בוודאי לא ברמת הכנסה של המאה ה-21.

איתן ברושי: זאת אומרת, לישראל אין תוכנית תעסוקה לגידול האוכלוסייה, לקליטת עלייה.

איתן ברושי: אין גם מפה לבריאות.

איתן ברושי: יכול לשבת פה שר הבריאות – ראיתי שהוא מקבל מחמאות, וגם אני שותף – אבל אין מפת עדיפות לבריאות.

איתן ברושי: יש פערים עצומים בין המרכז לפריפריה, ואין תוכנית בעצם לטיפול בבריאות.

איתן ברושי: מה ישראל מוכיחה?

איתן ברושי: שכל הנחלים זורמים לים, וכל הכסף – לתל-אביב.

איתן ברושי: מה הממשלה מוכיחה?

איתן ברושי: שבישראל שום דבר לא מגיע בגרביטציה, הכול בכוח המשיכה, ורק במאבקים ומשברים פותרים פה נושאים מרכזיים.

איתן ברושי: אני רוצה לומר בכל זאת עוד מילה – חבל שהשר אורי אריאל איננו פה, ושרים אחרים: תראו, היה פה דיון שלם על הפינוי, ואני לא רוצה להתעסק בזה.

איתן ברושי: אני שייך לתנועה ולזרם שהקימו את האזור הזה, שפונה, ואינני רוצה להיכנס לשאלה אם זה היה נכון או לא נכון.

איתן ברושי: אני רק אומר שהממשלה הזאת, כפי שבא לידי ביטוי גם בתקציב שלה, ומה שצפוי גם בחוק ההסדרים, פוגעת פגיעה קשה מאוד בהתיישבות.

איתן ברושי: אפשר לפגוע בהתיישבות ואפשר לחסל אותה גם בלי להעתיק אותה.

איתן ברושי: ואני חושב שמה שנוצר היום עקב מעמד חזק שניתן ליבואן ולסוחר, של שחיקת הייצור המקומי בחקלאות והתעשייה וגם בתחומים אחרים – יש איום גדול על החקלאות וההתיישבות.

איתן ברושי: אבל זה לא האיום היחידי – –

טלי פלוסקוב: נא לסיים, אדוני.

איתן ברושי: אני מסיים.

איתן ברושי: – – הממשלה קיבלה החלטה להעביר את האחריות לגיל הרך לשר חיים כץ.

איתן ברושי: הרי יש דיון של שנים להעביר את הגיל הרך למשרד החינוך, והשר בנט לא הסכים, כשהוא היה שר הכלכלה, אחר כך היו שרים, ועכשיו לא היה שר, ולאחרונה גם הייתה המלצה של ועדה של משרד החינוך ואחרים, אבל הייתה דרישה לעוד כסף.

איתן ברושי: מה עושה הממשלה?

איתן ברושי: פוגעת בחינוך לגיל הרך, לא מעמידה עוד תקציבים, ועוד מעבירה את זה לשר הרווחה.

טלי פלוסקוב: תודה.

איתן ברושי: לכן אני רוצה לסיים ולומר שהבעיה היא לא עם התקציב הדו-שנתי – הוא דו-שנתי; הבעיה העיקרית היא מה עושים אתו.

איתן ברושי: ונראה לי שבלי הגדרת מטרה, ובלי מבוא לתקציב, ובלי דגשים נכונים, יש סכנה שגם התקציב יגרום לגירעון וגם לא נשיג אתו את היעדים.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת איתן ברושי.

טלי פלוסקוב: חברת הכנסת עליזה לביא, ואחריה – חבר הכנסת יואל חסון.

טלי פלוסקוב: עד עשר דקות, גברתי, לרשותך.

עליזה לביא: תודה.

עליזה לביא: גברתי היושבת-ראש, חברותי, חברי, חברי הכנסת, אתם יודעים, אנחנו מדברים פה שעות רבות על התקציב הדו-שנתי הזה, אבל התקציב הדו-שנתי הזה בעצם משקף במדויק את הסיפור של הממשלה הזאת.

עליזה לביא: קו מקשר עובר בין ההחלטה לאשר תקציב דו-שנתי – החלטה שמאוד מאוד דומה במאפיינים שלה להחלטה לעצור את השידור הציבורי, להחליט לפטור כוללים מתשלומי ארנונה, להתערב בשידורי הכנסת, ההחלטה שאתמול – כולנו בצער רב צריכים לקבל, כי דמוקרטיה זה דמוקרטיה – אבל מה שהיה פה אתמול עם ביטול לימודי הליבה; ההחלטה להעביר סמכויות בין שרים ובין משרדי ממשלה ללא שום דיון מקצועי – לבין חוק ההסדרים הנוכחי, שהסקטוריאליות בכמה מההחלטות בו ממש ממש זועקת לשמים – אז הקו המקשר בין הנקודות שהזכרתי, והן רק חלק ממה שקורה פה בימים ובשבועות האחרונים, זה העובדה שאין שום קשר בין מה שמקבלי ההחלטות עצמם מאמינים בו לבין ההחלטות שמתקבלות.

עליזה לביא: אין פה שום בסיס הבנתי ותפיסתי של מה נכון לנו, לאזרחי ואזרחיות מדינת ישראל, לתושביה כולם.

עליזה לביא: הקו המקשר הוא שזה שרידות פוליטית, זאת הדרך היחידה להמשיך ולהיאחז בממשלה המקרטעת הזאת, שבעצמה מספקת לנו כותרות נלהבות של שרים נגד ראש ממשלה, של שרים נגד שרים.

עליזה לביא: בעצם, מה, אנחנו פה באופוזיציה עומדים וצריכים לראות פה מהצד איך הממשלה הזאת אוכלת את עצמה לדעת.

עליזה לביא: גברתי היושבת-ראש, אני אשמח לקצת שקט.

טלי פלוסקוב: בהחלט.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת אחמד טיבי, בבקשה קצת להוריד את הקול.

טלי פלוסקוב: השר אקוניס, תודה רבה, זה קצת מפריע לנו.

עליזה לביא: הקו המקשר הוא שהמהות לא קובעת את ההחלטה, אלא הכול פה משרד של שרידות פוליטית – הכול כדי לרצות ולהמשיך לשלוט.

עליזה לביא: אז ברור לי ואני מבינה גם למה ראש הממשלה רוצה תקציב דו-שנתי, זה ברור ומובן מאליו.

עליזה לביא: אתם יודעים, ראש הממשלה רוצה להמשיך להתנהל – – –

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת אחמד טיבי, אני חוזרת על בקשתי, נא להרגיע את הסיעה שלך.

טלי פלוסקוב: בבקשה.

עליזה לביא: חבר הכנסת טיבי, מה קרה?

טלי פלוסקוב: באסל גטאס, זה מפריע לנו.

טלי פלוסקוב: אנחנו שומעים פה מה אתם מדברים.

עליזה לביא: שתף אותנו.

עליזה לביא: גם אני רואה את הגב שלך, גם אני שומעת את הקול הרועם שלך – חבר הכנסת טיבי.

אחמד טיבי: – – –

אופיר אקוניס: על זה אומרים, "קול הרע"ם מקהיר".

עליזה לביא: וואו, הנה עשית לנו את הסגירה של המעגל.

עליזה לביא: אז אני באמת, השר אקוניס, אני מבינה למה ראש הממשלה רוצה תקציב דו-שנתי, אני באמת מבינה, הוא רוצה שקט.

עליזה לביא: הוא רוצה שרידות פוליטית, יציבות פוליטית.

עליזה לביא: מה יותר טוב מאשר לקנות עוד שנתיים, שנתיים שקטות, יהיו השלכות הכלכליות אשר יהיו.

עליזה לביא: אבל אני לא מבינה למה באמת שרים שותפים לזה.

עליזה לביא: שר האוצר פעם אחר פעם מבהיר ויוצא ומסביר בחוצות כמה תקציב דו-שנתי הוא לא הדבר הנכון, שההשלכות שלו הן חמורות, שהוא מבין את המציאות הכלכלית ואת המקום של ההשלכות של תקציב דו-שנתי.

עליזה לביא: אז מדוע שר אוצר, שעמל כל כך קשה כדי להיות שר אוצר, בהינף יד מאשר תקציב דו-שנתי?

עליזה לביא: ובאמת, יש בכנסת הזאת חברי כנסת גם מרשימת כולנו, גם שר אוצר שבא עם אג'נדה, שביקש לקדם איזושהי אג'נדה חברתית.

עליזה לביא: אז למה בצורה כל כך קלילה, דילוג כזה – כן, בסדר, כדי לרצות את ראש הממשלה, את שלמות הקואליציה, נשים את כל מה שבאנו וביקשנו, ונוותר.

עליזה לביא: אז, אדוני, שר האוצר, גם התאחדות התעשיינים, גם גורמי המקצוע, גם יושב-ראש ועדת הכספים, ורבים רבים רבים באקדמיה – גם, אני מחזיקה פה את הדוח של הממ"מ מכנסות קודמות, שבו הוא מדבר, נותן פה מידע ומשתף אותנו באמת בניסיון קודם של תקציב דו-שנתי.

עליזה לביא: באמת, כולם מתנגדים ונגד התקציב, ההשלכות שלו על המקום שלנו כאזרחיות ואזרחי המדינה.

עליזה לביא: הוא פוגע, פוגע מאוד, התקציב הזה, בגמישות התפעולית; הוא לא מאפשר התאמה של המדיניות התקציבית לשינויים כלכליים בסביבה עולמית ובסביבה מקומית דינמיות ומשתנות; הוא פוגע ביכולת החיזוי של ההכנסות, של מה יהיה כאן, מה הולך להיות כאן, בשנתיים הקרובות, ושל ההוצאות לפרק הזמן הזה; הוא מחליש מאוד מאוד מאוד את הכנסת, אותנו, את נבחרי הציבור, את המחוקקים והמחוקקות שצריכים לעקוב ולבדוק ולראות – בעצם כגוף מפקח אנחנו חוטאים להגדרת התפקיד שלנו כמי שאמורים לפקח על התקציב.

עליזה לביא: גם ככה למדינה יש קושי בתחזית של ההכנסות לשנה אחת, כל שכן לשנתיים.

עליזה לביא: ואנחנו כולנו פה זוכרים היטב – זה נחרת עמוק בזיכרון שלנו – את הקטסטרופה שהותירו אחריהם נתניהו ושטייניץ בסיבוב הקודם כשהתקציב היה דו-שנתי.

עליזה לביא: אז אין שום הסבר הגיוני בעולם מדוע שהממשלה תמשיך ותלך לזה, גם לנוכח הרקורד הלא-כל-כך מחמיא, בלשון המעטה, מדוע היא הולכת קדימה בעיניים פקוחות ובראש צלול להחלטה שהיא עצמה יודעת, הממשלה הזאת, שהיא החלטה מזיקה.

עליזה לביא: אז הסבר אחד, חברי, זה לקנות זמן.

עליזה לביא: לקנות שקט.

עליזה לביא: לקנות פלגנות שמביאה שקט.

עליזה לביא: ובכסף הזה אפשר היה לחלק ולעשות לטובת כולם.

עליזה לביא: אז אתמול מבטלים לימודי ליבה ומחר נאשר פה חוק הסדרים שיתעדף את כל אלה שסובלים מכך שהם לא למדו לימודי ליבה, והם יקבלו סיוע כלכלי – לא כמו חבר'ה שמשרתים בצבא ועושים מילואים ואחרי זה גם משלמים מסים – כי צריך לעזור לכל אותם אלו שלא לימדנו אותם לימודי ליבה.

עליזה לביא: הכנסת גם עוד מעט תאשר שמוסדות חינוך לא חוקיים יקבלו פטור מארנונה, ועוד דברים, אנחנו ככה רואים את הגזירות.

עליזה לביא: וכל זה קורה, כל הדברים הללו, לשם השרידות קורים, ובמקביל קורה תהליך נורא וקשה, תהליך הרסני, שהעוצמה שלו מאוד גדלה, וזה שההשקעות במדינת ישראל הולכות ויורדות.

עליזה לביא: גם השקעות של ישראלים, שמעדיפים להשקיע מחוץ לישראל.

עליזה לביא: יש לנו יצוא בירידה, והצמיחה היא מעטה כבר הרבה מאוד זמן.

עליזה לביא: אז כמו שאנחנו רואים, עיקר העיסוקים של הממשלה הנוכחית הם לנהל את הרגע, את המשברים הרגעיים, את מי שצועק יותר ויש לו אוזן קרובה יותר אל ראש הממשלה; הם אלו שבאים ומאיימים, וגם מביאים לקבוצות ששלחו אותם.

עליזה לביא: שום ראייה ממלכתית, שום ראייה רוחבית, שום אחריות לכל אזרחי ואזרחיות מדינת ישראל.

עליזה לביא: הכול אינסטנט – מעכשיו לעכשיו.

עליזה לביא: שום תהליכי חשיבת עומק.

עליזה לביא: החלק של התעסוקה עובר ככה במחטף למשרד הרווחה – תעסוקה, תעסוקת המחר.

עליזה לביא: הדוח הקשה שפורסם פה על-ידי ה-OECD על מקומה של מדינת ישראל בהקניית המיומנויות, בתחזית של כמה שנים קדימה אל מול עולם עבודה משתנה בתעסוקה – מילת המפתח, בטח אל מול אוכלוסיות בישראל שאין בהן לימודי ליבה, אוכלוסיות מוחלשות.

עליזה לביא: ראינו רק אתמול את האחוז הנמוך של נשים ערביות, למרות התמריצים, שמגיעות לעולם העבודה.

עליזה לביא: ואנחנו רואים פה ללא כל תהליכי חשיבת עומק איך הדברים הולכים וקורים.

עליזה לביא: הדוח הקשה הזה של ה-OECD מלמד אותנו, באמת מלמד אותנו, שאנחנו חייבים להתעשת.

עליזה לביא: ואני לא רואה בתקציב הזה, שיבוא עלינו, איך אנחנו בעצם נערכים למחר.

עליזה לביא: ישראל מתחת לממוצעים, בפרמטרים שקבעו ב-OECD, ואנחנו דומים למדינות העולם השלישי.

עליזה לביא: למה אנחנו צריכים להיות במקום הזה?

עליזה לביא: איך התקציב הזה מתכתב עם צורך חיוני כל כך לשנות, לעשות את זה אחרת?

עליזה לביא: ישראל צריכה להמשיך להיות אות ומופת, ולא להסתכל בכלל לכיוון הממוצע ומטה אלא לכוון הכי גבוה שאפשר.

עליזה לביא: כל המציאות הכלכלית מהמקום הזה של תקציב דו-שנתי לשנתיים הקרובות – זה לא ייקח אותנו קדימה אלא רק ייקח אותנו אחורה.

עליזה לביא: ואנחנו צריכים להסתכל על זה בבהילות, בבהילות ובאחריות, ואת זה אנחנו באמת לא רואים.

טלי פלוסקוב: תודה, גברתי.

עליזה לביא: ומה שעצוב יותר מהממצאים הללו, שהזכרתי, זה ההתייחסות אליהם, ההתעלמות.

עליזה לביא: אין התייחסות, לא בדיבור ולא במעשה, לא בחשיבה קדימה, ולא להסתכל באמת במבט של אחריות עוטפת.

עליזה לביא: והכול מתוך הבנה ומודעות למחיר הציני הפוליטי שמשלמים כדי לקנות שרידות פוליטית.

עליזה לביא: כך לא בונים תקציב.

עליזה לביא: תודה, גברתי.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחברת הכנסת עליזה לביא.

טלי פלוסקוב: חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן.

טלי פלוסקוב: אחריה – חבר הכנסת יעקב פרי.

טלי פלוסקוב: לרשותך עד שלוש דקות, גברתי.

עאידה תומא סלימאן: תודה, גברתי היושבת-ראש, בדיון הקודם, בהכנת הצעת החוק, אני אמרתי שתקציב הוא השתקפות של מדיניות.

עאידה תומא סלימאן: כפי שידוע לנו, תקציב דו-שנתי הוא כלי פוליטי בעיקרו, ואינו, כפי שמנסים למכור לנו, עניין כלכלי גרידא.

עאידה תומא סלימאן: במדינות שבהן יושם תקציב דו-שנתי בעבר, הדבר נעשה עקב משבר פוליטי ולא בנימוק כלכלי.

עאידה תומא סלימאן: ואנחנו כיום כנראה נמצאים מול ממשלה שנמצאת במשבר פוליטי.

עאידה תומא סלימאן: ממשלה שמי שעומד בראשה ושריה מסכימים כנראה רק על שני דברים: מצד אחד, חיזוק המשך הכיבוש, מיליטריזציה והתרחבות ההתנחלויות; והדבר השני זה שכולם, השרים, סגני השרים, כולם רוצים וצריכים ליהנות מצבירת עוד ועוד כוח בדרך לרצות קבוצות ח"כים שיושבים בקואליציה, תוך כדי משחק כיסאות מאלף, שמשאיר אותנו בכל פעם פעורי פה מול היכולת שלהם לזלזל בדעת הציבור שבחר בהם ובאזרחי מדינת ישראל.

עאידה תומא סלימאן: כולנו ראינו את הסחר-מכר, שוק העסקאות, שהתקיים בזמן אישור תקציב שנת 2016, ולאחר מכן – החלוקה המסיבית של מה שנקרא רזרבות.

עאידה תומא סלימאן: הממשלה הזאת, בגישה האנטי-דמוקרטית שלה, מנסה לבנות לעצמה מסלול עוקף התהליכים הדמוקרטיים.

עאידה תומא סלימאן: תקציב דו-שנתי הנו דרך עוקפת – לתהליך הביקורת, החקיקה, ואפשרויות השינוי שאמור התהליך לספק לנציגי הציבור ואזרחי המדינה.

עאידה תומא סלימאן: הממשלה רוצה לחסוך מעצמה את התהליך הזה, ולהגיע רק פעם בשנתיים להתדיינות סביב הנושאים החברתיים והשירותים לקבוצות המוחלשות בציבור הרחב.

עאידה תומא סלימאן: בימים כהרגלם, הכנסת דנה בנושאים חשובים רבים: מערכת מעונות-היום והמשפחתונים, עובדי קבלן והצורך בשינוי תנאי התעסוקה, תחבורה ואזורי תעשייה לאוכלוסייה הערבית, מצב מערכת הבריאות ומה שקראו לו הרפורמה בבריאות הנפש, תעסוקת נשים ערביות, נושא שקיימתי עליו דיון רק אתמול.

עאידה תומא סלימאן: בדיון על תעסוקת נשים ערביות התברר לנו שרק חלק קטן מהתקציבים שהוקצו על-ידי המדינה לעידוד תעסוקת האוכלוסייה הערבית, ובמיוחד תעסוקת הנשים הערביות – חלק גדול מהתקציבים האלה לא נוצל.

עאידה תומא סלימאן: בהחלטת הממשלה 4193 נוצלו רק 28% מהתקציבים שהוקצו לעניין הזה.

עאידה תומא סלימאן: ובעוד תוכנית נוצלו רק 64% – –

טלי פלוסקוב: גברתי, אני מבקשת לסכם.

עאידה תומא סלימאן: – – זאת אומרת, אם עושים את החישובים האלה – אני רק אשלים את הרעיון – –

טלי פלוסקוב: בבקשה.

עאידה תומא סלימאן: – – אנחנו יודעים מאיפה מקבלים את הרזרבות, שמחלקים אותן אחר כך לעוד התנחלויות, ועוד הרחבת התנחלויות, ועוד, ועוד, ועוד.

עאידה תומא סלימאן: מה שקורה בעצם הוא שהתקציב הזה לא נותן לנו אפשרות להשפיע.

עאידה תומא סלימאן: כל העבודה שאנחנו עושים – –

טלי פלוסקוב: תודה.

עאידה תומא סלימאן: – – סביב נושאים מסוימים לא מתורגמת, ומונעים מאתנו לתרגם אותה, לסעיפים תקציביים – –

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחברת הכנסת – –

עאידה תומא סלימאן: – – לטובת הציבור.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

טלי פלוסקוב: – – עאידה תומא סלימאן.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת יעקב פרי – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

טלי פלוסקוב: עד שלוש דקות, אדוני.

טלי פלוסקוב: בבקשה.

יעקב פרי: גברתי היושבת-ראש, תודה, חברי הכנסת, אנו דנים כעת בהצעה של ממשלת ישראל, ולא בפעם הראשונה, להנהיג תקציב דו-שנתי בישראל.

יעקב פרי: וגם מעל הדוכן הזה, גם בוועדת הכספים, גם בפורומים רבים נוספים, עלו שלל הטיעונים ממיטב המומחים, ואפילו משר האוצר בעצמו, מדוע תקציב דו-שנתי הוא רע למדינת ישראל.

יעקב פרי: מדינת ישראל, גברתי היושבת-ראש, מאופיינת כ"כלכלת אי".

יעקב פרי: היא מושפעת רבות ממה שקורה בעולם.

יעקב פרי: בכותרות העיתונים של היום ואתמול דווח שמניות הבנקים בגרמניה ואיטליה נופלות, מחיר הנפט צלל, אוסטרליה הורידה את הריבית לשפל היסטורי, ובהונג-קונג טייפון השבית את המסחר.

יעקב פרי: אני פונה לחברי חברי הקואליציה ולשר האוצר – שלצערי, אינם פה: אתם תוכלו להבטיח לעם ישראל שלא יהיה בעולם משבר כזה או אחר?

יעקב פרי: אתם יכולים להבטיח היום לעם ישראל שהכלכלה הישראלית, זו שחווה משבר ביצוא היום, תעמוד בטלטלות העולמיות?

יעקב פרי: אנו חיים בעולם תזזיתי, עולם שבו המציאות הכלכלית מאופיינת באי-ודאות.

יעקב פרי: נאמר כבר שתקציב דו-שנתי יתקשה להתמודד עם חוסר ההתאמה של המדיניות התקציבית לשינויים בסביבה הכלכלית העולמית והמקומית; נאמר כבר שלא תוכלו לצפות את הצרכים העתידיים, מה יהיו ההוצאות הנוגעות לטייס האוטומטי, כמו שינוי חקיקה, פסיקה, הסכמי שכר וכיוצא בזה; נאמר כבר שהמציאות היא שאנו חיים במזרח התיכון, ומדינת ישראל מוקפת גורמי טרור ועלולה להיקלע, חס וחלילה, למבצע נרחב כזה או אחר שעלול להשפיע באופן ניכר על כלכלת ישראל; נאמר כבר שבסרט הזה כבר היינו, ויצאנו ממנו עם גירעון של 40 מיליארד שקלים; אמרו כבר לפני שאף מדינה מערבית לא מנהיגה תקציב דו-שנתי.

יעקב פרי: כשיעלה ויבוא נציג הממשלה לנאום, הוא ודאי יטען שהחוק שבא לפנינו היום הוא לא חוק רגיל לתקציב דו-שנתי; ששמרתם רזרבות, שהכנסתם שינויים שמאפשרים פיקוח טוב יותר.

יעקב פרי: אבל בואו נודה על האמת, השינויים הללו הם עלה תאנה בלבד, עלה תאנה שאיננו מספיק, עלה תאנה שנועד לכסות על הכוונה האמיתית שלכם – להמשיך לשבת על כס עריצות הרוב, כס המלכות.

יעקב פרי: אני קורא לכם להיות ענייניים, אבל משום שלא תהיו כאלה, לפחות בואו לעם ותודו בפה מלא שאין בתקציב הדו-שנתי יתרון אמיתי.

יעקב פרי: הגידו בפה מלא לעם ישראל שלא מצבם הכלכלי הוא שמעניין אתכם, אלא הרצון העז לשרוד ולכלות את ימיה של הממשלה, שחשובים לכם יותר מהם.

יעקב פרי: תודה, גברתי היושבת-ראש.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת יעקב פרי.

טלי פלוסקוב: אני מודה על העמידה בזמנים.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

טלי פלוסקוב: אחריו – חבר הכנסת דב חנין.

טלי פלוסקוב: שלוש דקות, אדוני.

טלי פלוסקוב: בבקשה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בסם אללה א-רחמאן א-רחים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: כבוד היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, תקציב דו-שנתי זה מעין המלצה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה לא תקציב, אישור תקציב, זו המלצת תקציב.

עבד אל חכים חאג' יחיא: והכוונה פשוט מאוד לעשות את כל השינויים בלי לחזור לכנסת, כי אם לא מאשרים תקציב, הממשלה עלולה ליפול.

עבד אל חכים חאג' יחיא: לכן זה עניין של שמירת שלטון, והכוונה היא שמירת השלטון.

עבד אל חכים חאג' יחיא: העברות תקציב אחר כך יהיו לפי ממכר ומיקוח בין השותפות לקואליציה, כי ועדת הכספים היא עם רוב קואליציוני, ויכולים להקדים ולדחות עד שמגיעים להסכמות, וזה מה שקורה בפועל.

עבד אל חכים חאג' יחיא: יש שאלה: איפה יש היום בעולם מקום אחר, מלבד מדינת ישראל, שיש לו תקציב דו-שנתי?

עבד אל חכים חאג' יחיא: שמעתי שזה באל-בחריין.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אבל אין מקום אחר.

עבד אל חכים חאג' יחיא: לא רק זה, אלא התכוונו מראש שלא יהיה תקציב דו-שנתי, בזה שעשו את זה כהוראת שעה, והיום באים לבקש להאריך את זה שוב, כי החוק לא מאפשר להם.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אז הנושא הוא לא תקציב דו-שנתי, אלא ניסיון לשמירת שלטון.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אבל בואו נשאל, במה שקרוב יותר ללבנו, העניין של התוכנית הכלכלית לאוכלוסייה הערבית, או מה שנקרא החלטת ממשלה מס' 922: איך אפשר לצפות?

עבד אל חכים חאג' יחיא: כי רוב התקציב יתקדם וילך לפי אישור תוכניות.

עבד אל חכים חאג' יחיא: תוכניות לא יאושרו.

עבד אל חכים חאג' יחיא: היום יאשרו תקציב דו-שנתי, תוכניות לא יאושרו.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הכסף שלנו לא יועבר.

עבד אל חכים חאג' יחיא: החלק של השנתיים האלה, 2017 ו-2018, מהתוכנית הכלכלית ייעלם ברובו.

עבד אל חכים חאג' יחיא: למה?

עבד אל חכים חאג' יחיא: כי לא יאשרו תוכניות מתאר, ואז הכסף הזה לא יוכל לעבור ולא יוכל להיות מיושם, ואז אנחנו רק מפסידים את הכסף הזה, והממשלה וראש הממשלה רק ידברו בתקשורת.

עבד אל חכים חאג' יחיא: איך אפשר לראות תוכנית כלכלית שתדאג לאוכלוסייה הערבית למקומות עבודה?

עבד אל חכים חאג' יחיא: תוכניות המתאר הקיימות, אם יש בכלל כאלה, או התוכניות החדשות, צריכות להיות משודרגות כך שיהיו כלכליות, כך שייתנו אפשרות לעצמאות כלכלית לאוכלוסייה הערבית.

עבד אל חכים חאג' יחיא: דבר כזה לא מתאפשר.

עבד אל חכים חאג' יחיא: וההשקעות האלה, או החלק שלנו, אנחנו מאבדים אותו.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אנחנו רוצים שהתקציב ייצור מקומות עבודה בצורה שמי שעובד יוצא ממעגל העוני, כי 52% מהאוכלוסייה הערבית מתחת לקו העוני, ומי שאינו עובד או לא יכול לעבוד יקבל את הקצבה המתאימה, כך שיוכל לחיות בכבוד.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אנחנו לא יכולים לראות לא פיתוח ולא תקציבים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אפילו בתקציב המיועד, שמדברים עליו, הרשויות המקומיות הערביות יישארו בתוכניות הבראה ויישארו חלשות, כי אנחנו לא נוכל לראות אזורי תעשייה, אזורי תעסוקה ומסחר לאוכלוסייה הערבית – –

טלי פלוסקוב: נא לסכם, אדוני.

עבד אל חכים חאג' יחיא: – – שיוכלו לפתור חלק מהבעיה הכלכלית, והם צריכים לקבץ נדבות ולרוץ פה ושם אחרי כל שר כדי שייתן להם כספים, שיוכלו אפילו להתקיים במינימום.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת חאג' יחיא.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת דב חנין – אינו נוכח.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת אוסאמה סעדי – אינו נוכח.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת יוסף ג'בארין, ואחריו – אחרון הדוברים, חבר הכנסת יצחק הרצוג.

יוסף ג'בארין: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, היום בוועדה המיוחדת לפניות הציבור קיימנו דיון חשוב ומעניין בנושא של בידוק ביטחוני פוגעני, בנתב"ג בעיקר, אבל בכלל במעברי הגבול, לרבות בטיסות נכנסות לישראל של חברת "אל על" ושל "ישראייר".

יוסף ג'בארין: הדיון חשף עדויות מאוד קשות של צעירים ערבים, סטודנטים, עורכי-דין, פעילים חברתיים, אשר נתקלו ביחס משפיל, יחס מפלה, יחס פוגעני, לקראת טיסתם, או עם חזרתם, וכולם בעצם מספרים עד כמה האירוע הזה גרם להם לחוש פגיעה והשפלה, אבל בעיקר עד כמה כל פעם שהם מגיעים לנמל התעופה, הבידוק הזה מזכיר להם שהם אזרחים סוג ב' או סוג ג' במדינה, ומזכיר להם שבעצם השייכות הלאומית שלהם היא העיקר בבידוק הביטחוני שהם עוברים.

יוסף ג'בארין: כששאלתי את נציגי חברת "אל על", את הנציג של החברה שנכח בדיון: האם אתה יכול להכחיש או לאשר שהשיוך הלאומי של הנוסע אינו רלוונטי לבידוק הביטחוני?

יוסף ג'בארין: התשובה שקיבלתי ממנו הייתה שהוא לא יכול להתייחס לנושא.

יוסף ג'בארין: אני חושב שאני בהחלט יכול לחשוב שאם השיוך הלאומי לא היה רלוונטי, אותו נציג היה מתגאה ואומר לי: אנחנו מבצעים בדיקה שוויונית, שלא מתחשבת בשיוך הלאומי של הנוסע, בין אם הוא יהודי, בין אם הוא ערבי, בין אם הוא בן לאום אחר.

יוסף ג'בארין: אבל ההתחמקות מלענות על השאלה שלי, אני חושב שהיא מעידה בעד עצמה על אותן עדויות ששמענו באותו דיון בוועדה לפניות הציבור.

יוסף ג'בארין: אני רוצה להודות ליושב-ראש הוועדה, חבר הכנסת ישראל אייכלר – –

טלי פלוסקוב: נא לסכם, אדוני.

יוסף ג'בארין: – – על כך שבע

יוסף ג'בארין: צם לקח את הנושא הזה והביא אותו בפני הוועדה, ואני מקווה שזו הייתה רק תחילתו של דיון מעמיק יותר בנושא כה חשוב זה.

יוסף ג'בארין: תודה רבה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת יוסף ג'בארין.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת יצחק הרצוג.

טלי פלוסקוב: לאחר מכן, יושב-ראש ועדת הכספים יסכם את הדיון.

טלי פלוסקוב: עד שלוש דקות, אדוני.

טלי פלוסקוב: בבקשה.

יצחק הרצוג: גברתי היושבת-ראש, תודה רבה, חברות וחברים חברי הכנסת, הסעיף היחיד שצריך לאשר כבר עכשיו בתקציב המדינה הוא סעיף החופשות של תקציבי השרים והמשרדים, ואני מודיע כעת שהאופוזיציה כולה תומכת בכך שהממשלה כולה תצא לחופשה, כמה ימים שצריך.

יצחק הרצוג: צאו כבר, צאו – עלינו – בבקשה, אנחנו מפרגנים לכם.

יצחק הרצוג: צאו לחופש, תנו לציבור חופש מכם.

יצחק הרצוג: תנו חופש מהרעש, מהספינים, מהקשקשת, מהאובססיה שלכם לתקשורת, מהגזענות, מהפלגנות שאתם מפיצים.

יצחק הרצוג: תנו חופש מהחוקים ההזויים שלכם, שדורסים את הדמוקרטיה הישראלית.

יצחק הרצוג: הנה, כבר אישרנו סעיף תקציבי ששר האוצר המליץ עליו בעצמו.

יצחק הרצוג: אז בואו נדבר על התקציב הדו-שנתי – מכשיר פוליטי, לא כלכלי, מכשיר מופקר.

יצחק הרצוג: אתם יודעים שאת ראש הממשלה זה לא מעניין; לא מעניין תכנון כלכלי בריא, לא מעניין אותו לדאוג באמת לפריפריה.

יצחק הרצוג: מה שמעניין אותו ואת הממשלה זה רק הכיסאות.

יצחק הרצוג: כל פעם עיוות מחדש.

יצחק הרצוג: עכשיו יש עיוות חדש: שנתיים של תקציב שאי-אפשר לשנות בו דבר, ומשק שהולך ומאט את גלגליו – ביצוא, בצמיחה, בתעשייה, בתעסוקה – וכשהציבור לא יודע מה קורה בתקציב, אי-אפשר להילחם על הדברים החשובים באמת ואי-אפשר לדעת לאן הולך הכסף.

יצחק הרצוג: לכן נלחמנו – ואני מפרגן מאוד לחברי וחברותי באופוזיציה – בוועדת הכספים על כך שראש הממשלה ימסור דין-וחשבון לציבור, שנראה החלטות שפויות יותר, כי ממשלת ישראל חייבת להבין שהיא עובדת בשביל הציבור, שהציבור מסתכל ומתבונן, והציבור לא מטומטם, הוא לא מוכן יותר שיכניסו לו את הידיים לכיס לטובת אינטרסים פוליטיים.

יצחק הרצוג: אז, חברותי וחברי, האמת היא שהתחלתי את הנאום בהמלצה לחופשה, אבל עכשיו, כשאני חושב בשנית על הממשלה, אני ממליץ לה על אשפוז דחוף, לפני שכל עם ישראל ישתגע והמדינה ממש ממש תשתגע.

יצחק הרצוג: גברתי היושבת-ראש, אני רוצה להודיע בשם האופוזיציה שאנחנו מושכים את כל ההסתייגויות, אנחנו מבטלים את יתרת זכויות הדיבור ואנחנו דורשים לעבור להצבעה מיידית.

יצחק הרצוג: תודה רבה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה, אדוני.

טלי פלוסקוב: כאמור, יסכם את הדיון יושב-ראש ועדת הכספים חבר הכנסת משה גפני.

טלי פלוסקוב: בבקשה, אדוני.

טלי פלוסקוב: כפי ששמענו, כל ההסתייגויות הוסרו, לכן אנחנו נעבור מייד להצבעה.

יצחק הרצוג: גפני, עכשיו אתה מושך זמן?

יצחק הרצוג: אנחנו דורשים הצבעה.

משה גפני: גברתי היושבת-ראש, חברי הכנסת, האמת היא שהיה דיון מרתק בשני החוקים שדנים בהם עכשיו, ואנחנו אמורים להצביע עליהם; גם חוק-יסוד: תקציב – – –

יצחק הרצוג: אתה מדבר לאט, גפני.

יצחק הרצוג: אתה לא מוכר לי כמדבר לאט.

משה גפני: אני תכף אדבר מהר.

משה גפני: – – – חוק-יסוד התקציב הדו-שנתי, וגם החוק הרגיל של התקציב הדו-שנתי.

משה גפני: כאשר הצגתי את שני החוקים אמרתי שלתקציב דו-שנתי יש חיסרון גדול, שאי-אפשר לחזות את מה שיהיה במהלך תקופה מאוד ארוכה.

משה גפני: כאשר יושבים להכין תקציב, עכשיו, אפילו לא סוף שנת 2016, צריך לחזות את מה שיהיה בסוף 2018, וזה דבר שהוא בלתי אפשרי לחיזוי, אי-אפשר לתכנן דברים באופן מדויק, אפילו רחוק מכך.

משה גפני: בפעמים הקודמות שהיה תקציב דו-שנתי, תחזיותיהם של אנשי האוצר ושל הכלכלנים היו תחזיות שגויות.

משה גפני: עם זאת, יש מעלה בתקציב דו-שנתי, שהוא נותן יציבות שלטונית, הוא נותן יציבות כי פעמים רבות, ללא היציבות הזאת, יש פגיעה בכלכלה בעצם העובדה שהולכים לבחירות, תוכניות של הממשלה נעצרות באמצע, הדברים שהמשרדים מתכננים לעשות, הכול נעצר, מכיוון שהממשלה נופלת והולכים לבחירות, ועל כן יש מעלה גם בנושא של היציבות השלטונית כאשר מדובר בתקציב דו-שנתי.

משה גפני: הפעם התקציב הדו-שנתי שונה מבפעם הקודמת: כאשר היה תקציב דו-שנתי מלא, המציאות הייתה שסיימנו את התקציב הדו-שנתי ונפרדנו ממנו למשך שנתיים.

אראל מרגלית: גפני, כבר דיברת.

משה גפני: אבל אין עדיין רוב לקואליציה.

נחמן שי: לפחות יש אנשים ישרים שאומרים את האמת.

נחמן שי: אז לך על פרשת השבוע.

נחמן שי: לך על פרשת השבוע.

נחמן שי: פרשת השבוע – לפחות אני לומד משהו חדש.

יצחק הרצוג: זהו.

יצחק הרצוג: משהו, גפני, תשעת הימים הנוראים, בין המצרים.

קריאה: הרב גפני, עוד יומיים ראש חודש.

משה גפני: אני מבקש לומר שהאמת היא שמי שיצביע נגד התקציב הדו-שנתי, הוא יהיה צודק, ומי שיצביע בעד התקציב הדו-שנתי, גם הוא יהיה צודק.

משה גפני: השאלה רק איפה יהיה הרוב.

משה גפני: זה לא הצבעות, הצבעות הזויות, שהאנשים סתם אומרים.

משה גפני: לא.

אראל מרגלית: תאר לך שאת ירמיהו היו שואלים איפה הרוב – – – נגד נביאי השקר.

משה גפני: נכון, נכון.

משה גפני: אבל זה לא שקר, לא כאן ולא כאן.

משה גפני: אבל – – – מורי ורבותי, היות שאתם דורשים דבר תורה, אני אגיד דבר תורה שנוגע בתקופה שאנחנו נמצאים בה.

משה גפני: דוד, דוד, דבר תורה ארוך או קצר?

משה גפני: ארוך?

משה גפני: מה, קרה משהו?

אלעזר שטרן: גפני – – –

משה גפני: לא.

משה גפני: תפסיק אתה עם הספרים שלך.

משה גפני: בלי ספרים.

משה גפני: עם ישראל הוא עם שגם כאשר הוא נמצא בין המצרים, כאשר יש לו ימים קשים, הוא תמיד חי בתקווה, וחי באמונה שהימים האלה יחלפו, ויבואו ימים טובים.

משה גפני: אלעזר, הגמרא, במסכת מכות, בסוף מסכת מכות, מספרת – – –

יהודה גליק: למה מכות – – –?

יהודה גליק: למה מכות?

משה גפני: הגמרא, במסכת מכות, יהודה, אתה יודע – הגמרא מספרת שהיו רבן גמליאל ורבי אלעזר בן עזריה ורבי יהושע ורבי עקיבא היו הולכים והיו שומעים את קול המונה של רומי.

יצחק הרצוג: – – – אומרים: רבותי, הגיע זמן קריאת שמע של שחרית.

משה גפני: עוד מעט.

משה גפני: לא, יש בעיה.

רויטל סויד: צריך – – – זמנים.

רויטל סויד: אתה לא יכול ישר – – –

יצחק הרצוג: והיו יושבים בבני-ברק.

משה גפני: עד שהגיעו למקום המקדש וראו שועל יוצא מבית קודשי הקודשים.

משה גפני: כולם בכו, ורבי עקיבא צחק.

משה גפני: שאלו אותו: מפני מה אתה צוחק?

משה גפני: אמר להם: ומפני מה אתם בוכים?

משה גפני: אמרו לו: מקום שעליו כתוב "והזר הקרב יומת" – אסור לעלות להר-הבית, אסור להיכנס למקום כזה, הזר הקרב יומת – עכשיו שועלים ילכו בו, שועל יוצא מבית קודשי הקודשים, לכן אנחנו בוכים.

משה גפני: אמר להם רבי עקיבא: לכן אני צוחק – מכיוון שחששתי, עד שלא נתקיימה נבואתו של אוריה, אולי לא תתקיים נבואתו של זכריה.

משה גפני: נבואתו של אוריה הייתה: ציון שדה תיחרש – בית-המקדש ייהרס וציון תיחרש, תהפוך להיות כמו שדה, שאין בו שום דבר; עד שלא התקיימה הנבואה הזאת פחדתי שלא תתקיים הנבואה של זכריה, שניבא שעוד ישבו זקנים וזקנות בחוצות ירושלים.

משה גפני: עכשיו, כשראיתי את הנבואה הזאת, של ציון שדה תיחרש, אני שמח, כי אני יודע שנבואתו של זכריה תתקיים, שעוד ישבו זקנים וזקנות בחוצות ירושלים.

משה גפני: אנחנו עם שגם כאשר יש לנו צער גדול – אנחנו נמצאים בימי בין המצרים, ועוד מעט מתחילים תשעת הימים, ראש חודש אב, ואחרי זה תשעה באב, ואנחנו יכולים להיכנס לדיכאון – אנחנו עם שבית-המקדש שלו נחרב, הוא הלך לגלות, הוא עבר הרבה צרות, הוא עבר צרות יותר מכל עם אחר, אבל אנחנו יודעים שבסוף, מתוך הצער תהיה גם שמחה.

משה גפני: יש בעיה עם הקואליציה.

משה גפני: אני לא יודע כמה דברי תורה אני אצטרך להגיד.

יצחק הרצוג: קח את – – – היא יודעת לעשות פיליבסטר.

יצחק הרצוג: קח אותה, שתעשה לך את הפיליבסטר.

משה גפני: טוב, לא נאריך בעניין של הפיליבסטר.

יצחק הרצוג: למה?

יצחק הרצוג: הנה, אתה – – –

משה גפני: עכשיו אני רוצה להגיד, מכיוון שאני שמעתי כאן קודם את חברת הכנסת עליזה לביא מדברת על הליבה – הליבה בעצם – אני רוצה להתייחס לזה במשפט קצר.

משה גפני: מה שהיה – לשר החינוך יש סמכויות, תמיד היו, מאז קום המדינה; בקדנציה הקודמת עשו חוק שלא מחייב ללמוד ליבה, אלא אומר שבמוסדות הפטור, שזה החלק הקטן של החינוך החרדי ומתוקצב באופן מצומצם, יפסיקו לתקצב אותו, יתקצבו אותו עוד פחות, אם הוא לא ילמד מה שמשרד החינוך אומר לו.

משה גפני: זה היה החוק הקודם.

משה גפני: אמרנו: זה חוק כפייתי, זה חוק שלא היה קיים קודם, הוא גם לא יהיה קיים אחר כך.

משה גפני: אנחנו ביקשנו לחזור אחורנית, למה שהיה בטרם חקיקת החוק הכפייתי הזה.

משה גפני: והחוק שעליו מדברים היה אמור לחול בתחילת שנת הלימודים הבאה.

משה גפני: המציאות הזאת, שבה מחייבים מורים – – –

מיקי לוי: 2018.

משה גפני: כן כן, זה שנת הלימודים הבאה.

משה גפני: 18' זה כבר בתשע"ז.

מיקי לוי: שם היה צריך – – –

משה גפני: נכון, נכון, אמרתי – גם אתם, כשעשיתם את החוק הזה, לא אמרתם שהוא יחול מיידית.

משה גפני: גם אתם הבנתם שאי-אפשר לבוא להורים ששולחים את הילדים שלהם לבתי-ספר שמתוקצבים הכי פחות במדינת ישראל – פחות מהמוכר שאינו רשמי, בוודאי פחות מהרשתות – ההורים שולחים לבתי-ספר כאלה שהעצמאות שם היא מוחלטת והתקצוב הוא בהתאם; אתם ידעתם שאי-אפשר להחיל את זה מיידית, וזה יחול ב-2018, בשנת הלימודים הבאה.

משה גפני: אנחנו ביקשנו – בהסכם הקואליציוני אנחנו ביקשנו שהחוק הזה יבוטל, מכיוון שהחוק הזה הוא חוק כפייתי, הוא לא חוק שמדברים עם ההורים, הוא לא חוק שמשרד החינוך בודק אותו – אין לו שיקול דעת.

משה גפני: לקחו את שר החינוך ואמרו לו: אתה לא רשאי לחשוב, אתה לא רשאי לבדוק, אתה לא רשאי לראות מה התהליכים שקורים.

משה גפני: זה היה החוק.

משה גפני: באנו ואמרנו בהסכם הקואליציוני עם הליכוד – נראה לי שהוא לא מסתדר עכשיו; מה יהיה פה?

מיקי לוי: אני שומע.

משה גפני: אמרנו, לא יכול להיות דבר כזה שבו שר החינוך, שמופקד על הרבה מאוד דברים, לא יהיה לו שיקול דעת, כמו שהיה לו תמיד, לכאן ולכאן – לדבר עם ההורים, לדבר עם מנהלי הרשתות, לדבר עם האנשים שעוסקים בעניין הזה.

משה גפני: אין לו שיקול דעת.

משה גפני: אם היו עושים חוק כזה על כל דבר אחר, המליאה הייתה רועשת וגועשת.

משה גפני: מה זה, אין סמכות לשר לבדוק, לחשוב?

משה גפני: לא.

משה גפני: אתה – לא חשוב מי יהיה שר החינוך, אתה, על-פי החוק הזה, שהתקבל בכנסת הקודמת, תפסיק את התקציב.

משה גפני: אפשר לחשוב גם באיזה תקציב מדובר; מדובר בתקציב שבעיקרו הוא צריך להיות 55% מתקציב של ילד במערכת החינוך.

משה גפני: אני אומר לכם שלא מדובר בתקצוב של יותר מ-32%, כי חתכו מכל הכיוונים ולא תקצבו את הילדים האלה.

משה גפני: באנו וביקשנו לבטל את החוק הזה, לחזור למה שהיה קודם.

משה גפני: לא אמרנו: כן ילמדו, לא ילמדו; בלאו הכי זה לא יעזור.

משה גפני: ההורים האלה יחליטו כן ללמד את הילדים או לא ללמד.

משה גפני: הם לא ייקחו כסף בכלל.

משה גפני: זה המיעוט של החינוך החרדי.

משה גפני: אם החינוך החרדי מונה יותר מ-400,000 ילד, כאן מדובר ב-45,000 ילדים, 10% בערך.

משה גפני: ועל כן אנחנו מאוד שמחנו שהכנסת אישרה את ביטול החוק הזה, וחזרנו למה שהיה קודם – וגם קודם לא היה לנו קל; גם קודם למערכת החינוך החרדית היה קשה מאוד במדינת ישראל.

משה גפני: קשה.

משה גפני: גם הדברים המובנים-מאליהם שלכאורה לומדים שם, את כל מה שנדרשים – הקושי הוא בלתי רגיל גם ככה.

משה גפני: זה לא שחזרנו לגן-עדן; זה לא שחזרנו למצב שאנחנו יושבים במנוחה – לא.

משה גפני: קשה מאוד במדינת ישראל להורה חרדי לחנך את ילדו בדרך שהוא מעוניין לחנך אותו.

משה גפני: עכשיו, גם לא מביאים מהצד השני – אומרים, תראו, תחנכו את הילדים שלכם בחינוך הממלכתי, שם זה גן-עדן.

משה גפני: גם שם החינוך שאתם מביאים הוא לא חינוך שאפשר לבוא ולהתגאות בו.

משה גפני: גם שם יש כל כך הרבה קשיים.

משה גפני: במקום ללמוד מאתנו את הדברים הטובים, אתם מנסים להכריח אותנו להיות כמוכם.

משה גפני: זה לא יקרה.

משה גפני: ועל כן אני סבור שהכנסת נהגה נכון, אפילו ברוב גדול, ברוב של 41 קולות בעד, הכנסת נהגה נכון כשהיא אמרה: לא צריך ללכת בדרך של כפייה.

משה גפני: אגב, כל המאפיין של הקדנציה הנוכחית עד עכשיו זה לא לעשות דברים בכפייה.

משה גפני: אי-אפשר לעשות – בכלל זה לא קיים בעולם המערבי, שלוקחים קבוצה באוכלוסייה ומכריחים אותה לשנות את אורח חייה.

משה גפני: אין דבר כזה.

משה גפני: זה גם לא יועיל.

משה גפני: אין מציאות כזאת, שקבוצה באוכלוסייה שדרך החיים שלה היא באופן מסוים – תבוא המדינה, או באמצעות מערכת שלטונית כופה, ותגיד: לא, תשנו את אורח החיים שלכם.

משה גפני: זה לא יקרה.

משה גפני: אני, האמת, לא הבנתי למה הלכתם נגד חוק – אני לא יודע, קורה משהו בליכוד, הם לא יכולים לשמוע מה שאני מדבר.

מיקי לוי: – – –

משה גפני: למה הלכתם נגד חוק המקוואות?

משה גפני: הרי מה היה בחוק המקוואות?

מיקי לוי: לא, גפני, זה היה חוק – – –

משה גפני: על עיסאווי פריג'.

משה גפני: שאמרתי שכל אחד יכול ללכת למקווה – גבר, אישה, כל אחד בשעות נפרדות אבל.

עליזה לביא: – – –

משה גפני: למה הלכתם נגד החוק הזה?

משה גפני: מה היה בחוק הזה רע?

עליזה לביא: – – –

משה גפני: אז אני אמרתי ואני הולך להגיד עכשיו – – –

עליזה לביא: – – –

משה גפני: אבל, עליזה, חברת הכנסת עליזה לביא, אם הליכוד לא יפריע לי אני אסביר את זה באריכות.

עליזה לביא: – – –

משה גפני: אבל שמעתי שאת בתקציב הדו-שנתי דיברת על הליבה.

חיים ילין: מה זה ליבה?

משה גפני: כי אמרת שיורים, יורים בנגמ"ש.

עליזה לביא: זה החבר שלנו.

חיים ילין: לא יורים בתוך הנגמ"ש.

משה גפני: לא, אבל הבעיה היא שהגענו למסקנה שכבר יש שני נגמ"שים.

חיים ילין: לא, זה בגלל הדו-שנתי.

עליזה לביא: – – –

קריאות: – – –

משה גפני: אז אני רוצה לחזור לחוק המקוואות.

משה גפני: עליזה לביא, לחוק המקוואות.

משה גפני: לא הבנתי למה התנגדתם לחוק הזה.

עליזה לביא: למה התנגדנו – – –

משה גפני: באתי ואמרתי, חברי ואני, אמרתי – – –

עליזה לביא: – – –

משה גפני: אני מסביר, את לא יכולה לשמוע את האמת?

משה גפני: למה את צועקת?

עליזה לביא: – – –

משה גפני: אבל למה את צועקת?

עליזה לביא: – – –

משה גפני: אני רוצה להסביר.

משה גפני: עזבי אותם, הם עסוקים בדברים אחרים.

יואל חסון: גפני, די, די, מספיק.

משה גפני: איפה הכובע?

משה גפני: לא חשוב.

משה גפני: אני רוצה להסביר לך לגבי חוק המקוואות.

משה גפני: אני לא מבין – – –

עליזה לביא: מה, מה קרה שאני צריכה הסבר ממך?

עליזה לביא: הרב גפני – – –

משה גפני: אני לא מבין למה את צועקת.

משה גפני: למה?

משה גפני: אני מסביר בנחת רוח, בשקט, לאט-לאט, אני לא ממהר לשום מקום.

משה גפני: אני מסביר; באנו – היה יפה במפלגת העבודה.

משה גפני: ולכן – – –

עמיר פרץ: גפני, כמה מעלות?

יצחק הרצוג: כמה מעלות לקדוש-ברוך-הוא עלינו?

משה גפני: אה, כמה מעלות יכולות?

משה גפני: שהוציאנו ממצרים, וקירבנו לפני הר-סיני – רגע, רגע, אני אגיע לזה.

יצחק הרצוג: כמה מעלות – – –

משה גפני: רגע, המקוואות, היא במתח.

משה גפני: באנו ואמרנו: לא תהיה אפליה בין אף אחד שרוצה לטבול במקווה – בין אם הוא גבר ובין אם הוא אישה – כל אחד בשעות נפרדות.

משה גפני: אמרנו, אפילו עיסאווי פריג', ששאל אותי, אמרתי לו: גם אתה יכול.

משה גפני: אף אחד לא שואל אותך, לא מבקשים מאף אחד לא תעודת זהות, כלום.

משה גפני: אמרתי, נכון?

משה גפני: ואז פתאום התנפלו עלי כולם – לא כולם, חלק – ואמרו: למה אתה מחרים?

משה גפני: לא מחרים אף אחד.

משה גפני: כתוב בחוק: כולם יכולים לבוא ולטבול.

משה גפני: כתוב בחוק.

משה גפני: אז למה התנפלו עלי?

משה גפני: למה?

משה גפני: התנפלו עלי כי אני חרדי?

משה גפני: התנפלו עלי כי אני אשכנזי?

משה גפני: למה?

משה גפני: הרי אמרתי דברים טובים.

משה גפני: עליזה, את לא מקשיבה לי, זה מתחיל להעליב.

משה גפני: למה התנגדת לחוק הזה?

משה גפני: הרי זה חוק בלי אפליה.

דוד ביטן: גפני.

עליזה לביא: הנה, קיבלת.

עליזה לביא: משה הכה בסלע ויצאו ממנו?

קריאות: מים.

עליזה לביא: תשב במקווה, עם – – – שלך, עם – – – כמו החוק הזה, שייפול ויתאייד וישחה – – –

משה גפני: ועל כן אני מסכם את הדברים ואני אומר כך: חוק הליבה הוא חוק טוב, כי הוא לא כופה, הוא חוזר למה שהיה קודם.

משה גפני: לא היה צריך לצעוק עליו.

משה גפני: חוק המקוואות הוא חוק שקובע שוויון בין כל בני-האדם – כולם, גברים ונשים.

משה גפני: הוא חוק שוויון.

משה גפני: הכול בסדר.

משה גפני: חוק התקציב הדו-שנתי – הוא הבעיה.

עליזה לביא: תגיד: כל ישראל, ונאמר אמן, תגיד: כל ישראל, ונאמר אמן, בין המצרים, שנאת חינם – – –

משה גפני: החוקים האלה הם בסדר, סתם אתם רציתם להתבדר בלילה, שנהיה פה עד הבוקר, זה בסדר.

משה גפני: חוק התקציב הדו-שנתי – הוא הבעיה.

משה גפני: ועל כן אני מסכם ואני אומר ככה: מי שמצביע נגד חוק התקציב הדו-שנתי – מצביע נכון; מי שמצביע בעד התקציב הדו-שנתי – מצביע נכון.

משה גפני: בסוף, הרוב קובע.

משה גפני: תודה רבה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה ליושב-ראש ועדת הכספים חבר הכנסת משה גפני.

טלי פלוסקוב: חברי הכנסת, נא להירגע.

טלי פלוסקוב: כעת סיימנו דיון משולב בשתי הצעות חוק הקשורות לתקציב.

טלי פלוסקוב: הודיע לנו יושב-ראש האופוזיציה כי כל ההסתייגויות הוסרו, לשתי הצעות החוק – חבר הכנסת יצחק הרצוג, אני רוצה לקבל את התשובה הסופית: ההסתייגויות לשתי הצעות החוק הוסרו?

יצחק הרצוג: כן.

טלי פלוסקוב: כן.

טלי פלוסקוב: תודה רבה.

טלי פלוסקוב: רבותי, אם כן, אנחנו עוברים להצבעה.

טלי פלוסקוב: כעת אנחנו נצביע על הצעת חוק-יסוד: תקציב המדינה לשנים 2017 ו-2018 (הוראות מיוחדות) (הוראת שעה) בקריאה שנייה.

טלי פלוסקוב: מי בעד? מי נגד?

טלי פלוסקוב: נא להצביע.

טלי פלוסקוב: הצבעה מס' 1 בעד סעיפים 1–3 – 51 נגד – 43 נמנעים – אין סעיפים 1–3 נתקבלו.

טלי פלוסקוב: 51 חברי כנסת בעד, 43 מתנגדים, אין נמנעים.

טלי פלוסקוב: הצעת חוק-יסוד: תקציב המדינה לשנים 2017 ו-2018 (הוראות מיוחדות) (הוראת שעה) עברה בקריאה שנייה.

טלי פלוסקוב: כעת נצביע על אותה הצעת חוק בקריאה שלישית.

טלי פלוסקוב: מי בעד? מי נגד?

טלי פלוסקוב: נא להצביע.

טלי פלוסקוב: הצבעה מס' 2 בעד החוק – 50 נגד – 44 נמנעים – אין חוק-יסוד: תקציב המדינה לשנים 2017 ו-2018 (הוראות מיוחדות) (הוראת שעה) נתקבל.

טלי פלוסקוב: בעד – 50 חברי כנסת, מתנגדים – 44, אין נמנעים.

טלי פלוסקוב: הצעת חוק-יסוד: תקציב המדינה לשנים 2017 ו-2018 (הוראות מיוחדות) (הוראת שעה) עברה בקריאה שנייה ושלישית ונכנסת לספר החוקים של מדינת ישראל.

טלי פלוסקוב: אנחנו ממשיכים בהצבעה, על הצעת החוק הבאה, הצעת חוק תקציב המדינה לשנים 2017 ו-2018 (הוראות מיוחדות) (הוראת שעה), התשע"ו–2016.

טלי פלוסקוב: מי בעד?

טלי פלוסקוב: מי נגד?

טלי פלוסקוב: בקריאה שנייה.

טלי פלוסקוב: נא להצביע.

טלי פלוסקוב: הצבעה מס' 3 בעד סעיפים 1–8 – 49 נגד – 44 נמנעים – אין סעיפים 1–8 נתקבלו.

טלי פלוסקוב: 49 חברי כנסת בעד, 44 מתנגדים, אין נמנעים.

טלי פלוסקוב: הצעת חוק תקציב המדינה לשנים 2017 ו-2018 (הוראות מיוחדות) (הוראת שעה), התשע"ו–2016, עברה בקריאה שנייה.

טלי פלוסקוב: וכעת נצביע על אותה הצעת חוק בקריאה שלישית.

טלי פלוסקוב: מי בעד?

טלי פלוסקוב: מי נגד?

טלי פלוסקוב: נא להצביע.

טלי פלוסקוב: הצבעה מס' 4 בעד החוק – 50 נגד – 46 נמנעים – אין חוק תקציב המדינה לשנים 2017 ו-2018 (הוראות מיוחדות) (הוראת שעה), התשע"ו–2016, נתקבל.

טלי פלוסקוב: 50 חברי כנסת בעד, 46 מתנגדים, אין נמנעים.

טלי פלוסקוב: הצעת חוק תקציב המדינה לשנים 2017 ו-2018 (הוראות מיוחדות) (הוראת שעה), התשע"ו–2016, עברה בקריאה שנייה ושלישית ונכנסת לספר החוקים של מדינת ישראל.

טלי פלוסקוב: אנחנו עוברים לסעיף 5: הודעת הממשלה, בהתאם לסעיף 25(א) לחוק-יסוד: הממשלה, לאשר את מינויו של חבר הכנסת ירון מזוז על-ידי השר להגנת הסביבה, ובהסכמת ראש הממשלה, לתפקיד סגן שר במשרד להגנת הסביבה.

טלי פלוסקוב: ימסור את ההודעה השר המקשר בין הממשלה לכנסת חבר הכנסת יריב לוין.

יריב לוין: גברתי היושבת-ראש, תודה רבה, כבוד ראש הממשלה, שרים, חברות וחברי הכנסת – –

טלי פלוסקוב: חברי הכנסת, נא להירגע, אנחנו לא שומעים מה השר מודיע לנו.

יריב לוין: צריך להגביר אולי את המיקרופון קצת, לא?

טלי פלוסקוב: כן.

טלי פלוסקוב: אם אפשר, בבקשה קצת להגביר את עוצמת המיקרופון.

טלי פלוסקוב: תודה.

טלי פלוסקוב: בבקשה, אדוני.

יריב לוין: – – אני מתכבד להודיע לכנסת כי הממשלה החליטה, בהתאם לסעיף 25(א) לחוק-יסוד: הממשלה, לאשר את מינויו של חבר הכנסת ירון מזוז על-ידי השר להגנת הסביבה, ובהסכמת ראש הממשלה, לתפקיד סגן שר במשרד להגנת הסביבה.

יריב לוין: בהתאם לסעיף 25(א) לחוק-יסוד: הממשלה, ייכנס חבר הכנסת ירון מזוז לתפקידו כסגן שר במשרד להגנת הסביבה עם מסירת הודעה זו לכנסת.

יריב לוין: תודה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה, אדוני השר.

חיים ילין: מזמן לא מונה – – –

טלי פלוסקוב: הודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושבת-ראש הישיבה, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה ולקריאה שלישית: הצעת חוק זכויות הסטודנט (תיקון מס' 6), התשע"ו–2016 – –

קריאות: – – –

יואל חסון: – – – איזו התקדמות מטאורית – – –

טלי פלוסקוב: רבותי חברי הכנסת, תירגעו, תירגעו.

טלי פלוסקוב: תודה רבה.

ירדנה מלר-הורוביץ: – – שהחזירה ועדת החינוך, התרבות והספורט; והצעת חוק נציבות תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות, התשע"ו–2016, שהחזירה ועדת החוקה, חוק ומשפט.

טלי פלוסקוב: תודה, גברתי.

טלי פלוסקוב: [מס' כ/631; "דברי הכנסת", חוב' ל"ד, עמ' 15649; נספחות.

טלי פלוסקוב: ]

טלי פלוסקוב: אנחנו עוברים להצעת החוק הבאה:

טלי פלוסקוב: הצעת חוק לתיקון פקודת מסי העירייה ומסי הממשלה (פטורין) (מס' 26), התשע"ו–2016, קריאה שנייה וקריאה שלישית.

טלי פלוסקוב: יציג את הצעת החוק יושב-ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה חבר הכנסת דוד אמסלם.

דוד אמסלם: קודם כול, חבר הכנסת ירון מזוז, סגן השר, אני מאחל לך בהצלחה בתפקידך החדש.

דוד אמסלם: אין לי ספק שתעשה אותו יפה מאוד, כמו שעשית בעבר את כל התפקידים שלך.

דוד אמסלם: אז בהצלחה.

דוד אמסלם: לא לצחוק, רבותי, תפרגנו, תפרגנו, לא לצחוק, יואל.

דוד אמסלם: אני מצפה – תפרגן, תפרגן, גם אתה, מיקי.

מיקי לוי: אחלה תפקיד.

דוד אמסלם: תפרגן.

דוד אמסלם: גם אתה היית סגן שר, תפרגן.

קריאה: – – –

קריאה: מה קורה עם סגן שר הכלכלה?

דוד אמסלם: חבר'ה, גברתי היושבת-ראש, חברי הכנסת, אני מתכבד להביא בפניכם את הצעת חוק לתיקון פקודת מסי העירייה ומסי הממשלה (פטורין) (מס' 26), התשע"ו–2016, לקריאה שנייה ולקריאה שלישית.

דוד אמסלם: סעיף 5(י) לפקודת מסי העירייה ומסי הממשלה (פיטורין), 1938, קובע כי כל רכוש שמוסד מתנדב לשירות הציבור משתמש בו אך ורק לשירות הציבור יהיה פטור מארנונה, בתנאי שהמוסד יאושר על-ידי שר הפנים לעניין זה.

דוד אמסלם: בחוזר משרד הפנים מס' 2/99 מיום כ"ה בשבט התשנ"ט, 11 בפברואר 1999, נקבעו קריטריונים שעל מוסד מתנדב המבקש פטור לעמוד בהם; אחד הקריטריונים הוא שהמוסד פועל בתוך קהילת הרשות המקומית ופעילותו משרתת בעיקר את תושבי אותה רשות מקומית.

דוד אמסלם: קריטריון זה מונע מרשויות מקומיות לפטור מארנונה מוסדות מתנדבים רבים שפעילותם מיועדת לציבור הרחב ולא לתושבי אותה רשות מקומית בלבד; הכוונה לא רק לאותה רשות.

דוד אמסלם: נוכח פעילותם החשובה של מוסדות אלה, יש אינטרס ציבורי לפטור אותם מתשלום ארנונה.

דוד אמסלם: לפיכך, מוצע לקבוע ששר הפנים לא יוכל להתנות פטור מארנונה למוסד מתנדב שעיקר פעילותו בענייני בריאות, רווחה או חינוך תלמידים עד גיל 25 שנים שאינו מוסד חינוך כאמור בסעיף 4 או 5ג לפקודה, בכך שפעילותו משרתת בעיקר את תושבי הרשות המקומית שבה נמצא הרכוש שלגביו מתבקש הפטור.

דוד אמסלם: לעניין מוסד שעניינו חינוך כאמור, מוצע לקבוע כי הפטור לא יותנה גם בבחינת חוקיות פעולתו על-פי כל דין.

דוד אמסלם: נוסף על כך, מוצע לקבוע כי פטור כאמור יינתן לתקופה של שלוש שנים לפחות, ובלבד שהמוסד המתנדב יגיש בתחילת כל שנה תצהיר שלא חל שינוי במטרותיו ובפעילותו.

דוד אמסלם: חשוב לציין, כי בדיוני ועדת הפנים והגנת הסביבה בנושא זה התחייב משרד האוצר לשפות את הרשויות המקומיות הנמצאות באשכולות 1–4 למדרג הסוציו-אקונומי של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, למעט ירושלים, ב-50% מעלות ההנחה הניתנת, קרי שליש ממלוא הארנונה שהייתה אמורה להשתלם ללא הפטור כאמור.

דוד אמסלם: הצעת חוק זו מוגשת ללא הסתייגויות.

דוד אמסלם: לכן אבקש כי הכנסת תתמוך בה בקריאה שנייה ובקריאה שלישית בנוסח המוצע על-ידי הוועדה.

דוד אמסלם: תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה רבה לחבר הכנסת דוד אמסלם.

נאוה בוקר: להצעת החוק לא נרשמו הסתייגויות, אבל יש בקשות רשות דיבור.

נאוה בוקר: חבר הכנסת אכרם חסון, בבקשה.

אכרם חסון: גברתי היושבת-ראש, כבוד השרים, חברי חברי הכנסת, היום קיימנו בוועדת הפנים ישיבה מיוחדת בנושא חיבורי החשמל בכפרים הדרוזיים, בכפרים הערביים, במקומות שאין אפשרות לקבל טופס 4.

אכרם חסון: אני רוצה להחזיר אתכם קצת אחורה: עד יוני 2006 הייתה תקנה של השר לשעבר משה שחל שאפשר לחבר כל בית שנמצא בתוכנית המתאר של אותו יישוב לחשמל.

אכרם חסון: מאז שביטלו את התקנה הזאת – ולא מובן לנו למה ביטלו את התקנה הזאת – הצליחו עד היום להתחבר בצורה לא חוקית יותר מ-30,000 – – –

עמר בר-לב: היא הייתה מוגבלת בזמן.

עמר בר-לב: היא הייתה מוגבלת לחמש שנים.

אכרם חסון: נכון.

עמר בר-לב: צריך להאריך אותה.

אכרם חסון: כיום כ-30,000 בתים לא מחוברים לרשת החשמל בצורה חוקית.

אכרם חסון: מובן שהם מחוברים בצורה לא חוקית, ולכן הם מסכנים לפעמים את הפארק, הם מסכנים את האזרחים, כי הם מותחים כבלים, וזה מסוכן מאוד.

אכרם חסון: אנחנו לא הבנו מדוע צריך להעניש אזרחים שהחוק לא אפשר להם להתחבר לחשמל במסגרת טופס 4.

אכרם חסון: ברגע שבאותו יישוב אין תוכנית מתאר מאושרת, ואנשים בנו את בתיהם על אדמה פרטית – לא אדמת מדינה, לא בתוואי כביש, לא בפארק לאומי, לא גזלו שום אדמה של מישהו אחר – הם הפכו להיות עבריינים על-כורחם.

נאוה בוקר: חברים, שקט בבקשה.

אכרם חסון: לכן, כאילו שהמדינה באה וביקשה מהאזרחים האלה: קודם כול, אסור לכם להתחבר לחשמל, גם אם יש להם בבית חיבורי מים, חברת "בזק" חיברה אותם לרשת הטלפונים, חברות התקשורת האחרות, כמו "הוט", חיברו אותם, אבל מישהו בחר שחברת החשמל תהיה השוטר שיעניש כל אזרח נאמן ומסור למדינה, והוא לא יתחבר לרשת החשמל.

אכרם חסון: אני מדבר על מדינת ישראל; אני לא מדבר על סוריה ואני לא מדבר על מדינות העולם השלישי.

אכרם חסון: בשנת 2016 כ-30,000 משפחות במדינת ישראל אין להן חשמל עד עצם היום הזה.

אכרם חסון: מדוע אנחנו צריכים להעניש תינוק שלא יהיה לו חלב במקרר?

אכרם חסון: מדוע אנחנו צריכים להעניש תלמיד שלא יהיה לו מחשב בבית, כי מישהו פשע במשך שנים ולא תכנן?

אכרם חסון: אנחנו לא מחפשים מי האשם – יכול להיות שהשר אשם, או הממשלה אשמה, או ראש הרשות אשם – אבל מה אשם האזרח הפשוט?

אכרם חסון: הוא צריך לנדוד כל פעם, לעזוב את היישוב שלו וללכת לגור ביישוב אחר שקיבל תנאים וקיבל תמיכה ויש לו תוכניות מתאר מאושרות?

אכרם חסון: אני חושב שהדבר הזה הוא לא הגון, הוא לא אחראי, הוא לא מוסרי, הוא לא דמוקרטי.

אכרם חסון: היום שמענו על מדיניות במחוז הצפון, שאנשים שקיבלו היתר להקים מחסן חקלאי, ולא אפשרו להם לקבל אישור חשמל.

אכרם חסון: שאלנו אם הדבר הזה קיים במחוז חיפה – לא קיים במחוז חיפה; לא קיים במחוז הדרום.

אכרם חסון: אז הכול נעשה, לצערי הרב – ואני אומר לכם כאדם ישראלי, ואני גאה במדינתי – הכול נעשה מתוך גזענות, ומתוך אפליה, שהאזרחים האלה, אסור לתת להם.

אכרם חסון: מי האזרחים האלה?

אכרם חסון: אלה אזרחים ששומרים על עיר הקודש בירושלים, רובם קצינים, ורובם חיילים, וחלק מהאוכלוסייה הערבית עושה שירות לאומי.

אכרם חסון: אנחנו לא מדברים על היי-טק, אנחנו לא מדברים על לוקסוס, אנחנו מדברים על הדבר הכי בסיסי – לתת אפשרות לכל אזרח להתקיים בכבוד ובאחריות.

אכרם חסון: לא מתאים לנו כמדינה דמוקרטית.

אכרם חסון: רוב חברי הכנסת שומעים, אולי מצדיקים ומאמינים.

אכרם חסון: השאלה: מה עושים?

נאוה בוקר: נא לסיים.

אכרם חסון: מאז 2006 ועד היום לא חובר אפילו בית אחד של חייל משוחרר או של קצין משוחרר לרשת החשמל.

אכרם חסון: תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה רבה לחבר הכנסת אכרם חסון.

נאוה בוקר: חבר הכנסת אוסאמה סעדי, בבקשה.

נאוה בוקר: מוותר?

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף.

עבדאללה אבו מערוף: מוותר.

נאוה בוקר: מוותר.

נאוה בוקר: חבר הכנסת אורי מקלב.

אורי מקלב: מוותר.

נאוה בוקר: מוותר.

נאוה בוקר: חברת הכנסת זהבה גלאון – מוותרת.

נאוה בוקר: חבר הכנסת אילן גילאון – מוותר.

נאוה בוקר: חבר הכנסת עיסאווי פריג' – מוותר.

נאוה בוקר: חברת הכנסת מיכל רוזין – מוותרת.

נאוה בוקר: חברת הכנסת תמר זנדברג – מוותרת.

נאוה בוקר: אם כך, נעבור להצבעה.

נאוה בוקר: חברים, תתיישבו במקומות בבקשה.

נאוה בוקר: זו הפעם הראשונה שאני מקריאה הצעת חוק, אז נא התחשבותכם, בבקשה.

נאוה בוקר: אין פה שום תרגיל מכוון.

נאוה בוקר: נעבור להצבעה על הצעת החוק לתיקון פקודת מסי העירייה ומסי הממשלה (פטורין) (מס' 26), התשע"ו–2016, בקריאה שנייה.

נאוה בוקר: מי בעד?

נאוה בוקר: מי נגד?

נאוה בוקר: בבקשה.

נאוה בוקר: הצבעה מס' 5 בעד סעיף 1 – 46 נגד – 27 נמנעים – אין סעיף 1 נתקבל.

נאוה בוקר: בעד – 46, נגד – 27, אין נמנעים.

נאוה בוקר: ההצעה התקבלה בקריאה שנייה.

נאוה בוקר: אנחנו עוברים להצבעה בקריאה שלישית.

נאוה בוקר: מי בעד?

נאוה בוקר: מי נגד?

נאוה בוקר: הצבעה מס' 6 בעד החוק – 46 נגד – 27 נמנעים – אין חוק לתיקון פקודת מסי העירייה ומסי הממשלה (פטורין) (מס' 26), התשע"ו–2016, נתקבל.

נאוה בוקר: בעד – 46, נגד – 27, אין נמנעים.

נאוה בוקר: הצעת החוק לתיקון פקודת מסי העירייה ומסי הממשלה (פטורין) (מס' 26), התשע"ו–2016, התקבלה בקריאה שלישית ונכנסת לספר החוקים.

נאוה בוקר: חבר הכנסת דודי אמסלם, בבקשה.

דוד אמסלם: גברתי היושבת-ראש, חברי הכנסת, קודם כול, אני באמת שמח שהכנסת אישרה את הצעת החוק.

דוד אמסלם: אני, מבחינתי, הוסרה איזושהי חרפה – לא הצלחתי להבין איך הגענו עד היום למצב הזה שיש עמותות ארציות שעדיין משלמות ארנונה, שעושות שירות שהמדינה צריכה לעשות, ועמותות מקומיות לא משלמות.

דוד אמסלם: ככה שהסדרנו – – –

יעל גרמן: ואין להן שום מינהל תקין.

דוד אמסלם: כן.

דוד אמסלם: דרך אגב, אני גם שמח – וזה בעקבות הבקשה של חבר הכנסת ברושי – שמכללות טכנולוגיות שעד היום שילמו – ומכללות רגילות לא שילמו.

דוד אמסלם: זה אומר שכל מי שהיה לו כנראה איזה לובי פה ושם תמיד החריג את עצמו, כמו שאני רואה בהרבה מאוד חוקים.

דוד אמסלם: לכן, בעצם הבאנו את זה לאיזושהי אחידות ארצית, ועל כך אני שמח.

דוד אמסלם: בהזדמנות הזאת אני רוצה להודות ליועץ המשפטי של הוועדה תומר רוזנר ולכל הצוות שלו, לצוות הוועדה שלי, ללאה קריכלי ולצוות של הוועדה, וכמובן לעוזרים שלי, סיגלית, יפית, דוד ונמרוד.

דוד אמסלם: תודה רבה לכולם, ותודה רבה לך.

נאוה בוקר: תודה רבה לחבר הכנסת דודי אמסלם.

נאוה בוקר: [רשומות (הצעות חוק, חוב' מ/1075); נספחות.

נאוה בוקר: ]

נאוה בוקר: אנחנו עוברים להצעת החוק לסיוע כלכלי ללומדי תורה נזקקים, התשע"ו–2016, קריאה ראשונה.

נאוה בוקר: יציג את הצעת החוק סגן שר האוצר חבר הכנסת יצחק כהן.

נאוה בוקר: רבותי, מי שרוצה להירשם לזכות דיבור – בתוך כמה דקות אני סוגרת את ההרשמה, אז בבקשה.

יצחק כהן: תודה.

יצחק כהן: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, כבוד השרים, זה מסוג הצעות החוק שמאחדות את כל יושבי הבית הזה, מימין ומשמאל.

יצחק כהן: סוג הצעות החוק שכולם מצביעים בעד; סולידריות מהדהדת.

יצחק כהן: אני כבר רואה את החיוך של החבר'ה ממרצ, אבל, ברשותכם – הצעת החוק המונחת לפניכם היא על תוכנית לסיוע כלכלי ללומדי תורה נזקקים, שבשמה החדשה היא נקראת קהל"ת – תוכנית קהל"ת.

יצחק כהן: הצעת חוק סיוע ללומדי תורה נזקקים מעגנת מערך סיוע כלכלי ללומדי תורה נזקקים העומדים בתנאים שנקבעו בה.

יצחק כהן: על-פי המוצע, העונה על הגדרת "לומד תורה" בהצעת החוק – שבחזקתו לפחות שלושה ילדים, שיהיו בריאים, קטינים, ושאין לו או לבת-זוגו או לילדיו הקטנים נכסים מסוימים, כמוגדר בהצעת החוק, כגון דירה שאינה משמשת למגורים, שאינה דירת המגורים שלהם, ואשר הכנסתו והכנסת בת-זוגו במשותף אינה עולה על 1,200 ש"ח לחודש בלבד – ובשנים שבהן עולה ההכנסה השנתית על 14,400 ש"ח אך אינה עולה על 30,000 ש"ח יובאו בחשבון רק החודשים שבהם ההכנסה המשותפת לא עלתה על 1,200 ש"ח – יהיה זכאי לקבל סיוע כלכלי אשר יעמוד לכל היותר – לכל היותר – על 1,040 שקל לחודש.

יצחק כהן: סכום זעום, לכולי עלמא.

יצחק כהן: סכום הסיוע הכלכלי ישתנה בהתאם למספר הזכאים מדי חודש, תוך עמידה במגבלות התקציב השנתי.

יצחק כהן: עוד מוצע בהצעת החוק, כי בקשות לסיוע כלכלי יוגשו אחת לשנה למשרד החינוך, וכי הסיוע הכלכלי יינתן למשך עד חמש שנים מיום אישור בקשת לומד התורה לסיוע כלכלי לראשונה.

יצחק כהן: על-פי המוצע, הסיוע הכלכלי, לפי החלטת ממשלה מיום 22 בנובמבר 2015, שעניינה – שימו לב טוב, זהבה גלאון – שעניינה הפעלת קרן הסיוע ללומדי תורה והגדלת התקציב של הקרן לסיוע לסטודנטים – זה מה שיביא אתכם לתמוך בהצעת החוק.

עמר בר-לב: אבל מה התנאים?

עמר בר-לב: מה התנאים?

יצחק כהן: אתה תקרא, התנאים מופיעים בחוק.

יצחק כהן: גם לסטודנטים וגם – – –

עמר בר-לב: אבל מה התנאים?

עמר בר-לב: אם זה שלושה ילדים לסטודנט, אז זה כנראה – – –

יצחק כהן: לא, יש תנאים לסטודנטים, יש קרן, אתה יכול – – – לקרן ולקבל את אותו הסכום, ואנחנו נביא לך את התנאים.

עמר בר-לב: אבל מה התנאים?

יצחק כהן: אשר על כן, מכיוון שמדובר פה בהצעת חוק סולידרית, אבקש מכם לאשר אותה בקריאה ראשונה ולהעבירה לוועדת הכספים להכנה לקריאה שנייה ושלישית.

יצחק כהן: תודה רבה, גברתי.

נאוה בוקר: תודה רבה לסגן שר האוצר חבר הכנסת יצחק כהן.

נאוה בוקר: נעבור לרשימת הדוברים.

נאוה בוקר: חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא – אינו נוכח.

נאוה בוקר: חבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס.

קריאה: – – –

קריאה: תמר.

קריאה: תמר לפני – – –

נאוה בוקר: אינו נוכח.

קריאה: – – –

תמר זנדברג: הייתי רשומה לפני – – –

נאוה בוקר: לא, את לא רשומה כאן, תמר.

קריאה: ברשימה – – –

נאוה בוקר: אוקיי.

נאוה בוקר: חברת הכנסת תמר זנדברג, בבקשה.

נאוה בוקר: לא רשום לי.

תמר זנדברג: תודה, גברתי היושבת-ראש.

תמר זנדברג: פשוט יש לנו טכנולוגיה, ובמסך הייתי רשומה.

תמר זנדברג: אז לכן.

תמר זנדברג: לא לא, אין בעיה, פשוט רק רצינו להבהיר שלא בטעות נשמטתי או משהו מן הסוג הזה.

נאוה בוקר: בבקשה.

תמר זנדברג: גברתי היושבת-ראש, תודה, חברות וחברים – –

נאוה בוקר: חמש דקות.

תמר זנדברג: – – אדוני סגן השר, הצעת חוק סולידרית.

יצחק כהן: יפה.

יצחק כהן: יפה.

תמר זנדברג: לא פחות ולא יותר.

יצחק כהן: יפה.

תמר זנדברג: זו המילה שבה בחרת לכנות את הצעת החוק המפלה, הצינית ועוקפת-הבג"ץ הזאת.

יצחק כהן: – – –

תמר זנדברג: עכשיו, רק כדי שאנחנו נגיד – – –

יצחק כהן: – – –

תמר זנדברג: רק כדי שאנחנו נגיד, זאת לא הצעת החוק הראשונה עוקפת-הבג"ץ שהובאה לפתחנו, רק בשבועיים האחרונים.

יצחק כהן: – – –

תמר זנדברג: אחרי הצעת חוק המקוואות – –

נאוה בוקר: בסדר גמור.

תמר זנדברג: – – והצעת חוק ביטול לימודי הליבה, מה שנקרא – בקואליציה הזאת – –

יצחק כהן: חוק המקוואות – – – בטענות, את יודעת – – –

תמר זנדברג: – – שבוע חדש – הצעת חוק עוקפת-בג"ץ חדשה.

תמר זנדברג: זה מה שעולה, העיקר שזה בשירות החרדים.

תמר זנדברג: אגב, לא ראיתי – לא שאני רוצה לסכסך, אבל לא ראיתי אף אחת ממפלגות הקואליציה האחרות מגיעה לכאלה הישגים.

תמר זנדברג: איפה הליכוד, אתם עדיין מתבחבשים עם רשות השידור, איפה כולנו, כיפופי ידיים פה עם הבית היהודי; הבית היהודי – בכלל, אני לא רוצה לדבר.

תמר זנדברג: מי שדוהרים קדימה להישגים זה אך ורק המפלגות החרדיות, שמצאו להן תחום התמחות, וזה עוקף-בג"ץ.

תמר זנדברג: עכשיו, האמת, אבל, אני רוצה לשים את הפרוצדורה בצד ואני רוצה לדבר על המהות.

תמר זנדברג: תראו, הצעת החוק הזאת היא חצופה במיוחד, ולא כי היא באה לתת מענק למשפחות עניות ונזקקות; אני לא חושבת שיש כאן מישהו שהוא נגד מענקים למשפחות עניות ונזקקות – כמובן, לפי קריטריונים אוניברסליים; כמובן, לפי קריטריונים שהם שוויוניים לכולם.

תמר זנדברג: אבל הקריטריון הזה, של משפחה נזקקת לפי קריטריונים סוציו-אקונומיים של תלמיד ישיבה, מעלה מייד את השאלה: סליחה, מה עם הסטודנט?

תמר זנדברג: מה עם משפחות נזקקות אחרות?

תמר זנדברג: מה, אין כאלה?

תמר זנדברג: הרי אנחנו יודעים שיש הרבה מאוד כאלה, אבל הצעת החוק הזאת לא באה – לא רק שהיא לא סופרת אותם, היא אפילו, הייתי אומרת, יורקת בפרצוף שלהם.

תמר זנדברג: וזה אחרי מאבק – מאבקים ציבוריים, ליתר דיוק, מאוד מאוד ארוכים שהתנהלו במדינת ישראל אל מול פסיקות בית-המשפט העליון בדיוק בנקודה הזאת.

תמר זנדברג: ובית-המשפט העליון קבע – והאמת היא שאני לא רוצה להיתלות רק בבית-המשפט העליון, כי גם השכל הישר אומר את זה – אי-אפשר להפלות בצורה כזאת, פשוט אי-אפשר.

תמר זנדברג: אי-אפשר לקחת אזרחים ממעמד סוציו-אקונומי וקריטריונים סוציו-אקונומיים x, ולידם אזרחים אחרים, עם אותם קריטריונים סוציו-אקונומיים x, אבל יש להם עוד מקדם – y, ולהגיד: אלה יקבלו כסף לכיס ואלה לא.

תמר זנדברג: פשוט אי-אפשר לעשות את זה.

תמר זנדברג: בית-משפט קבע את זה, וכולנו יודעים את זה.

תמר זנדברג: אבל גבולות הבלתי-אפשרי נפרצים פעם אחר פעם בקואליציית ביבי-כחלון-ליצמן וגפני – –

נאוה בוקר: נא לסיים.

תמר זנדברג: – – ועכשיו מסתבר – איציק כהן.

תמר זנדברג: כן.

תמר זנדברג: אני שמחה שתפסתי את תשומת לבך, חבר הכנסת גפני, כי באמת, הבאתם כאן הצעת חוק מהציניות – –

נאוה בוקר: תודה רבה.

תמר זנדברג: – – ביותר שראינו כאן.

מיקי רוזנטל: יש לה עוד שתי דקות.

נאוה בוקר: לא.

נאוה בוקר: זו טעות הייתה בשעון.

נאוה בוקר: זה בסדר.

תמר זנדברג: אין בעיה.

תמר זנדברג: אוקיי.

תמר זנדברג: משפט אחרון.

נאוה בוקר: נתתי לך בטעות חמש דקות.

תמר זנדברג: אוקיי.

תמר זנדברג: אין בעיה.

תמר זנדברג: משפט אחרון.

תמר זנדברג: היא באמת מהציניות ביותר שראינו כאן; מפלה, חצופה, והכי חשוב – פוליטית.

תמר זנדברג: כי אין לה שום סיבה אחרת מלבד עוד תשלום לחרדים למען שלמות הקואליציה.

תמר זנדברג: תודה.

נאוה בוקר: תודה רבה, חברת הכנסת תמר זנדברג.

נאוה בוקר: חבר הכנסת איציק שמולי – אינו נוכח.

נאוה בוקר: חברת הכנסת זהבה גלאון, בבקשה.

זהבה גלאון: גברתי היושבת-ראש, מי יכול להתנגד לסיוע לנזקקים, גם כשמדובר באברכים נזקקים?

זהבה גלאון: אבל הצעת החוק הזאת היא הצעה מפלה, צינית, חצופה, אשר באה כל-כולה כדי לאפשר את ההישרדות הפוליטית של ממשלת נתניהו, שמשלמת למפלגות החרדיות אתנן בסך 100 מיליון שקלים.

זהבה גלאון: המשמעות היא שכל אברך יקבל כל חודש 1,054 שקלים, גם אם הוא אב לשלושה ילדים ובעל דירה.

זהבה גלאון: אז בואו נדבר על זה רגע.

זהבה גלאון: אם את אישה, אם חד-הורית, גרושה, יש לך שני ילדים ואת מחזיקה רכב טרנטע, משהו "קקמייקה" כזה, כדי שתוכלי לקחת את הילדים לגן; יש לך רכב, "סוסיתא" – אני לא יודעת מה היום נחשב כזה – את לא זכאית להבטחת הכנסה, את לא זכאית לגמלה הזאת.

זהבה גלאון: את לא יכולה לקבל אותה – –

יצחק כהן: – – –

זהבה גלאון: – – כי יש לך רכב.

זהבה גלאון: אבל אם אתה אברך ויש לך דירה, אז אתה יכול לקבל קצבה שקוראים לה קצבת נזקקים – 1,054 שקלים בחודש.

זהבה גלאון: למה זה מקומם?

יצחק כהן: מה הרשעות הזאת?

זהבה גלאון: אדוני סגן השר – – –

יצחק כהן: מה הרשעות הזאת?

זהבה גלאון: אדוני סגן השר, למה זה מקומם?

זהבה גלאון: כי אם צריך לסייע לאברכים נזקקים, צריך לסייע לנזקקים, נקודה.

זהבה גלאון: מה שאתם עושים, אתם עוקפים את פסיקת בג"ץ ואת האמירות בבג"ץ, שהחלו כבר בשנת 2000, כשחברי המנוח ארנן יקותיאלי עתר לבג"ץ, ואחר כך הייתה עתירה נוספת, ובג"ץ קבע שזה חוק מפלה, שכל-כולו סיוע רק לאברכים.

זהבה גלאון: אז מה עשיתם?

זהבה גלאון: התחכמתם.

זהבה גלאון: אמרתם: לא – איך אומר פה סגן השר: אנחנו לא ניתן רק לאברכים, אנחנו ניתן את הקצבה גם לסטודנטים.

זהבה גלאון: וואו, זה מרגש, גם סטודנטים.

זהבה גלאון: רק שכחת להגיד, אדוני סגן השר, שיש כ-70,000 או פחות אברכים ויש 300,000 סטודנטים, וזה לא בר-השוואה, ואתם לא כותבים את הקריטריונים, ובסופו של – – –

יצחק כהן: מה את רוצה, שיהיו רעבים?

זהבה גלאון: זה לא בר-השוואה.

זהבה גלאון: לא זה העניין.

יצחק כהן: מה את רוצה?

יצחק כהן: שהם יהיו רעבים?

זהבה גלאון: אני לא רוצה – לא, זהו, שאני לא רוצה שהם יהיו רעבים.

יצחק כהן: מה את רוצה?

יצחק כהן: מה?

יצחק כהן: מה?

זהבה גלאון: אתה – – –

יצחק כהן: – – –

זהבה גלאון: אתה רוצה לתת הבטחת הכנסה – –

יצחק כהן: מה את רוצה?

זהבה גלאון: – – תיתן לכולם, באופן אוניברסלי – –

יצחק כהן: – – –

זהבה גלאון: – – אל תיתן את זה לקבוצה ייחודית.

זהבה גלאון: לא, אתה דופק נשים ואתה זורק נשים לכלבים ואתה לא מאפשר להן הבטחת הכנסה אם יש להן רכב – –

נאוה בוקר: – – –

זהבה גלאון: – – כי הן גרושות והן לא יכולות לעזור לילדים שלהן.

זהבה גלאון: אז אל תגיד את הדברים האלה.

נאוה בוקר: מה זה המילים האלה?

נאוה בוקר: לא, את לא יכולה להגיד לו – – –

זהבה גלאון: אלה המילים האלה.

זהבה גלאון: לא, הוא לא יכול היה להגיד את מה שהוא אמר.

נאוה בוקר: את לא יכולה להגיד את הביטויים האלה במליאה.

זהבה גלאון: אתה מנצל ניצול ציני את השהות שלכם בממשלה.

יצחק כהן: – – –

זהבה גלאון: אתמול זה היה חוק הליבה, והיום זה החוק הזה.

קריאות: – – –

זהבה גלאון: אנחנו בעד לאפשר.

זהבה גלאון: אנחנו בעד לאפשר.

זהבה גלאון: מה אמרתי?

זהבה גלאון: שהוא זורק אותן לכלבים?

זהבה גלאון: ממה את מתרגשת?

זהבה גלאון: ממה את מתרגשת?

זהבה גלאון: זה מילה לא פרלמנטרית?

נאוה בוקר: את לא יכולה להגיד "אתה דופק נשים" במליאה – –

זהבה גלאון: אני יכולה הכול.

נאוה בוקר: – – נקודה.

זהבה גלאון: אני יכולה הכול.

זהבה גלאון: את לא שמת לב לזה עוד, כנראה.

זהבה גלאון: מה שעשה כאן סגן השר זה ניצול ציני של שותפות קואליציונית – –

נאוה בוקר: תודה רבה.

זהבה גלאון: – – שבאה לתגמל ולתעדף קבוצה אחת.

זהבה גלאון: אם יש אברכים נזקקים, אני בעד לסייע להם, אבל לא באמצעות חקיקת חוקים שמיועדים רק לקבוצה אחת ומפלים קבוצה אחרת.

נאוה בוקר: תודה רבה לחברת הכנסת זהבה גלאון.

נאוה בוקר: חבר הכנסת מיקי לוי, בבקשה.

מיקי לוי: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, אני אגיע לחוק הזה בהמשך, אבל – חבר הכנסת גפני, אל תלך – בשבת שעברה קראנו בבית-הכנסת – איזו פרשה?

מיקי לוי: פרשת מטות.

מיקי לוי: גם אני הייתי בבית-הכנסת.

מיקי לוי: הפרשה פותחת בחובה המוטלת על אדם לקיים שבועות ונדרים שגזר על עצמו.

מיקי לוי: הפרשה מטפלת בנדרים שהאישה נודרת, ומציינת שרק בעלה של האישה יכול להתיר אותה מהנדר הזה.

מיקי לוי: בהמשך, חבר הכנסת גפני, חברי חברי הכנסת החרדים, מתארת הפרשה את ההכנות לקראת המלחמה עם המדיינים, ולקראת היציאה – – –

רחל עזריה: – – –

מיקי לוי: אל תפריעי לי.

מיקי לוי: ולקראת היציאה למלחמה, כל שבט נדרש ונתבע לבחור 1,000 חיילים, שמהם יקום הצבא.

מיקי לוי: מכאן אנו למדים כי בזמנו לא הוחזק צבא סדיר, אלא רק בעת שהוכרזה מלחמה נערך גיוס של צעירי השבטים, שהפכו לצבא.

מיקי לוי: לאחר תום הקרבות, ולאחר שמשה מבקר את צמרת הפיקוד על הלוחמה הרכרוכית, בני שבט ראובן, שבט גד וחצי שבט מנשה מבקשים להתיישב בארץ שכבר נכבשה, בעבר-הירדן, משמע שעבורם המלחמה תמה.

מיקי לוי: משה דוחה את בקשתם ונותן להם שיעור בסולידריות לאומית.

מיקי לוי: הוא אומר שכל אחד חייב לקחת חלק במלחמתו של העם לכיבוש ארץ-ישראל, ורק אחריה תיעשה חלוקתן של הנחלות.

מיקי לוי: משמע, אין מיוחסים ואין משתמטים, אלא חייב להיות שוויון בנטל.

מיקי לוי: אתם מבינים את זה, חברי מהסיעות החרדיות?

מיקי לוי: שוויון מלא בנטל.

מיקי לוי: משה רבנו, אשר הוציא את עם ישראל מעבדות לחירות, הוא המנהיג הראשון שהנחיל את לעם ישראל את השוויון בנטל.

מיקי לוי: מפלגת יש עתיד היא משה רבנו המודרני, של ימינו.

מירב בן ארי: – – –

מיקי לוי: יש עתיד – משה רבנו המודרני.

מירב בן ארי: – – –

מיקי לוי: היא הנחילה לעם ישראל – – –

מירב בן ארי: – – –

מיקי לוי: אל תפריעי לי.

מיקי לוי: היא הנחילה לעם ישראל – –

רחל עזריה: – – –

מיקי לוי: זה אות קין גם על הראש של כולנו.

מיקי לוי: – – את השוויון בנטל.

מירב בן ארי: – – –

מיקי לוי: היא הנחילה לעם בישראל את השוויון בנטל – מירב, שלא תכריחי אותי להפריע לך.

מירב בן ארי: – – –

מיקי לוי: אבל הממשלה הרעה הזאת – – –

רחל עזריה: – – –

תמר זנדברג: מה עם הסנה הבוער?

מיקי לוי: תכף אני אגיע לסנה.

מיקי לוי: הממשלה הרעה הזאת ביטלה את חוק השוויון בנטל, אתם הצבעתם בעד הביטול.

מיקי לוי: זה אות קין על מצחכם, וההיסטוריה תשפוט אתכם.

מיקי לוי: ועכשיו נשאלת השאלה, לעצם החוק הזה – יש לי שש שניות: כמה סטודנטים חילונים יש להם דירה ושלושה ילדים?

מיקי לוי: תגידו לי – כמה?

מיקי לוי: אין לי בעיה לתת כסף ללומדי התורה, אני בעד, אבל אתם מכופפים את החוק.

מיקי לוי: 60,000 – כמה סטודנטים חילונים יש וכמה דתיים חרדים?

מיקי לוי: הרי התקציב הזה הוא תקציב מוגבל.

נאוה בוקר: תודה רבה, חבר הכנסת מיקי לוי.

מיקי לוי: ובעניין הזה אתם מדברים ועושים סרה, וחוסר שוויון.

מיקי לוי: תתביישו לכם.

נאוה בוקר: חבר הכנסת עמר בר-לב – מוותר.

נאוה בוקר: חבר הכנסת אכרם חסון, בבקשה.

אכרם חסון: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, אני משוכנע שאין בבית הזה אף חבר כנסת אחד עם מצפון שלא יאפשר ולא יאשר לתלמידים נזקקים לקבל סיוע.

אכרם חסון: השאלה היא באיזה תלמידים מדובר: האם מדובר בכל תלמידי החברה הישראלית – דרוזים, ערבים, יהודים, כולם שווים?

אכרם חסון: או שמדובר רק במגזר אחד?

אכרם חסון: אני רוצה להזכיר לידידי גפני, שעכשיו היה כאן ודיבר על דיכאון, ודיבר על תסכול – אני רוצה להגיד לך שהייתי מוכן להחליף אותך בתסכול שלך ובדיכאון שלך, אבל שאני אוכל לתת בוועדת הכספים לתת קצת תקווה לצעירים הדרוזים ולחברה הדרוזית בישראל.

אכרם חסון: אתה עד – לפני חודשיים הביאו בקשה לוועדת הכספים, לתת 100 מיליון שקל לתמיכה בחרדים, ואני אמרתי: מגיע להם, כי הם חלק מהאוכלוסייה, ואסור שתהיה אפליה, ואסור שתהיה גזענות.

אכרם חסון: ונתנו עוד 120 מיליון שקל לסטודנטים האחרים.

אכרם חסון: וכאשר שאלתי מה הקריטריונים – ואני אזכיר לך, כי אני אדבר על זה עד שאנחנו נקבל את הזכויות שלנו – אמר נציג המועצה להשכלה גבוהה: מי שבא ממצב סוציו-אקונומי נמוך ומי שעשה שירות למען המדינה; ואז אמרתי לך ש-120 המיליון צריכים ללכת לעדה הדרוזית, כי כולם במצב סוציו-אקונומי 3 וכולם משרתים את המדינה, ושיעור המשרתים במדינה אצל הדרוזים הוא 84%, לעומת 72% אצל אחינו היהודים.

אכרם חסון: מאז עד היום לא אתה ולא נציג המל"ג נתתם לי תשובה – ואתה יודע מה דעתי על המל"ג; אמרתי לך שזה בית-לורדים מיושן: משקרים ומרמים את כולם, ואנחנו לא מקבלים שום שקל.

אכרם חסון: אני רוצה להגיד לך, בשנת 1991 ייצגתי את מדינת ישראל בברית-המועצות, וכאשר נכנסתי ל-State University במוסקבה, מצאתי 3,000 תלמידים פלסטינים לומדים שם.

אכרם חסון: וכששאלתי איך הגיעו לכאן משכם, מג'נין, אמרו לי: לא, אלה פלסטינים ישראלים.

אכרם חסון: וברגע שבדקתי איך הגיעו לשם, אמרו לי שהמפלגה הקומוניסטית שלחה אותם, נתנה להם מלגת קיום, נתנה להם accommodation, חזרו רופאים, מהנדסים, אדריכלים, ובזכות, וקיבלו תפקידים ועבודה בארץ, כי זאת חובתנו לתת להם.

אכרם חסון: שאלתי מה עם הדרוזים.

אכרם חסון: הדרוזים האמינו שהמפלגה הקומוניסטית היא אנטי-ישראל, ולכן לא רצו ללכת למפלגה הקומוניסטית.

עבדאללה אבו מערוף: – – –

אכרם חסון: ככה חשבו.

אכרם חסון: אמרתי: ככה חשבו.

עבדאללה אבו מערוף: – – –

אכרם חסון: לא שאני חושב ככה, אבו מערוף, אני אומר מה שחשבו.

אכרם חסון: הדרוזים גם – גפני, אתה לא קיבלת אותם כחרדים.

אכרם חסון: אני עכשיו פונה אליך ומבקש, קח מחצית הדרוזים כחרדים, ודב חנין ואבו מערוף יקבלו 50% שיהיו בקומוניסטים, כדי שאנחנו נקבל השכלה, כי בושה למדינת ישראל שהקצינים שלה והחיילים שלה נשארו במקום אחרון.

אכרם חסון: לפני כמה ימים היינו בוועדת החינוך.

אכרם חסון: מה אמרה המועצה להשכלה גבוהה שבאה אליך לוועדה על העדה הדרוזית?

אכרם חסון: אמרה ששיעור הדרוזים מסיימי בגרות – –

נאוה בוקר: נא לסיים.

אכרם חסון: זה נתון חשוב מאוד, גברתי.

אכרם חסון: – – שמסיימים בגרות – רק 15% הולכים ל-BA, לעומת 48.5% אצל היהודים.

אכרם חסון: אז אני אומר לך, גפני היקר, מתי נדביק את הפערים?

אכרם חסון: אם אתה חרדי מודאג, מה אני אגיד?

אכרם חסון: אני סוג ג'?

אכרם חסון: אני סוג ד'?

אכרם חסון: אני לא יודע אם יש לי תקווה, אני לא יודע אם יהיה לי שוויון, אבל הבעיה שלי היא שאין לי גפני בוועדת הכספים.

אכרם חסון: תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה רבה, חבר הכנסת אכרם חסון.

קריאה: – – –

נאוה בוקר: חברת הכנסת מיכל רוזין, בבקשה.

מיכל רוזין: ברכות, בהצלחה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

מיכל רוזין: חברי וחברות הכנסת, יושב-ראש ועדת הכספים גפני, אני חייבת לומר שמאוד כאבה לי האמירה האחרונה שלך, חבר הכנסת חסון.

מיכל רוזין: אני חושבת שהאמירה שחבר הכנסת גפני הוא לא יושב-ראש ועדת הכספים שלך, או שאין לך גפני בוועדת הכספים, היא אמירה מאוד בעייתית – למדינת ישראל בכלל ולכנסת הזאת ולממשלה; כי אני חושבת שאחת הבעיות היא כאשר כל אחד מאתנו לא חושב על כלל החברה הישראלית ולא חושב על כלל האזרחים והאזרחיות, וחושב רק על סקטור מסוים.

מיכל רוזין: עכשיו, ברור לי – – –

משה גפני: רגע, מה את חושבת?

משה גפני: את חושבת שאני לא אדאג לדרוזים?

מיכל רוזין: רגע, שנייה.

משה גפני: את חושבת שאני לא אדאג לדרוזים?

מיכל רוזין: אני התחלתי בהגנה עליך ואתה תוקף אותי, אז אולי תקשיב לי?

מיכל רוזין: אני מכבדת את העובדה גם – א.

מיכל רוזין: זה בדיוק מה שאמרתי, שכן יש לנו גפני בוועדת כספים, והוא יושב-ראש ועדת הכספים של כולנו.

מיכל רוזין: ואני כן חושבת – ויושב פה גם, עכשיו התיישב, השר ליצמן, שהוא שר בריאות של כולם.

מיכל רוזין: וכשאני כועסת עליו, אני כועסת עליו כי אני אומרת לו: אתה לפעמים לא שר של כולם, במקרים מסוימים, והוא יודע, והוא גם מודה.

יעקב ליצמן: בשם כולם, בשם כולם.

מיכל רוזין: סליחה?

יעקב ליצמן: בשם כולם את כועסת – – –

מיכל רוזין: לא, אבל כועסת בשם קבוצות מסוימות, שאתה רוצה להתעלם מהן.

מיכל רוזין: אתה גם מודה שאתה מתעלם מהן.

יעקב ליצמן: מותר לך לכעוס בשם קבוצות – –

מיכל רוזין: נכון.

יעקב ליצמן: – – מותר לי לעשות בשם קבוצות.

מיכל רוזין: אני לא אמרתי שלא.

מיכל רוזין: מותר לכם לפעול בשם קבוצות.

מיכל רוזין: אני רק קוראת לך ולגפני – מה שאני יודעת שאתם עושים היטב – וזה להסתכל על כלל החברה.

מיכל רוזין: אני אגיד לך מה מפריע לי, השר ליצמן.

מיכל רוזין: אני אשמח שתקשיב לי.

יעקב ליצמן: אני מקשיב מאוד.

מיכל רוזין: לצערי הרב, פעמים רבות בחברה הישראלית – ואנחנו נסתכל אחורה על הפוליטיקה הישראלית לאורך השנים – היא הצמיחה מפלגות שיצאו נגד החרדים באופן שהיה אפילו מסית וקשה.

מיכל רוזין: הדבר הזה קרה, והוא יצר תגובה בתוך האוכלוסייה האזרחית במדינת ישראל, של תמיכה גדולה, מכיוון שהייתה תחושה שנציגי החברה החרדית דואגים אך ורק לעצמם, על חשבון קבוצות אחרות.

מיכל רוזין: אני לא אומרת שזו עמדתי, אני לא חושבת שזו העמדה, ואני חושבת שגם אתה וגם גפני וחברי סיעת יהדות התורה דואגים וחושבים גם על כלל אזרחי ואזרחיות המדינה.

מיכל רוזין: אבל כאשר אתם באים עם חקיקה שיוצרת אפליה כל כך קשה, כל כך בולטת, כל כך מתריסה, אני חושבת שאתם חוטאים בכך קודם כול לאוכלוסייה שלכם, מכיוון שזה יוצר אנטי כל כך גדול באוכלוסייה הכללית של מדינת ישראל, שבסופו של דבר יוצא שכרכם בהפסדכם.

מיכל רוזין: זה מה שאני חושבת, וצר לי על כך.

מיכל רוזין: אני לא אומרת שאתם לא צריכים לדאוג לחברה החרדית.

מיכל רוזין: דרך אגב, אני חושבת שגם אני צריכה לדאוג לחברה החרדית, כמו לשאר החברות במדינת ישראל.

נאוה בוקר: נא לסיים.

מיכל רוזין: אבל העובדה שמביאים חוק שהוא כל כך מפלה, ושהוא לא נותן את אותו דבר לאוכלוסיות אחרות במדינת ישראל – יש פה כדי להתריס וליצור מה שאני לא רוצה שיקרה, וזה אפליה כלפי החברה החרדית בתפיסת העולם ובמודעות של החברה הישראלית.

מיכל רוזין: תודה.

נאוה בוקר: תודה רבה, חברת הכנסת מיכל רוזין.

נאוה בוקר: אחריה – חבר הכנסת יהודה גליק.

נאוה בוקר: בבקשה.

יהודה גליק: אני מוותר.

יהודה גליק: אני רוצה לברך אותך.

יהודה גליק: זו פעם ראשונה – – – אני מאחל לך.

יהודה גליק: את עושה את זה בטוב טעם – – –

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה רבה, יהודה.

קריאה: אין, אין על – – –

נאוה בוקר: חבר הכנסת אמיר אוחנה – אינו נוכח.

נאוה בוקר: חברת הכנסת יעל כהן-פארן – אינה נוכחת.

נאוה בוקר: חבר הכנסת זוהיר בהלול – אינו נוכח.

נאוה בוקר: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה.

דב חנין: גברתי היושבת-ראש, תודה לך, אדוני השר, עמיתי חברי הכנסת, גברתי היושבת-ראש, ראשית, ברכה – אני שמח לראות אותך על כיסא היושב-ראש ומאחל לך הרבה הצלחה בתפקיד הזה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, הנושא החשוב ביותר לדיון היום איננו דווקא החוק הזה, שנמצא כרגע לפנינו.

דב חנין: אנחנו צריכים להסתכל בתמונה כוללת על מה שהממשלה, ממשלתו של נתניהו, עושה בכל התחומים; הנה, למשל, החוק הזה.

דב חנין: החוק, אגב, כשלעצמו, יש מאחוריו רציונל ויש מאחוריו נימוקים.

דב חנין: האם תמיכת הממשלה בחוק מבטאת הצטרפות לנימוקים האלה?

דב חנין: האם תמיכת הממשלה בחוק מבטאת דאגה לבחורי הישיבות?

דב חנין: לצערי הגדול, התמונה האמיתית היא אחרת.

דב חנין: מה – – –

יעקב ליצמן: זה רצון העם, רצון העם.

דב חנין: מה שמשותף לכל המהלכים שהממשלה מקדמת, אדוני השר, זה עניין אחר לגמרי, וזה הרצון להישאר בשלטון.

דב חנין: ועל הרצון הזה להישאר בשלטון אני רוצה לדבר.

דב חנין: קודם כול, לגיטימי שממשלה רוצה להמשיך למשול.

דב חנין: זה לגיטימי שראש ממשלה ירצה להמשיך לשלוט.

דב חנין: אבל השאלה היא, בשביל מה?

דב חנין: מה המטרה?

דב חנין: לאן נתניהו הולך?

דב חנין: להישאר בשלטון, ולכן הוא עושה בימים האחרונים ובשבועות האחרונים תרגילים מתרגילים שונים, ולכן הוא נלחם נגד התקשורת, ולכן הוא מנסה לפרק את השידור הציבורי, ולכן הוא מוכן להגיע להסכמים כאלה או אחרים במסגרת הקואליציה, ולתת לאלה ולתת לאלה ולתת אלה ולתת לאלה – לפעמים בצדק, לפעמים לא בצדק, זה לא חשוב.

דב חנין: זה בכלל לא השיקול; השיקול הוא להישאר בשלטון.

דב חנין: אני שואל אתכם, עמיתי חברי הכנסת: בשביל מה?

דב חנין: מה התוכנית של נתניהו?

דב חנין: לאן הוא רוצה לקחת את החברה בארץ הזאת?

דב חנין: לאן הוא רוצה לקחת את המדינה בארץ הזאת?

דב חנין: האם יש לו איזושהי תוכנית לשלום?

דב חנין: להסדר מדיני?

דב חנין: האם יש לו איזושהי תוכנית לפתרון הבעיות הקשות של החברה הישראלית באיזשהו תחום?

דב חנין: חוץ מלהחזיק בשלטון – בשביל מה?

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, זו השאלה שאנחנו צריכים לשאול את עצמנו היום.

דב חנין: השאלה הזאת רלוונטית לדיון הזה ולעוד הרבה דיונים שאנחנו נדון בהמשך הערב.

דב חנין: תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה רבה, חבר הכנסת דב חנין.

נאוה בוקר: חבר הכנסת ישראל אייכלר, בבקשה.

ישראל אייכלר: כבוד היושבת-ראש, כבוד השר, כבוד חברי הכנסת, אפשר להתפלץ.

ישראל אייכלר: לעמוד פה בפרלמנט ולחשוב שאין עוד פרלמנט בעולם – לא בארצות-הברית, לא במדינות המערב, ואפילו לא במדינות ערב – שבו יכולים חברי כנסת, חברי פרלמנט, לעלות ולדבר נגד היהודים בכזאת שנאה, בכאלה שקרים, בכאלה עלילות, כפי שקראנו בספרים.

ישראל אייכלר: עמדה פה קודם חברת כנסת ואמרה שמאות-אלפי האנשים שמקבלים הבטחת הכנסה אסור שיהיה להם רכב, ולאברכים מותר.

ישראל אייכלר: כזה שקר גס.

ישראל אייכלר: או שהיא לא יודעת, או שהיא שיקרה ביודעין.

ישראל אייכלר: המדינה כבר אמרה מזמן לאלה שמקבלים הבטחת הכנסה: אנחנו רוצים שתחזיקו רכב – לא יקר, כדי שתוכלו להתפרנס בערב אפילו מחלוקת עיתונים, או משהו לעשות.

ישראל אייכלר: רק לגבי האברכים הגיע בג"ץ, אחרי עשרות שנים שהם קיבלו לא 3,000 שקל, כמעט, כמו שמקבלת כל משפחה שצריכה הבטחת הכנסה, אלא 1,050, ואמר: אסור לתת להם.

ישראל אייכלר: למה?

ישראל אייכלר: כי הסטודנטים לא מקבלים.

ישראל אייכלר: אבל למה שסטודנט לא יקבל?

ישראל אייכלר: כי אין סטודנטים שיש להם שלושה ילדים והם במצב הזה.

ישראל אייכלר: אז יש הרבה מלגות אחרות, יש 7 מיליארד שקל שרובם, אגב, הולכים לאוניברסיטאות, שרובם לא הולכים לסטודנטים אלא לפרופסורים, אבל גם יש כל מיני תוכניות לסטודנטים.

ישראל אייכלר: בג"ץ אמר שצריך לכלול גם בחוק הזה סטודנטים, וזה מה שעשינו.

ישראל אייכלר: שליש מהתקציב יהיה לסטודנטים עניים, ולדעתי לסטודנטים עניים צריך לתת בדיוק כמו לאברכים עניים, כי אסור להפלות אנשים.

ישראל אייכלר: ופה עומדים ומסיתים סוכני גורמים זרים שמסיתים נגד מדינת ישראל בכל השנה, והפעם הם תפסו את החרדים כמי שאפשר להסית נגדם – בכזאת שנאה.

ישראל אייכלר: אנחנו עכשיו בין המצרים, והנביא אומר השבוע: "מה מצאו אבותיכם בי עָוֶל כי רחקו מעלי והלכו אחרי הבל ויהבלו", שואל הנביא ירמיהו.

ישראל אייכלר: כמה שעות, ההיסטוריון ישאל, כמה שעות ישבה הכנסת על המצב הביטחוני בדרום ובצפון, ועל המצב הכלכלי, על מצב הדיור, על יוקר המחיה, וכמה שעות ולילות שלמים עמדה הכנסת ערה בשביל שחלילה לא יפסיקו את העוול נגד ילדים קטנים שלומדים בתלמודי-תורה ולא מקבלים את תכתיביו של שי פירון שאסור יהיה לתת להם את הפרוטות הקטנות, את ה-30% ממה שהם מקבלים?

ישראל אייכלר: אבל זה כלום לעומת להסית את העם – הצופים שלנו לא יודעים – היא אומרת: 70,000 אברכים יקבלו 1,050 שקל.

ישראל אייכלר: היא יודעת?

ישראל אייכלר: אם היא יודעת, היא משקרת; אם היא לא יודעת, זה עוד יותר חמור.

ישראל אייכלר: מדובר בפחות מ-10,000 משפחות עם שלושה ילדים, בלי שום נכס, בלי רכב, שיקבלו מהתקציב הזה.

ישראל אייכלר: אז אומרים לציבור: 70,000, וכל הרעיון של להגיד לציבור: החרדים חיים על חשבונכם, זאת אנטישמיות שלא תימצא היום, לא בצרפת ולא בגרמניה.

ישראל אייכלר: אנחנו מדברים על אנטישמיות בעולם, אנחנו אומרים ליהודים: תעלו לארץ.

ישראל אייכלר: יש עוד מקום שמסיתים נגד התורה כמו כאן?

נאוה בוקר: תודה רבה.

ישראל אייכלר: אני אסיים.

ישראל אייכלר: גברתי היושבת-ראש, אני חייב לסיים באיזושהי תקווה.

ישראל אייכלר: הנביא אומר: "הלוא מעתה קראת לי אבי אלוף נְעֻרַי אתה".

ישראל אייכלר: עם ישראל לא מקבל את ההסתה שלהם.

ישראל אייכלר: עם ישראל יחזור בתשובה, ובעזרת השם נזכה לגאולה השלמה.

ישראל אייכלר: תודה.

נאוה בוקר: תודה רבה, חבר הכנסת ישראל אייכלר.

נאוה בוקר: חבר הכנסת יוסי יונה – אינו נוכח.

נאוה בוקר: חבר הכנסת מנואל טרכטנברג – אינו נוכח.

נאוה בוקר: חבר הכנסת יואב קיש – אינו נוכח.

נאוה בוקר: חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס – אינה נוכחת.

נאוה בוקר: חבר הכנסת חיים ילין, בבקשה.

חיים ילין: כבוד היושבת-ראש, כנסת נכבדה, קודם כול, אני מאחל לך הצלחה, ומתנצל – לא ידעתי שזו הישיבה הראשונה שאת מנהלת – –

נאוה בוקר: תודה.

חיים ילין: – – כבר חשבתי שאת מספיק ותיקה ואת כבר יכולה לעשות טריקים, אז – –

נאוה בוקר: עוד לא.

חיים ילין: – – זו רק מחמאה, קחי את זה.

נאוה בוקר: תודה.

חיים ילין: חבר הכנסת ישראל אייכלר, שמעתי.

חיים ילין: אני לפעמים חושב, כשאתה מדבר על שנאה – אני מחפש את האנשים ששונאים.

חיים ילין: באמת אני אומר לך את זה.

חיים ילין: אז אנשים אומרים – אומרים את האמת שלהם.

חיים ילין: אני לא לוקח את הדברים, שכל מי שלא אומר משהו שתואם את עמדותי, אז הוא שונא אותי, או שהוא שונא את היהודים, או שהוא אנטישמי.

חיים ילין: אני לא יכול לקחת את זה ככה.

ישראל אייכלר: היא שיקרה, היא שיקרה פשוט, הסיתה את ההמון, את הצופים.

חיים ילין: חברי חברי הכנסת, אני למדתי שיעור בכנסת, שיעור חשוב בכנסת – אני למדתי, בסדר?

חיים ילין: שגם אני מתעצבן על זה שמשקרים – לכל אחד יש האמת שלו.

חיים ילין: זו האמת שלו, ואני לא מתווכח יותר.

חיים ילין: גמרנו.

חיים ילין: כשהתחילו לדבר אתי פה על התקציבים של עוטף-עזה, ואני אומר:

חיים ילין: מאיפה הוצאתם את זה – אז התעצבנתי.

חיים ילין: הבנתי שזה מה שיש.

חיים ילין: אבל לא על זה רציתי לדבר.

חיים ילין: אני חושב שאנחנו עושים לפעמים טעויות.

חיים ילין: כשאנחנו מדברים על מגדרים, על מגזרים, אנחנו עושים טעויות.

חיים ילין: אנחנו מנציחים משהו שאנחנו לא רוצים שיהיה קיים.

חיים ילין: מישהו רוצה שתהיה אוכלוסייה ענייה במדינת ישראל?

חיים ילין: מישהו רוצה שסטודנטים לא יקבלו מלגה?

חיים ילין: מישהו רוצה שאנחנו ננציח פה אנשים שתורתם אומנותם, והם אוכלוסייה מסוימת של גאונים, שכל החיים שלהם ילמדו תורה – מישהו רוצה להפריע להם?

חיים ילין: למה כל הזמן חושבים שיש חילונים שתוקפים ואתם צריכים להתגונן?

חיים ילין: לדעתי זה לא כך.

חיים ילין: אני חושב שאחת הבעיות בחקיקה עצמה – שכל הזמן מנסים להשוות, אבל בפועל קשה מאוד לקיים שוויון במדינת ישראל; אין שוויון.

חיים ילין: מה לעשות, אנחנו שונים.

חיים ילין: גם, תאמינו לי, כחבר קיבוץ, בקיבוץ שיתופי, אין שוויון בין בני-אדם, שם, גם כשמדברים על שוויון.

חיים ילין: לכן אני אומר לכם – אם היו אומרים לי היום: חיים, יש פה אוכלוסייה ענייה, שצריכה להתקיים וצריכה להתקדם בחיים – זה דיון, אבל אז זה רוחבי, זה לא רק יכול להיות אוכלוסייה של אברכים.

יעקב ליצמן: גם סטודנטים.

חיים ילין: לכן אני אומר – לעשות את הדברים רוחבי.

חיים ילין: הבקשה שלי היא רק אחת, האמינו לי: להסתכל על מדינת ישראל ועל עם ישראל ועל כל מי שחי פה בצורה רוחבית; עניים יש בכל מקום; לומדים וסטודנטים יש בכל מקום.

חיים ילין: בואו נסתכל על זה – תהיו חלק מאתנו ואנחנו נהיה חלק מכם.

נאוה בוקר: נא לסיים.

חיים ילין: אני חושב שזה יביא לפתרון, ולא לעוינות, כמו שאתם תופסים, שאנשים שמביאים נתונים הם עוינים.

חיים ילין: אין אנטישמים פה, בחייאת.

נאוה בוקר: תודה.

חיים ילין: האמירות האלה, ישראל, לפעמים מקוממות.

חיים ילין: יש פה הרבה מאוד אהבה ומעט מאוד סובלנות.

נאוה בוקר: תודה רבה, חבר הכנסת חיים ילין.

נאוה בוקר: חברת הכנסת עליזה לביא.

עליזה לביא: תודה, גברתי, הרבה הצלחה בישיבה הראשונה שלך.

נאוה בוקר: תודה רבה.

עליזה לביא: חברותי, חברי, חברי הכנסת, עומדים פה לחוקק חוק שהוא פרס למי שעובר על החוק.

עליזה לביא: סדר שהיה פה, הבנה של איך להתנהל או להתנהג – בעצם אנחנו רואים ששוברים פה כלים.

עליזה לביא: חוק במדינת ישראל עובר לאנשים שלא שומרים על החוק.

עליזה לביא: אז מה קורה כאן, בעצם?

עליזה לביא: כשנוח, באים לרצות, וכשיש אוכלוסיות ששלמות הקואליציה תלויה בהן, הכול מותר והכול אפשרי, ובכל קצב נתון – הנה, פתאום, יום לפני סיום מליאת הקיץ, מגיע החוק הזה, אחד החוקים החריגים והפרועים בספר החוקים הישראלי – פטור מארנונה לגופים שאינם פועלים כחוק.

עליזה לביא: אז בואו רגע נראה מה קורה כאן.

עליזה לביא: מי שעובר על החוק מקבל צ'ופרים, ומי ששומרים על החוק, והולכים למילואים, ומשלמים מסים – אין בעצם אף אחד שדואג, כי הפראיירים ימשיכו לעשות את כל מה שצריך לעשות.

עליזה לביא: כל מי שנפגש פה עם אותם חבר'ה שנושאים בעול, ושומרים בגבולות, ולומדים באוניברסיטה, ומשרתים במילואים, ובסופו של דבר גם מאוימים במקומות העבודה שלהם – כמעט לא זוכים לסיוע, אבל כל מי שעובר על החוק – ומדובר פה בקבוצות מסוימות שזה כבר הפך להיות אצלן דגל, וחלקן לא מכירות במדינת ישראל כמדינה, בסמלים של מדינת ישראל, בהחלטות ובנורמות שלקחנו על עצמנו כחברה אחת, והנה, פתאום הם אלה שמקבלים.

עליזה לביא: הנה, יש פה תמריץ – תמריץ להפר את החוק במדינת ישראל.

עליזה לביא: לתת פטור למוסדות שבזים, בחלקם הגדול, לנורמות שלנו, להכיר בהם – כאילו כלום, בהינף יד.

עליזה לביא: למה?

עליזה לביא: אני לא מצליחה להבין למה.

עליזה לביא: האם באמת הכול זה שלמות הקואליציה?

עליזה לביא: עמדנו כאן לא מזמן ודיברנו על החוק שיאפשר פה את התקציב הדו-שנתי, גם, מאותן הבנות ומאותם דפוסים של שלמות הקואליציה, אבל כאן, עכשיו, נחצה הגבול.

עליזה לביא: ממש נחצה הגבול.

עליזה לביא: כאילו אין מה לעשות עם 100 מיליון שקל – לא מקלטים לנשים מוכות, ולא מעונות יום, ולא מטפלות שעובדות בתת-תנאים, ולא המילואימניקים שאף אחד לא באמת עושה פה סדר לחבר'ה שמשרתים הרבה מאוד ימים במהלך השנה, וזקוקים לסיוע, והנשים שלהם, שאנחנו מנסים פה בחוק להעביר התחשבות כזו או אחרת, וככה, מנפנפים אותנו מכל כיוון, לא למתמחים ברפואה, לסטאז'רים, שמבקשים: תתחשבו.

עליזה לביא: לא.

עליזה לביא: אומרים, אומר פה שר הבריאות:

עליזה לביא: חתמו אתכם על הסכם, בהסכמתכם, עד 2020, אי-אפשר לפתוח הסכמים, אז להתחשב, ואין כסף, ואין סיוע, והנה פתאום ככה בהינף יד מעבירים כספים.

עליזה לביא: אנחנו לא נגד, אנחנו בעד; אם הסיבה היא שיש פה ילדים שמשלמים על עוון הוריהם והפוליטיקאים שלהם, בואו נעשה פה סדר, אבל בואו נבין שאי-אפשר להמשיך להיות קואליציה שדואגת רק לקבוצות שלה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

עליזה לביא: די עם הסקטוריאליות הזאת, ובטח ובטח ובטח לא לתת פרס למי שעובר על החוק בצורה נוראה ומבזה כזאת.

עליזה לביא: תודה, גברתי.

נאוה בוקר: תודה רבה לחברת הכנסת.

נאוה בוקר: חבר הכנסת אלעזר שטרן, בבקשה.

נאוה בוקר: אחריו – חברת הכנסת מרב מיכאלי, ואחריה – חבר הכנסת הרב משה גפני.

אלעזר שטרן: הרב גפני נתן לי רעיון – ללכת למגילת איכה.

אלעזר שטרן: הוא דיבר על שלושת השבועות, ימי בין המצרים.

אלעזר שטרן: אני רוצה להגיד מה כתוב שם – הרב גפני, שומע?

אלעזר שטרן: אבותינו חטאו ואינם, ואנחנו עוונותיהם סבלנו.

אלעזר שטרן: אני אחזור על זה: אבותינו חטאו ואינם, ואנחנו עוונותיהם סבלנו.

אלעזר שטרן: אני, לבי נכמר על האברכים העניים; 1,040 שקל – נכון, כמו שכבר נאמר, יש הרבה למי לתת את זה – למילואימניקים, שמנצלים אותם, למפקדים במילואים, שמתייחסים אליהם כפראיירים, אבל הקואליציה הזאת בחרה דבר אחר.

אלעזר שטרן: אבל אנחנו יודעם שכתוב במסכת אבות: איזוהי דרך טובה שידבק בה האדם – הרואה את הנולד.

אלעזר שטרן: הרואה את הנולד.

משה גפני: – – –

קריאה: לא.

אלעזר שטרן: תראו, אתם מונעים מהם לרכוש מקצוע, אתם לא נותנים להם ללכת לצבא, אתם עושים הכול כדי שיישארו חסרי יכולת לעבוד, כמו ילדים בכיתה ו', ואז אתם באים אלינו ואומרים: תשלמו.

אלעזר שטרן: לא, "אלינו" זה גם אליך.

אלעזר שטרן: אין פה שום עניין של "אנחנו משלמים להם".

אלעזר שטרן: זה לא זה.

אלעזר שטרן: זה אותו כסף שהיה צריך ללכת למקומות אחרים, או ללכת אליהם, אם היינו מתאמצים באמת.

אלעזר שטרן: אבל כשאתם תשאלו את עצמכם – ואני שואל את עצמי באמת – איך אנחנו מגיעים לזה?

אלעזר שטרן: ותראו, הרי כל הזמן יגידו: יש עתיד עשו ככה ועשו ככה.

אלעזר שטרן: אתם יודעים איפה הייתי; לא הייתי אז ביש עתיד.

אלעזר שטרן: אבל תשאלו למה הציבור רצה שזה מה שייעשה.

אלעזר שטרן: ואני אומר את זה באמת, האם לא כל הזמן אנחנו באים, ומעבירים, ומנצלים את הכוח, ואומרים: סטטוס-קוו – ולאן זה הולך בסוף?

אלעזר שטרן: בסוף גם זה יתפוצץ.

אלעזר שטרן: אז חבר הכנסת גפני יהיה יושב-ראש ועדת הכספים נהדר, והרב ליצמן שר בריאות נהדר – בסדר, אבל זה יתמקד בשניכם, ובסוף יבואו ויעשו את החשבון של לאן הלך הכסף.

אלעזר שטרן: למה – אני אמרתי לכם באמת – למה בשבת אחר-הצהריים בא אלי מ"פ מילואים ואומר לי: זה לא יימשך, זה לא יימשך, התחושה של הפראייריות.

אלעזר שטרן: זאת פראייריות, זה לא רואים את הנולד.

אלעזר שטרן: ואני אומר באמת – – – אני צריך לשמוע מה שאתם מדברים?

אלעזר שטרן: זה עלי?

אלעזר שטרן: גפני, זה עלי?

משה גפני: – – –

יעקב ליצמן: כן, כן.

אלעזר שטרן: אוקיי, אז אני אסיים.

קריאה: זה לא מאחורי הגב.

אלעזר שטרן: לא, זה בסדר.

יעקב ליצמן: לפחות אומרים את האמת.

אלעזר שטרן: אני אומר את האמת, נכון.

יעקב ליצמן: כן, לפחות אנחנו אומרים – – –

אלעזר שטרן: אבל גם אני אומר את האמת.

אלעזר שטרן: אז בוא נסיים – – –

נאוה בוקר: יש לך – – –

אלעזר שטרן: יש לי 27 שניות, עוד פעם.

נאוה בוקר: בדיוק.

אלעזר שטרן: כשביום ראשון בעוד שבוע וחצי, במוצאי שבת קודש, נקרא את מגילת איכה, אני אחשוב גם על זה, אבל גם אתם, אני מבקש, תחשבו עוד פעם, על איך אנחנו הגענו לזה, על מה יאמרו בעוד דור אותם אנשים שמנענו מהם ללמוד, שלמדו רק כי לא הייתה להם ברירה אחרת – נרשמים באותן ישיבות ויהיו עניים: אבותינו חטאו ואינם, ואנחנו עוונותיהם סבלנו, ואבותינו, בהקשר הזה, זה כולנו יחד, שנותנים יד למציאות הזאת.

אלעזר שטרן: תודה.

נאוה בוקר: תודה רבה, חבר הכנסת אלעזר שטרן.

נאוה בוקר: חברת הכנסת מרב מיכאלי, בבקשה.

מרב מיכאלי: גברתי היושבת-ראש, תודה, חברי וחברותי חברות הכנסת, אני אקדים ואומר שמהטובים בחברי הם אברכים.

מרב מיכאלי: אלוהים יודעת שבטח ובטח אין לי שום דבר נגד אברכים, או נגד חרדיות וחרדים.

מרב מיכאלי: ההפך הוא הנכון.

מרב מיכאלי: אבל השאלה היא איזה מין מדינה אנחנו רוצות ורוצים שתהיה לנו, אדוני השר ליצמן, או חברי חבר הכנסת גפני.

מרב מיכאלי: האם אנחנו רוצות מדינה שרואה את הצרכים של האזרחיות והאזרחים שלה באשר הם?

מרב מיכאלי: או שאנחנו מדינה שכל מי שיש לה או לו כוח דואגת לסקטור המאוד-ספציפי שלה?

מרב מיכאלי: מדינה שדואגת לאזרחיות והאזרחים בהתנחלויות, מדינה שיש כאלה שדואגים לאזרחיות והאזרחים האברכים – זה כרגע, בגדול, מי שיש לו כוח לתת כסף ספציפי לצרכים.

מרב מיכאלי: הצרכים – אין שאלה שיש צרכים; יש צרכים, יש מצוקות, יש מחסור.

מרב מיכאלי: אבל יש מחסור לא רק לאברכים, ואתם הרי יודעים את זה היטב.

מרב מיכאלי: במדינת ישראל הפערים הם עצומים, העוני הוא אין-סופי, הוא אדיר.

מרב מיכאלי: אבל אתם מביאים פתרון לחלק מאוד מאוד מסוים, מאוד מאוד קטן, והאחרות והאחרים – אין להם אתכם.

מרב מיכאלי: אז מה?

מרב מיכאלי: אז אנחנו, אני פה, בכיסא הזה, אף-על-פי שאני אצביע נגד, מוצאת את עצמי שותפה ליצירת אי-שוויון שהוא כל כך גרוע, מכל כך הרבה בחינות; הוא באמת חותר תחת אושיות החברה והמדינה שלנו.

מרב מיכאלי: הוא יוצר בקיעים, הוא יוצר סכנה אמיתית, כי מה שמחזיק אותנו פה יחד – יש לנו, איך להגיד, צורך גדול להיות מלוכדות ומלוכדים פה יחד; לא קל לחיות פה, ואנחנו, כעם, יש לנו הרבה מה לעמוד מולו.

מרב מיכאלי: אתם, בדבר הזה, בדברים האלה – זה לא לבד – תורמים בדיוק לבקיעים האלה, תורמים בדיוק לאי-שוויון הזה.

מרב מיכאלי: עכשיו, אני בעד, ואתם יודעים את זה היטב – אני מאמינה שהמדינה צריכה למלא את הצרכים של כאלה שלא מצליחות ומצליחים למלא את הצרכים שלהם לבד, אבל איך יכול להיות שזה יהיה בקבוצות מובחנות לפי סקטורים מהסוג הזה?

מרב מיכאלי: איך יכול להיות שלא תהיה גזירה שווה לכל האזרחיות והאזרחים במדינת ישראל?

מרב מיכאלי: זה הדבר הכי גרוע שעושה החוק הזה.

מרב מיכאלי: מדינת ישראל צריכה להחליט מה היא – מדינה שדואגת לאזרחיות והאזרחים שלה, או מדינה שדואגת רק לאלה שיש להם סנדקים באותו רגע בשלטון.

מרב מיכאלי: תודה, גברתי.

נאוה בוקר: תודה רבה, חברת הכנסת מרב מיכאלי.

נאוה בוקר: חבר הכנסת הרב משה גפני, בבקשה.

נאוה בוקר: אחרון הדוברים.

נאוה בוקר: יסכם סגן שר האוצר יצחק כהן, אחרי גפני.

אלעזר שטרן: גפני, סגרת עם ליצמן שאתם מושכים את החוק?

יעקב ליצמן: עוד פעם – – –

משה גפני: גברתי היושבת-ראש, אני רוצה לברך אותך – –

נאוה בוקר: תודה רבה.

משה גפני: – – פעם ראשונה שאת בתפקיד, מנהלת את הישיבה בטוב טעם, אני מברך אותך, ברכות על המינוי ועל התפקיד שקיבלת.

משה גפני: אדוני שר הבריאות, רבותי חברי הכנסת, יש לי הרגשה רעה, שמלווה אותי כל השנים, וגם עכשיו – אין פעם אחת שיש איזה סיוע לציבור חרדי כזה או אחר – תכף ננתח את זה – שלא עולים כאן אנשים ואומרים: אנחנו דווקא רוצים לעזור להם, אבל למה אין שוויון?

משה גפני: ולמה נותנים לזה ולא נותנים לזה?

משה גפני: ולמה נותנים ככה ולא נותנים ככה?

משה גפני: כל הזמן, כשמגיע לנושא הזה, שנוגע בציבור החרדי, לא חשוב מה – תמיד, אבל תמיד, יש טענות.

משה גפני: עכשיו אני רוצה להגיד – אתם כשלתם בתפקיד שלכם, כשלתם.

משה גפני: אנחנו, מאז 1980, יש החלק הזה, שהוא חלק קטן, שאברכים מסוימים, חלק קטן מהאברכים, שהאישה, מבחינה כלכלית – יש להם ילדים, ויש להם אישה – המצב הכלכלי הכי קשה שיש בחברה הישראלית – תמיד זה היה.

משה גפני: זה בוטל בדרך כזאת או אחרת, ביקשנו להחזיר את זה.

משה גפני: וכשביקשנו להחזיר את זה – יש הצעת חוק פרטית שלי – ביקשנו לתת גם לסטודנטים.

משה גפני: אנחנו ביקשנו לתת גם לסטודנטים.

משה גפני: אתם לא ביקשתם.

משה גפני: לא היה שום שלב שבאו חברי כנסת חילונים, כמו אלעזר – אלעזר שטרן דתי, סליחה – חברי כנסת שלא מהמפלגות החרדיות, וביקשו לתת לסטודנטים.

משה גפני: ביקשו באופן ערטילאי.

משה גפני: אנחנו אמרנו, ובחוק שלי יש את זה – שהסטודנטים יקבלו.

משה גפני: עכשיו, נאמרו פה כל מיני דברים שלא היו, לא נבראו, לא משל ולא נמשל.

משה גפני: מי שקבע את הקריטריונים לסטודנטים זה המל"ג.

משה גפני: אצלנו מי שקובע, אצל האברכים, זה האוצר, זה פקידי האוצר, שאני מנהל אתם – אני לא יודע מה.

משה גפני: הסטודנטים מקבלים מהמל"ג.

משה גפני: המצב הכלכלי של האברכים האלה, שעליהם אנחנו מדברים, דומה למצב הכלכלי של הסטודנטים?

משה גפני: הסטודנטים מקבלים יותר כסף.

משה גפני: ומי שקובע שם זה הם, באופן אוטונומי.

משה גפני: אתם רוצים להתווכח על זה שתלמידי ישיבות – איך הגיע אלעזר שטרן לנושא הזה – אני הלכתי לרב ליצמן לשאול אותו; לפני כמה שבועות היה בישיבה של ראשי המפלגות, שאמרו לתת כמה מאות מיליונים ליוצאי צבא, ואנחנו אמרנו: כן – לא אמרנו: כן, אבל.

משה גפני: וכשאומרים שצריך לתת לעולי אתיופיה, אנחנו לא אומרים: כן, אבל.

אלעזר שטרן: מה זה קשור?

אלעזר שטרן: מה זה קשור?

משה גפני: אתה כשאתה מדבר על אברכים שאין להם חלב לילדים, אתה אומר: כן, אבל.

אלעזר שטרן: מה זה קשור?

אלעזר שטרן: מה זה קשור?

משה גפני: אתה לא אכפת לך מלומדי תורה – –

אלעזר שטרן: מה זה קשור?

משה גפני: – – לא אכפת לך מבני עניים שמהם יוצאת תורה.

משה גפני: פשוט לא אכפת לך.

משה גפני: אתה נותן לי אידיאולוגיה, אתם אומרים להם מה לעשות.

אלעזר שטרן: זה לא בני עניים.

אלעזר שטרן: זה בני עשירים.

משה גפני: מישהו שואל אותי מה לעשות?

אלעזר שטרן: זה עניים בני עשירים.

משה גפני: יש איזה אברך שישאל אותי: כן ללמוד?

נאוה בוקר: נא לסיים.

משה גפני: אני מסיים – כן ללמוד?

משה גפני: לא ללמוד?

משה גפני: תשעה באב במוצאי שבת קודש בעוד שבוע – אתה צריך לשבת על הארץ פעמיים: פעם על חורבן בית-המקדש, ופעם על ביזוי של תלמידי חכמים – פעמיים בתוך יממה.

אלעזר שטרן: – – –

נאוה בוקר: תודה רבה, חבר הכנסת גפני.

נאוה בוקר: יעלה לסכם סגן שר האוצר יצחק כהן.

נאוה בוקר: בבקשה.

קריאות: – – –

אלעזר שטרן: את מי ביזיתי, ליצמן?

אלעזר שטרן: את מי ביזיתי?

יעקב ליצמן: אנחנו יודעים – – –

יצחק כהן: האמת היא, כבוד השר שטייניץ, הייתי בטוח שבתקופת בין המצרים תהיה איזושהי סולידריות – – –

אלעזר שטרן: סגן השר, סגן השר, אני אגיד לך משהו: צריך להוריד את ה-10 מיליון שבזכות גפני העבירו למקוואות של הרפורמים, אפשר להוסיף.

יצחק כהן: הייתי מצפה, בימים כל כך קשים, בתקופה שבין י"ז בתמוז לתשעה באב, שתהיה פה איזושהי רמה מינימלית – סולידריות – לא צריך להגזים, נכון, פרי?

יצחק כהן: אבל לפחות על המבקרים לומר את האמת.

זהבה גלאון: אוי, התחלת, התחלת.

יצחק כהן: על מה מדובר, זהבה?

יצחק כהן: על מה מדובר?

זהבה גלאון: על מה מדובר?

יצחק כהן: על 10,000 משפחות שאין להן פת לחם.

עליזה לביא: למה?

יצחק כהן: למה?

יצחק כהן: תודה רבה לך, גברת – "למה?" הם, הילדים שלהם לא בקפריסין, לא מפוצצים בתי-מלון בקפריסין, תאמיני לי.

זהבה גלאון: לא, זה לא – – –

יצחק כהן: הם יושבים ולומדים תורה.

יצחק כהן: אלה שבקפריסין – למדו אצלך ליבה.

תמר זנדברג: אתה יודע כמה עניים יש?

תמר זנדברג: מה זה כמה משפחות?

תמר זנדברג: על מה אתה מדבר?

תמר זנדברג: אנשים מתחת לקו העוני – – –

יצחק כהן: סליחה, אלה שלמדו אצלך ליבה נסעו לקפריסין, פוצצו בתי-מלון שם.

יצחק כהן: הם לא שם, הם לא שם, הם לא תוצר החינוך שלכם.

עליזה לביא: – – –

יצחק כהן: סליחה, הקריטריונים היו מונחים על שולחנו של היועץ המשפטי לממשלה, והוא סרק אותם, וישב עליהם עם זכוכית מגדלת, כדי לעמוד בשני הבג"צים שפסלו את ההסדר הקודם.

זהבה גלאון: שני הבג"צים קבעו שזה מפלה, אז לקחתם תקציבים – – –

יצחק כהן: סליחה, התוכנית הזאת לא מפלה, לדעת כולם.

יצחק כהן: ולא רק זה, אברך חייב להיות נשוי, בקריטריון, עם שלושה ילדים, ואשתו לא עובדת – הקריטריון הזה לא עובד על הסטודנטים, לא.

זהבה גלאון: ויש לו דירה, ויש לו דירה.

יצחק כהן: לא, לא.

זהבה גלאון: לאברך יש דירה ושלושה ילדים.

יצחק כהן: הקרן של האברכים – 100 מיליון; לסטודנטים – 121 מיליון.

יצחק כהן: אבל טיפת חמלה, מה ביקשו מכם?

יצחק כהן: טיפת חמלה.

יצחק כהן: אתם ראיתם את הבתים האלה?

יצחק כהן: לא ראיתם אותם.

יצחק כהן: ועל מה מדובר?

יצחק כהן: שליש, שליש מהבטחת הכנסה שמגיעה להם מביטוח לאומי.

זהבה גלאון: זה לא יפה, מה שאתה עושה, כאילו אנחנו נגד אברכים – – –

יצחק כהן: אתם עליתם לפה אחד אחרי השני ויריתם צרורות, ממש – –

זהבה גלאון: זה לא יפה.

יצחק כהן: – – אני הייתי המום ומאוכזב, לא ציפיתי לזה; הייתי בטוח שאתם תבואו ותשבחו את הצעת החוק הזאת.

יצחק כהן: אני בטוח שאתם עוד תשנו את דעתכם ותצביעו בעד, מכיוון שאתם אנשים סבירים – האדם הסביר.

עפר שלח: היכולת שלך להחזיק את עצמך היום היא כל כך – – –

יצחק כהן: אבל למה זה מצחיק?

יצחק כהן: למה זה מצחיק?

יצחק כהן: למה זה מצחיק שמשפחות שאין להן מה לאכול מקבלות סכום עלוב של 1,040 שקל, ובמקביל סטודנטים בקריטריונים הרבה יותר מקלים מקבלים אותו סכום – – –

זהבה גלאון: יש 21% יותר סטודנטים מבחורי ישיבות.

יצחק כהן: סליחה, סליחה, מקבלים לא אותם קריטריונים בכלל, זהבה.

יצחק כהן: איציק, תסביר לה שזה לא אותם קריטריונים.

זהבה גלאון: 21%.

יצחק כהן: עכשיו, החוק הזה עבר את היועץ המשפטי לממשלה ואנשי צוותו – את לא מקשיבה.

יצחק כהן: ג'קי, זה יפה ככה לא להקשיב?

יצחק כהן: איציק, תן לה להקשיב.

יצחק כהן: על כל פנים, אני פונה אליכם – חברי הקואליציה ודאי יצביעו בעד, לא בגלל ההסכם הקואליציוני, אלא בגלל החמלה, ובגלל הערבות הדדית, בגלל הסולידריות – –

זהבה גלאון: סגן השר, יש לי שאלת הבהרה.

יצחק כהן: – – בגלל הרגש הפנימי.

יצחק כהן: איך אתה יכול לראות משפחה שאין לה מה לאכול ולתקוף אותה?

יצחק כהן: איך?

יצחק כהן: איך?

יצחק כהן: ריבונו של עולם, איך?

זהבה גלאון: יש לי שאלת הבהרה.

יצחק כהן: כן.

זהבה גלאון: 21% יותר סטודנטים מאברכים – איך אתה מסביר את זה שאתה עושה להם שווה?

יצחק כהן: הקריטריונים של סטודנטים נמצאים במל"ג.

יצחק כהן: הקרן של הסטודנטים – 121 מיליון, הקרן של האברכים היא 100 מיליון; על מה את מדברת?

יצחק כהן: אולי תבדקי את זה פעם?

זהבה גלאון: אבל יש 21%.

יצחק כהן: אבל סטודנט שיענה על הקריטריון יקבל, לא משנה מאיפה הוא בא.

יצחק כהן: אם הוא יענה על הקריטריון – יקבל, כמו אברך, אברך שיענה על הקריטריון – יקבל.

יצחק כהן: לא משנה כמה סטודנטים יש, אם הם יענו על הקריטריונים, הם יקבלו.

יצחק כהן: אז למה לתקוף, כשזה כל כך סולידרי, זה כל כך שוויוני, זה כל כך הגון – – –

זהבה גלאון: זה כל כך מפלה.

יצחק כהן: אז למה לא להצביע – איזה מפלה?

יצחק כהן: עוד פעם מפלה?

יצחק כהן: עוד פעם מפלה?

יצחק כהן: ביטן, אני אמשיך לדבר על האפליה עד שתגיד לי להפסיק.

זהבה גלאון: לא, זה לא הנתון, אתה לא אומר הסברים מדויקים.

יצחק כהן: אין, זה הנתון.

זהבה גלאון: בסדר.

זהבה גלאון: אדוני, אנחנו התנגדנו לקיצוץ – אתה שומע?

אורי אריאל: טוב, יאללה, אתה יכול לרדת.

יצחק כהן: זהבה, תעני אמן – – –

זהבה גלאון: אמן.

יצחק כהן: ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם שהכול נהיה בדברו.

אורי אריאל: אמן.

אורי אריאל: תראי איזו דרך יש לו להשתיק את האופוזיציה.

אורי אריאל: אתה רוצה עוד ברכה?

יצחק כהן: על כל פנים, אני פונה אליכם, פונה לרגש.

יצחק כהן: אלעזר שטרן, אני פונה לרגש היהודי שלך – –

זהבה גלאון: אין פה רגש.

יצחק כהן: – – תצביע בעד הצעת החוק הזאת.

יצחק כהן: אני בטוח שאם יאיר לפיד היה פה הוא היה מצביע בעד, אין לי שום ספק.

יצחק כהן: אני בטוח שהחבר'ה מהמחנה הציוני יצביעו בעד.

אראל מרגלית: ככה אתה מצביע עלינו ואומר "החבר'ה מהמחנה הציוני"?

יצחק כהן: החברים.

אלעזר שטרן: למה, מה הוא עשה?

קריאה: הוא הציג – – – פסיכולוגי.

יצחק כהן: לא, אני יורד לרזולוציות כל כך נמוכות בשביל להסביר לכם כמה אתם טועים, וכמה אתם אמורים לעוף פה על ההצעה הזאת – –

אראל מרגלית: אתה יודע שיש גאוות יחידה.

יצחק כהן: – – ולהגיד: לא 1,040, שיקבלו 1,500, וגם זה עלוב, מכיוון שזה שליש מהבטחת הכנסה בביטוח לאומי.

יצחק כהן: למה?

יצחק כהן: למה מענישים אותם?

יצחק כהן: כי הם לומדים תורה.

אלעזר שטרן: תן להם 3,000, שילמדו גם מקצוע.

יצחק כהן: אל תגיד להם מה לעשות, כמו שהם לא אומרים לך מה לעשות.

איתן ברושי: איציק, די.

יצחק כהן: מה די?

יצחק כהן: רגע, לא אתה קובע, ביטן קובע.

איתן ברושי: גמרנו, הבנו.

יצחק כהן: להמשיך, דוד?

יצחק כהן: להמשיך להוכיח אותם?

יצחק כהן: אני ממשיך.

יצחק כהן: אז איפה היינו?

יואל רזבוזוב: עוד מעט הוא ישכנע אותנו באמת.

יצחק כהן: אתם השתכנעתם, בתוך תוככם אתם משוכנעים.

יצחק כהן: אפילו יעקב פרי משוכנע, בתוך תוכו.

יצחק כהן: הוא, במקרה הטוב, יימנע.

יצחק כהן: השר אלקין, אתה לא היית פה בדיון, היה פה דיון על הצעת חוק לסיוע לאברכים ולסטודנטים, גם אברכים וגם סטודנטים, כאשר הקרן של האברכים עומדת על 100 מיליון והקרן של הסטודנטים – על 121 מיליון.

יצחק כהן: בקריטריונים של הסטודנטים הוא לא חייב להיות נשוי, במערך הקריטריונים.

יצחק כהן: אצל האברך – כן; נשוי, עם שלושה ילדים, שאשתו לא עובדת.

יצחק כהן: ומה הסכום, ריבונו של עולם?

יצחק כהן: אלקין, השר, כבוד השר, מה הסכום?

יצחק כהן: 1,040 שקל, על זה כל הרעש.

זהבה גלאון: תן לסטודנטים – – –

יצחק כהן: על זה כל הרעש.

יצחק כהן: והסטודנטים מקבלים אותו דבר, ואפילו יותר – ב-21 מיליון יותר.

יצחק כהן: אז מה אתה אומר על זה, השר אלקין?

יצחק כהן: אין מה לומר, אה?

אורי אריאל: תגיד לו שהוא יכול לרדת כבר.

זאב אלקין: כשאני ניסחתי – – –

יצחק כהן: טוב, אלעזר – איפה אלעזר שטרן?

יצחק כהן: אלעזר, אלעזר, אם הייתי נותן לך לנסח את החוק – דרך אגב, שתהיה רגוע, היועץ המשפטי לממשלה עבר על החוק הזה ישר והפוך, ישב עליו שבעה נקיים, הכול שוויוני, עם כל הערות בג"ץ, הכול מופנם בפנים.

אלעזר שטרן: אין בעיה.

יצחק כהן: אבל אם הייתי נותן לך לנסח את החוק הזה, איך היית מנסח אותו?

יצחק כהן: מעניין.

אלעזר שטרן: לא הייתי מנתק אותו ממקצועות הליבה ומהשירות בצבא – זה יחד, זה הכול יחד, זה מה שאני אומר.

יצחק כהן: איזה מקצועות ליבה?

יצחק כהן: מה הקשר בין ילדים רעבים בבית ומקצועות הליבה?

יצחק כהן: תסביר לי מה הקשר.

אלעזר שטרן: אני אענה לך.

יצחק כהן: מה הקשר?

יצחק כהן: מה הקשר?

אלעזר שטרן: אני אגיד לך.

יצחק כהן: נו?

אלעזר שטרן: אתה יודע למי מראים את סוף המלאכה?

אלעזר שטרן: אתה יודע מי רואה את הנולד?

יצחק כהן: תגיד לי, אתה רוצה מדינה דיקטטורית, שיקבעו לאנשים איך לאכול, מה להתנהג, מה ללמוד?

יצחק כהן: זה מה שאתה רוצה?

יצחק כהן: כזו מדינה אתה רוצה?

יצחק כהן: מה אתה רוצה?

אלעזר שטרן: אבל מה ללמוד?

אלעזר שטרן: מה ללמוד?

יצחק כהן: אנשים החליטו למסור נפש על לימוד תורה – – –

אלעזר שטרן: לילדים שלי אני אומר מה ללמוד.

יצחק כהן: לילדים שלך תעשה מה שאתה רוצה.

אלעזר שטרן: לא אני, המדינה, המדינה, אתה יודע מה היא קובעת?

יצחק כהן: הילדים שלך יכולים להירשם לישיבת חברון ולהתקבל לישיבת חברון, אף אחד לא ידחה אותם.

אלעזר שטרן: לא.

יצחק כהן: מה לא? כן.

יצחק כהן: אבל המדינה אומרת – – –

יצחק כהן: הם יכולים להירשם לישיבה וללמוד בישיבה.

יצחק כהן: אם הם יחליטו למסור נפש על לימוד תורה, הם רשאים, אף אחד לא ידחה אותם.

אלעזר שטרן: עזוב מסירות נפש, מה מסירות נפש?

יצחק כהן: אתה החלטת שמה שאתה עושה זה בסדר, מה שאחרים עושים זה לא בסדר, והם לא יקבלו, הם יהיו רעבים ללחם – – –

אלעזר שטרן: לא, לא החלטתי – – –

יצחק כהן: אלעזר, זה לא מתאים לך, אני מכיר אותך היטב, זה לא מתאים לך – –

אלעזר שטרן: לא החלטתי את זה.

יצחק כהן: – – אתה תצביע בעד, אם לא תצביע בעד אני נורא נורא אפגע, אני אשקול להיפגע.

אלעזר שטרן: לא, למה הבאת את זה יום אחרי מקצועות הליבה?

יצחק כהן: מה קשור?

יצחק כהן: מה קשור מקצועות ליבה להבטחת הכנסה?

יצחק כהן: מישהו יכול להסביר לי?

יצחק כהן: אולי הרב – – –

אלעזר שטרן: אני יכול, אני יכול.

יצחק כהן: אתה לא מסביר לי – – –

אלעזר שטרן: אתה לא שומע, אתה רוצה שהוא ישיב.

יצחק כהן: אתה רוצה לכפות את דעתך על אוכלוסייה שלא רוצה לשמוע אותך.

אלעזר שטרן: אתה רוצה שאני אסביר לך?

יצחק כהן: בקצרה, כי אין זמן, כי ביטן עומד לגמור.

אלעזר שטרן: אוקיי.

אלעזר שטרן: כל מי שלא מלמד – – –

יצחק כהן: ביטן עומד לסיים, בקצרה.

אלעזר שטרן: תקשיב לי רגע, משהו.

יצחק כהן: אוקיי.

אלעזר שטרן: כל מי שלא מלמד את בנו אומנות, כאילו למדו ליסטות.

אלעזר שטרן: רגע, תן לי להגיד לך משהו, בסדר?

אלעזר שטרן: תן לי להגיד לך משהו.

מרב מיכאלי: כאילו לימדו ליסטות.

יצחק כהן: יבוא הכאילו ויכפר על הכאילו.

אלעזר שטרן: אתה רוצה שאני אגיד לך מה שיש לי להגיד?

יצחק כהן: נו, דבר, קיבלת את רשות הדיבור, דבר.

אלעזר שטרן: אוקיי.

אלעזר שטרן: כיוון שאתמול החלטתם לשים 42,000 ילדים חרדים בלי שיוכלו לרכוש כל אומנות, שלא יהיו להם מקצועות ליבה, הם בסוף יגיעו לזה שעכשיו, כדי שלא יהיו ליסטים, נשלם להם את ה-1,040 שקל.

יצחק כהן: איזה תשלם?

יצחק כהן: אתה משלם?

יצחק כהן: תעשה לי טובה, תכסו את הביזיונות בקפריסין.

יצחק כהן: בושה להיות ישראלי; תראו מה קורה שם, אלה למדו ליבה.

יצחק כהן: על מה אתה מדבר?

יצחק כהן: תעשה לי טובה.

יצחק כהן: עכשיו תשמע – – –

מיכל רוזין: מה קשור הביזוי של קפריסין?

מיכל רוזין: מה קשור הביזיונות של קפריסין?

מיכל רוזין: מה זאת ההסתה הזאת?

יצחק כהן: אלה למדו ליבה, הם למדו ליבה.

יצחק כהן: אלה שלא למדו ליבה לא עושים דברים כאלה.

מיכל רוזין: מה זה קשור?

מיכל רוזין: מה זה קשור – – –

יצחק כהן: אוקיי, תודה רבה.

יצחק כהן: תצביעו בעד, איימן, תצביעו בעד.

קריאה: – – –

יצחק כהן: רחמים, יהודים, רחמים, תצביעו בעד, על הסטודנטים תרחמו.

מיכל רוזין: אתה ממש עושה הסתה, זו הסתה נגד – – –

יצחק כהן: תצביעו לסטודנטים, לא לאברכים.

מיכל רוזין: – – –

נאוה בוקר: שר הבריאות הרב יעקב ליצמן – מוגבל לחמש דקות.

נאוה בוקר: בבקשה.

יעקב ליצמן: אדוני היושב-ראש, חברי מהאופוזיציה, הייתה פעם אחת חברת כנסת, היא עדיין היום בכנסת, קראו לה ציפי לבני.

יעקב ליצמן: היא רצתה להקים ממשלה, מה לעשות, והיא רצתה את יהדות התורה בפנים, והיא ניהלה משא-ומתן אתנו.

יעקב ליצמן: אמיר גולדשטיין היה ראש הלשכה שלה, והוא כתב לי פתק – מפורסם – אם צחי הנגבי יפרסם את הפרוטוקול של התימנים, של עולי תימן, אני אפרסם גם את הפתק הזה.

יעקב ליצמן: והיא, תתפלאו לשמוע, נתנה לנו את כל הבטחת ההכנסה, יותר מאשר אתם הולכים לאשר היום.

יעקב ליצמן: איך זה?

יצחק כהן: מי?

יעקב ליצמן: ציפי לבני.

יצחק כהן: – – –

קריאה: – – –

יעקב ליצמן: היא הסכימה – שהיא חלק בלתי נפרד שלכם – היא הסכימה לתת לנו הבטחה – יש לי את זה בכתב יד.

אלעזר שטרן: ליצמן, אבל היא לא פה, זה רכילות.

יעקב ליצמן: לא, אתה יכול להגיד שזה לשון הרע, כי זה אמת.

אלעזר שטרן: לשון הרע.

יעקב ליצמן: או, אבל זה אמת, כי לשון הרע זה אמת.

אלעזר שטרן: – – –

יעקב ליצמן: לשון הרע זה אמת, אבל זה מה שהיה.

קריאות: – – –

יעקב ליצמן: לכן – תבדקו את עצמכם.

יעקב ליצמן: תודה רבה.

קריאה: – – –

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: אנחנו עוברים להצבעה בקריאה ראשונה.

נאוה בוקר: חברים, שקט בבקשה.

נאוה בוקר: הצעת חוק סיוע כלכלי ללומדי תורה נזקקים, התשע"ו–2016 – נעבור להצבעה.

נאוה בוקר: מי בעד?

נאוה בוקר: מי נגד?

נאוה בוקר: הצבעה מס' 7 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 33 נגד – 23 נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק סיוע כלכלי ללומדי תורה נזקקים, התשע"ו–2016, לוועדת הכספים נתקבלה.

נאוה בוקר: בעד – 33, נגד – 23, אין נמנעים.

נאוה בוקר: ההצעה תועבר לוועדת הכספים להכנה לקריאה שנייה ושלישית.

נאוה בוקר: [רשומות (הצעות חוק, חוב' מ/1075); נספחות.

נאוה בוקר: ]

נאוה בוקר: נעבור להצעת חוק המפלגות (תיקון מס' 20) (כיסוי גירעון לאחר תקופת הבחירות המקדימות), התשע"ו–2016, מטעם ועדת החוקה, חוק ומשפט, לקריאה ראשונה.

נאוה בוקר: יציג את הצעת החוק יושב-ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט חבר הכנסת ניסן סלומינסקי.

נאוה בוקר: בבקשה.

ניסן סלומינסקי: גברתי היושבת-ראש, רבותי השרים, חברי חברי הכנסת, הצעת החוק הזאת היא הצעה שמשולבת, כלומר הוגשה על-ידי ועדת הבחירות המרכזית, והיא משולבת – אפשר להגיד – לכל המפלגות, ובעיקר למפלגות שיש להן פריימריז.

ניסן סלומינסקי: ואני אנסה, בקצרה מאוד, להסביר את הסוגיה.

ניסן סלומינסקי: כל חבר כנסת שמתמודד בפריימריז, לפי גודל מפלגתו, לפי מספר המתפקדים, לא חשוב כרגע, יש לו סכום תקרה שעד אליו הוא יכול להוציא כספים בפריימריז.

ניסן סלומינסקי: לעבור את זה אסור.

ניסן סלומינסקי: קורה שמישהו ניהל את הפריימריז שלו, לא עבר את התקרה, אבל לא הצליח לגייס מספיק כספים ונשאר בגירעון.

ניסן סלומינסקי: נניח, סתם לדוגמה, מותר לו להגיע עד 300,000, והוא נשאר – הוא הצליח לגייס רק 200,000 בתרומות, נשאר לו גירעון של 100,000.

ניסן סלומינסקי: החוק אומר שהוא חייב בתוך חצי שנה לכסות את הגירעון.

ניסן סלומינסקי: אם הוא לא מוצא תורמים, הוא צריך לשים מהכיס שלו, והוא מקבל קנס על הנושא הזה.

ניסן סלומינסקי: אבל דבר נוסף שמופיע בחוק: הגירעון הזה נחשב גם – בפריימריז הבאים, שיהיו, במקום שתהיה לו תקרת הוצאה של 300,000, יהיו לו רק 200,000.

ניסן סלומינסקי: הגירעון הזה מוריד לו – – –

אילן גילאון: אתה יודע כמה חרדים נזקקים אתה יכול להאכיל בסכום הזה?

ניסן סלומינסקי: מה זה קשור לפריימריז?

ניסן סלומינסקי: מה, אתה מדבר על זה?

ניסן סלומינסקי: אתם לא עושים פריימריז?

ניסן סלומינסקי: אין לכם?

אילן גילאון: לא.

ניסן סלומינסקי: אין לכם פריימריז?

אילן גילאון: לא – – – מושחתים כאלה – – –

ניסן סלומינסקי: אני סתם נתתי דוגמה, לא מדובר כאן בסכומים.

ניסן סלומינסקי: נתתי דוגמה, אמרתי דוגמה, רק שנבין.

ניסן סלומינסקי: אז ה-100,000 האלה יורדים לו בפעם הבאה, ובפעם הבאה, במקום שתהיה לו תקרה של 300,000, יש לו רק של 200,000.

ניסן סלומינסקי: זה אבסורד שאין כדוגמתו.

ניסן סלומינסקי: מבקר המדינה, בדוחות כבר כמה שנים, כותב שלא יכול להיות דבר כזה, ופונה ומבקש מוועדת הבחירות, מחברי הכנסת, לשנות, כי המשמעות היא שאתה מונע מחבר הכנסת, בפעם הבאה, למעשה, כמעט להתמודד, כי הורדת לו על חשבון הגירעון – בלי כסף וזה, הוא כבר כיסה את הגירעון והכול בסדר, והוא קיבל גם עונש, מה שצריך, למה עכשיו, במקום שיתחיל כמו כל אחד, בסכום שכולם מתחילים, מורידים לו את הסכום הזה.

ניסן סלומינסקי: על-פי בקשתו של מבקר המדינה, שאמר שדבר כזה זה אבסורד, זה פוגע גם באפשרויות של כל אחד להתמודד וכו' – הוא ביקש לתקן את זה – ועדת הבחירות המרכזית העבירה אלינו, וזה גם בהסכמה של המפלגות שיש בהן פריימריז ומודעים לזה.

ניסן סלומינסקי: ועדת החוקה אישרה את הנושא הזה, וזה החוק שמופיע בפניכם.

ניסן סלומינסקי: כל מה שקיים – קיים, פרט לזה שהגירעון הזה, שכוסה והכול בסדר, לא יפעל כך שבפריימריז הבאים, בעוד שלוש או ארבע שנים, יקזזו אותו מהתקרה שמותר להוציא.

ניסן סלומינסקי: אני חושב שזה הגון, ישר, כך צריך להיות, כך גם בקשתו של מבקר המדינה, וכל מי שחווה את הפריימריז יודע ומבין טוב-טוב את המשמעות של זה.

ניסן סלומינסקי: אז אני פונה ומבקש מחברי לאשר את זה.

קריאה: הלב היהודי שלכם – – –

ניסן סלומינסקי: מה?

קריאה: פונה ללב שלנו – – –

ניסן סלומינסקי: שום לב.

ניסן סלומינסקי: מי שעושה פריימריז יודע, מי שאין לו פריימריז אין לו בעיה כזאת בין כה וכה.

ניסן סלומינסקי: רבותי, תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה רבה, חבר הכנסת ניסן סלומינסקי.

נאוה בוקר: נעבור לרשימת הדוברים: חבר הכנסת עמר בר-לב – מוותר.

נאוה בוקר: חבר הכנסת מנואל טרכטנברג – אינו נוכח.

נאוה בוקר: חבר הכנסת אראל מרגלית – מוותר.

נאוה בוקר: חברת הכנסת מירב בן ארי – מוותרת.

נאוה בוקר: חבר הכנסת דב חנין – מוותר.

נאוה בוקר: חברת הכנסת תמר זנדברג – אינה נוכחת.

נאוה בוקר: חבר הכנסת אוסאמה סעדי – אינו נוכח.

נאוה בוקר: חבר הכנסת זוהיר בהלול – אינו נוכח.

נאוה בוקר: חברת הכנסת עליזה לביא – מוותרת.

נאוה בוקר: חבר הכנסת יוסי יונה – אינו נוכח.

נאוה בוקר: חברת הכנסת מיכל רוזין – מוותרת.

נאוה בוקר: חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף, בבקשה.

עבדאללה אבו מערוף: כבוד היושבת-ראש, אני מאחל לך הצלחה, באמת, את מנהלת את הישיבות בצורה עניינית ואובייקטיבית – תודה ובהצלחה בהמשך.

נאוה בוקר: תודה רבה לך.

עבדאללה אבו מערוף: חברי כנסת נכבדים, כבוד השר יריב לוין, אני לא אעכב אתכם כמה דקות כדי לדבר על חוק המפלגות והפרסונליזם, מה שנקרא פריימריז, כי אני לא דוגל בשיטה הזאת בכלל; בשבילי היא פסולה, ואינה שיטה פוליטית לנבחר ציבור.

עבדאללה אבו מערוף: אנחנו יודעים איך זה מתבצע במפלגות הגדולות והלא-גדולות, מה זה פריימריז, מה זה פרסונליזם.

עבדאללה אבו מערוף: לגבי, מבחינה אידיאולוגית ופוליטית, זו שיטה פסולה.

עבדאללה אבו מערוף: העלו כאן כמה פעמים את העניין של לימודים, בית-ספר, משרד החינוך, תוכניות לימוד וגם לימודי ליבה.

עבדאללה אבו מערוף: יש מה שנקרא לימודי ליבה אצל תלמידים בבתי-הספר התיכוניים, אצל התלמידים הערבים הדרוזים בכפרים הערביים הדרוזיים, ואף אחד לא יודע מה זה.

עבדאללה אבו מערוף: אני מנצל את ההזדמנות כדי להגיד לכם בפעם הראשונה: האם שמעתם מה זה מתמטיקה לדרוזים?

עבדאללה אבו מערוף: מישהו יודע מה זה מתמטיקה לדרוזים?

עבדאללה אבו מערוף: מישהו יודע מה זה מתמטיקה לדרוזים?

קריאה: – – –

עבדאללה אבו מערוף: אתה יודע.

עבדאללה אבו מערוף: פיזיקה לדרוזים?

קריאה: מה זה פיזיקה לדרוזים?

עבדאללה אבו מערוף: אתה רוצה שאסביר לך עכשיו?

עבדאללה אבו מערוף: לזה צריך שיעור פרטי של שעות ממושכות.

עבדאללה אבו מערוף: אני מעלה את תוכניות הלימוד בבתי-הספר התיכוניים בכפרים הערביים הדרוזיים, מה מלמדים אותם, ואיך מנסים – בהמשך למדיניות של הפרד ומשול, כאילו הדרוזים הם עם אחר, או בא מכוכב אחר, הוא לא שייך לאזרחים הערבים, לחברה הערבית, והוא חלק אינטגרלי מהאזרחים הערבים.

עבדאללה אבו מערוף: וצוחקים, ככה, בצורה מתמדת, שנים על גבי שנים, על הדרוזים.

עבדאללה אבו מערוף: ממש צוחקים.

עבדאללה אבו מערוף: אני אומר, ממש צוחקים ולועגים להם, שהם חלק אחר והם לא שייכים למגוון ולאזרחים הערבים שנמצאים כאן.

עבדאללה אבו מערוף: ומה עוד?

עבדאללה אבו מערוף: לצערי הרב, חלק רב מהדרוזים אוכלים את הפיתיון הזה, ובהמשך, תחת כותרת שהם אולי יקבלו – אולי יקבלו – זכות יותר משאר האזרחים הערבים, הם ממשיכים.

עבדאללה אבו מערוף: הממשלה ממשיכה, המדיניות ממשיכה, שנה אחרי שנה, שנה על גבי שנה.

עבדאללה אבו מערוף: זה מתמשך עשרות שנים.

עבדאללה אבו מערוף: וזה עובר, ועובר, ועובר, ועובר, ואף אחד לא מעז להגיד: עד מתי?

עבדאללה אבו מערוף: עד מתי?

עבדאללה אבו מערוף: הנה, תוכניות פיתוח, תוכניות לשיפור המצב הכלכלי, הסוציו-אקונומי – אנחנו יודעים שהכפרים, תמיד, מבחינה סוציו-אקונומית, הם באשכול 3, 2, אין 4.

עבדאללה אבו מערוף: אני לא חושב שיש 4.

עבדאללה אבו מערוף: אולי – – –

נאוה בוקר: נא לסיים.

עבדאללה אבו מערוף: – – – אני אהיה שמח אם יש 4.

עבדאללה אבו מערוף: הממשלה, שהפרידה אותם בעצמה, לא זוכרת אף פעם בתקציב להגיד: אולי יש אנשים שתרמו את חלקם, בואו נזכיר אותם, ניתן להם איזשהו, ככה – –

נאוה בוקר: תודה.

עבדאללה אבו מערוף: – – כמה אגורות – שני משפטים – אולי בתקציב, אולי לסטודנטים, אולי למועצות המקומיות, אולי לנשים חד-הוריות, שהן חלק גם, אולי לרווחה במועצות המקומיות.

עבדאללה אבו מערוף: נייט.

עבדאללה אבו מערוף: נייט.

עבדאללה אבו מערוף: לכן, שתבינו יש מתמטיקה לדרוזים, יש פיזיקה לדרוזים, עוד מעט תהיה ביולוגיה לדרוזים, וזה ממשיך ומתמשך.

עבדאללה אבו מערוף: אני חושב שאני בהמשך אפעל לשנות את זה דרך ועדת החינוך, ואני מקווה שאני אצליח, והעוול הזה – מתמטיקה ופיזיקה לדרוזים – ייפסק.

עבדאללה אבו מערוף: תודה.

נאוה בוקר: תודה רבה, חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף.

נאוה בוקר: חברת הכנסת זהבה גלאון – אינה נוכחת.

נאוה בוקר: חבר הכנסת עיסאווי פריג' – אינו נוכח.

נאוה בוקר: חבר הכנסת מאיר כהן – מוותר.

נאוה בוקר: חבר הכנסת מיקי לוי – מוותר.

נאוה בוקר: חבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס – אינו נוכח.

נאוה בוקר: חברת הכנסת קארין אלהרר, בבקשה.

קארין אלהרר: גברתי היושבת-ראש, תודה, אדוני השר, חברי וחברותי חברי הכנסת, ראשית, גברתי, אני רוצה לברך אותך – –

נאוה בוקר: תודה רבה.

קארין אלהרר: – – זו הישיבה הראשונה שאת מנהלת, או השנייה.

קארין אלהרר: תראו, התבשרנו הערב שראש ממשלת ישראל התפנה מכל עיסוקיו – רבים הם – כדי להדיח את חבר הכנסת אורן חזן מהוועדה לענייני ביקורת המדינה.

קארין אלהרר: עכשיו, תראו – רגע – כל הכנסת עדה שביני לבין חבר הכנסת חזן, איך נאמר, היחסים לא משהו.

קארין אלהרר: שאלתי את עצמי, האם הדבר נעשה כי ראש הממשלה רוצה לקרר, לצנן, ביני ובין חבר הכנסת אורן חזן, ומה גיליתי, חברי היקרים?

קארין אלהרר: גיליתי שראש הממשלה נחרד מן העובדה שחבר הכנסת חזן התבטא היום, איך לומר, לא בדיוק להגנתו של ראש הממשלה בעניין תאגיד השידור הציבורי.

קארין אלהרר: ראו זה פלא, מתרגש עלינו בזמן הקרוב דוח "צוק איתן" – מנהרות – שמעתם?

קריאה: לא.

קארין אלהרר: כן.

עפר שלח: גם הקבינט לא.

קארין אלהרר: גם הקבינט לא שמע על זה, מסתבר.

ענת ברקו: – – – מה שמע?

קארין אלהרר: אז מה מסתבר?

קארין אלהרר: מהחשש של – – –

ענת ברקו: גלעד שליט – – – מנהרה.

ענת ברקו: לא שמעו את זה.

קארין אלהרר: חברת הכנסת ברקו, אני שומעת אותך עד לכאן.

ענת ברקו: זה טוב.

קארין אלהרר: זה ממש מפריע לי.

נאוה בוקר: נא לא להפריע.

מירב בן ארי: אני מבינה שחסרונו יורגש בוועדה.

קארין אלהרר: אין ספק, חברת הכנסת בן ארי.

קארין אלהרר: את חברה קבועה בוועדה, ואת יודעת מה כובד משקלו של האיש.

קארין אלהרר: עכשיו, תראו, אני אגיד לכם, אני שואלת את עצמי את השאלה הבאה: ממה חושש ראש ממשלת ישראל?

קארין אלהרר: ממה?

חיים ילין: מהנגמ"ש.

קארין אלהרר: האם הוא חושש מן האמת?

קארין אלהרר: האם הוא חושש שדוח "צוק איתן" יובא לידיעת הציבור?

קארין אלהרר: האם הוא חושש שתהיה הצבעה, ובמקרה יתפלק לחבר הכנסת אורן חזן להצביע עם האופוזיציה להקים ועדת חקירה?

קארין אלהרר: מה החשש?

קארין אלהרר: עכשיו, אני רוצה להבהיר לראש ממשלת ישראל היקר, שאין ספק שטובת אזרחי מדינת ישראל עומדת לנגד עיניו בכל דקה ודקה, שהדיונים בוועדה יתקיימו; שאם צריך לפרסם את הדוח, הוא יפורסם.

קארין אלהרר: והם יתקיימו, הדיונים, בענייניות ובמקצועיות.

קארין אלהרר: אין ספק שהשיקולים הללו פעמים זרים לראש ממשלת ישראל, אבל אנחנו ננהג באחריות – בניגוד לכמה אנשים אחרים.

קארין אלהרר: תודה.

נאוה בוקר: תודה רבה לחברת הכנסת קארין אלהרר.

נאוה בוקר: חבר הכנסת איתן ברושי – אינו נוכח.

נאוה בוקר: חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא – מוותר.

נאוה בוקר: חבר הכנסת אמיר אוחנה – אינו נוכח.

נאוה בוקר: חבר הכנסת ישראל אייכלר – אינו נוכח.

נאוה בוקר: חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין – אינה נוכחת.

נאוה בוקר: חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן – אינה נוכחת.

נאוה בוקר: חבר הכנסת אכרם חסון – מוותר.

נאוה בוקר: חבר הכנסת איציק שמולי – מוותר.

נאוה בוקר: חבר הכנסת יהודה גליק – –

יהודה גליק: עוד פעם לברך אותך?

יהודה גליק: בשמחה, אני מברך אותך עוד פעם.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה.

נאוה בוקר: – – מוותר.

נאוה בוקר: חבר הכנסת אחמד טיבי – אינו נוכח.

נאוה בוקר: חבר הכנסת נחמן שי – מוותר.

נאוה בוקר: חברת הכנסת רויטל סויד – אינה נוכחת.

נאוה בוקר: חברת הכנסת יעל כהן-פארן – מוותרת.

נאוה בוקר: חבר הכנסת עפר שלח – מוותר.

נאוה בוקר: חברת הכנסת קסניה סבטלובה – אינה נוכחת.

נאוה בוקר: חבר הכנסת יואל חסון – אינו נוכח.

נאוה בוקר: חבר הכנסת אורן אסף חזן – אינו נוכח.

קריאה: הודח.

קריאה: הודח.

נאוה בוקר: חברת הכנסת יעל גרמן, בבקשה.

יעל גרמן: גברתי היושבת-ראש, ברכותי – –

נאוה בוקר: תודה רבה.

יעל גרמן: בהצלחה.

נאוה בוקר: תודה.

יעל גרמן: – – אדוני השר, חברותי וחברי חברי הכנסת, החוק הזה הוא חוק שבא לעודד את הפריימריז ואת כל מי שניזון מהפריימריז.

יעל גרמן: אני חושבת שכל התרומות בפריימריז זה זרע הפורענות כשמגיע לאחר מכן – ותמיד מגיע – זמן הפירעון.

יעל גרמן: הרי ברור שברגע שמישהו תורם לאחר, יש לו איזושהי מחויבות.

יעל גרמן: אם הוא תורם על-פי החוק, יש לו מחויבות אחת, ואם הוא תורם לו, רחמנא ליצלן, שלא על-פי החוק – לא שאני חושבת שיש כזה מקרה, אבל אם, אם, מישהו תורם שלא על-פי החוק – נגיד תרומות פיקטיביות או דבר כזה, אז ודאי שהוא אסיר לעד בידיו של אותו תורם, והוא יהיה חייב לעשות כל מה שהוא מבקש כדי שההוא לא יאמר שהוא תרם לו – כי זה שתרם יודע שזה שנתרם יודע שזה שתרם תרם תרומה לא חוקית.

יעל גרמן: לכן, החוק הזה בא לעודד את כל השחיתויות שנעשות לפני הבחירות ואחרי הבחירות.

יעל גרמן: אסור להעביר אותו, צריך לצמצם את כל הנושא של הפריימריז, למצוא שיטת בחירה מקדימה אחרת, ולא להעביר את החוק הזה.

נאוה בוקר: תודה רבה, חברת הכנסת יעל גרמן.

נאוה בוקר: חבר הכנסת דוד ביטן, בבקשה, אחרון הדוברים.

נאוה בוקר: ובהזדמנות הזאת נאחל הצלחה לחברנו סגן השר ירון מזוז על מינויו לתפקיד סגן השר להגנת הסביבה.

ירון מזוז: תודה.

נאוה בוקר: בבקשה, חבר הכנסת דוד ביטן.

דוד ביטן: גברתי היושבת-ראש, חברי הכנסת, קודם כול אני רוצה לברך את חברי ירון מזוז על מינויו לסגן השר להגנת הסביבה.

ירון מזוז: תודה.

קריאות: – – –

חיים ילין: – – – לברך גם?

דוד ביטן: ואני מברך גם את חברי ילין שיוצא יחד אתי לדרום-אמריקה, לארגנטינה.

דוד ביטן: דאגנו שהוא יגיע הביתה לתקופה מאוד קצרה.

מיקי לוי: – – –

עפר שלח: – – –

דוד ביטן: אני רוצה להשיב לחברתי קארין אלהרר.

קריאה: רגע, אבל תברך את מייקל – – –

קריאות: – – –

דוד ביטן: אה.

דוד ביטן: מייקל אורן, אבל הוא עוד לא הושבע.

קריאות: – – –

דוד ביטן: סגן שר במשרד ראש הממשלה.

טלי פלוסקוב: – – –

מירב בן ארי: – – –

ניסן סלומינסקי: – – –

דוד ביטן: מי עוד?

קריאות: – – –

דוד ביטן: מי?

קריאות: – – –

דוד ביטן: לא שומע.

דוד ביטן: לא שומע.

דוד ביטן: וכל מי שלא בירכתי, אני מברך אותו.

דוד ביטן: זה בסדר?

קריאות: – – –

דוד ביטן: וכבוד הרב ליצמן, תעלה אחרי, תן ברכה לכולם – לא כשר בריאות, כרב.

קריאות: – – –

קריאה: ברכת כוהנים.

דוד ביטן: אה, יום הולדת לילנה, העובדת המסורה שלנו בסיעת הליכוד.

דוד ביטן: מותר לי לדבר על כל דבר, אמרו לי, אז אני מדבר.

נאוה בוקר: מזל טוב.

קריאה: אבל למה אתה מושך?

דוד ביטן: אני לא מושך, אני רוצה רק להשיב לקארין.

דוד ביטן: אנחנו לא חושבים שצריך ועדת חקירה, ולא הייתה שום בעיה מבחינת הקבינט והמנהרות, אבל הכול יתברר, הרי – – –

קארין אלהרר: – – –

דוד ביטן: רגע, אני לא רוצה – תני לי רגע – הכול יתברר כשיגיע דוח מבקר המדינה ואנחנו נשיב על הכול, אבל לא יכול להיות שהאופוזיציה תנצל מצב זמני שבו חבר כנסת מהליכוד מחליט להצביע נגד הליכוד, מכל מיני סיבות שלא קשורות בכלל לוועדת החקירה.

מיקי לוי: זו הדמוקרטיה.

דוד ביטן: תן לי רגע.

קריאות: – – –

דוד ביטן: אכן, דמוקרטיה.

דוד ביטן: סיעת הליכוד – – –

עפר שלח: סיעת הליכוד – – –

דוד ביטן: למה אתם לא נותנים לי לענות?

קארין אלהרר: – – –

דוד ביטן: אני לא הפרעתי לקארין.

אילן גילאון: – – –

דוד ביטן: אתם לא יכולים לנצל את המצב הזה, ההצבעה היא קשורה לדברים אחרים, שלא קשורים לעניין הזה, ולכן סיעת הליכוד – –

קארין אלהרר: בניגוד אליך – – –

דוד ביטן: – – יכולה ורשאית, וזכותה, והיא צריכה לעשות את זה – –

קארין אלהרר: – – –

דוד ביטן: – – להחליף, כדי שההצבעה בוועדה תהיה הצבעה אמיתית – –

קארין אלהרר: – – –

עפר שלח: – – –

דוד ביטן: – – של כל חברי המפלגה, של כל אחת מהסיעות, ולא באיזשהו רוב מזדמן שיש או אין בוועדה לביקורת המדינה.

דוד ביטן: ואני מתפלא עליכם שאתם – – –

קארין אלהרר: בניגוד אליך – – –

דוד ביטן: זה דמוקרטי, וככה זה צריך להיות, ואתם לא צריכים להתלונן על זה.

דוד ביטן: ואני אומר לכם שבסופו של דבר יתברר, לא רק שלא צריך ועדת חקירה, אלא שהדברים היו אחרת לגמרי, ומספיק כבר עם ועדות החקירה, מספיק.

דוד ביטן: אי-אפשר שכל פעם צריך ועדת חקירה ואנחנו מתעסקים בזה כל היום.

דוד ביטן: זה לא דבר שצריך להיות כל הזמן.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה.

מיקי לוי: אנחנו נגד ועדת חקירה – – –

קריאות: – – –

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, עד כאן סדר הדוברים בהצעת החוק.

יולי יואל אדלשטיין: הצעת חוק המפלגות (תיקון מס' 20) (כיסוי גירעון לאחר תקופת הבחירות המקדימות), התשע"ו–2016 – בקריאה ראשונה.

יולי יואל אדלשטיין: מי בעד החוק?

יולי יואל אדלשטיין: מי נגד החוק?

יולי יואל אדלשטיין: נא להצביע.

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 8 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 42 נגד – 13 נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק המפלגות (תיקון מס' 20) (כיסוי גירעון לאחר תקופת הבחירות המקדימות), התשע"ו–2016, לוועדת החוקה, חוק ומשפט נתקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: בעד – 42, 13 התנגדו, אין נמנעים.

יולי יואל אדלשטיין: אני קובע כי הצעת החוק אושרה בקריאה ראשונה ותועבר להמשך ההכנה לקריאה שנייה ושלישית בוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: [מס' מ/1053; "דברי הכנסת", חוב' ל"ב, עמ' 14985; נספחות.

יולי יואל אדלשטיין: ]

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו עוברים להצעת החוק הבאה, הצעת חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה (תיקון מס' 30) (תיקון מס' 2), התשע"ו–2016, קריאה שנייה ושלישית.

יולי יואל אדלשטיין: יציג את החוק חבר הכנסת משה גפני, יושב-ראש ועדת הכספים של הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, יושב-ראש ועדת הכספים, נא להציג את הצעת החוק.

משה גפני: אדוני יושב-ראש הכנסת, רבותי השרים, חברי הכנסת, אני מתכבד להגיש בפני הכנסת את הצעת חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה (תיקון מס' 30) (תיקון מס' 2), התשע"ו–2016.

משה גפני: אני מבקש לומר, אדוני היושב-ראש, מדובר – כמו שקורה פעמים בספר החוקים של מדינת ישראל – יש אי-צדק, מכיוון שבאותן שנים לא היה מספיק כסף וחילקו את מי שהגיע להם תגמול, חילקו אותם לפי השנים שעליהן מדובר.

משה גפני: מדובר על משפחות, ילדים יתומים, ששני ההורים שלהם, האבא והאימא, נהרגו בפיגוע איבה.

משה גפני: מדובר בכאלה שהאירוע הקשה הזה, האסון שנפל על הילדים האלה, היה לפני שנת 2000.

משה גפני: מדובר ב-40 משפחות, והם לא קיבלו פיצוי – אפילו ששני ההורים נהרגו, הם לא קיבלו פיצוי, לא קיבלו את התגמול שמגיע להם.

משה גפני: בין שנת 2000 לשנת 2011 התווספו עוד 58 משפחות כאלה, ואז כבר התחילו לקבל יותר, ומשנת 2011 קיבלו רגיל, כמו שמגיע.

משה גפני: אני נתקלתי בתופעה הזאת, בהיותי יושב-ראש ועדת הכספים, בכמה תחומים שבהם אמרו שעד שנה מסוימת לא מקבלים, ומשנה מסוימת מקבלים.

משה גפני: אין הבדל בין האנשים, אין הבדל בין אלה שזכאים לקבל את התגמול לבין אלה שאינם זכאים לקבל את התגמול לפי המצב העובדתי, לא כי זה הצדק.

משה גפני: זהו מעשה של אי-צדק משווע, שנובע מהחלטה תקציבית, לא מהחלטה מוסרית או ציבורית.

משה גפני: לנפגעים הללו, של עד 2000, נתנו באופן חד-פעמי תקציב; התקציב הזה ניתן למשפחות האלה, ובזה הסתיים העניין – האי-צדק נמשך.

משה גפני: בחוק ההסדרים הנוכחי, שהיה בשנה שעברה, ביקשו כמה גורמים – ביקשו ממני – להוסיף בחוק ההסדרים תגמול לאותם נפגעים.

משה גפני: בין היתר היה יושב-ראש הכנסת, בין היתר היו אנשים נוספים.

משה גפני: האי-צדק הזה היה אי-צדק – הוא קיים, דרך אגב, עד היום – אי-צדק משווע.

משה גפני: ואנחנו, בחוק ההסדרים, בהסכמה של האוצר, הוספנו 200,000 שקלים לאותן משפחות, והאוצר אמר שבהמשך הוא ינסה להגיע לפתרון נוסף, כי זה לא פתר את הבעיה.

משה גפני: שר האוצר משה כחלון הטיל על סגנו, הרב יצחק כהן, שהקים ועדה שישבה עם היתומים הללו, ובסופו של דבר החליטה את מה שאני עכשיו מביא לכם לקריאה שנייה ושלישית – החליטה להוסיף להם עוד 200,000 שקלים.

משה גפני: בהצעת החוק המונחת לפניכם, אותם יתומים, שחלקם כבר מבוגרים, שבאמת חרב עליהם עולמם – הייתה אישה בוועדה השבוע, בכתה, אישה לא צעירה – והיא אומרת: בעלי, ההורים שלו נהרגו בפעולת איבה, בפעולת טרור, ברצח; נשארנו בדד, לא היה מי שיתמוך בנו, לא כספית, לא אנושית, לא רגשית, נשארנו לבד בעולם.

משה גפני: ו-200,000 השקלים זה 200,000 שקל, אבל זה לא מספיק.

משה גפני: הרב יצחק כהן, אני משבח אותך על כך שאף שבחוק ההסדרים היה סיוע – לא מספיק, אבל סיוע – הקמת את הוועדה הזאת, ואתה עכשיו נותן להם סיוע נוסף, ושני הדברים הללו אינם מספיקים, הם לא מגיעים לנושא של תגמול לנפגעי פעולות איבה, אבל זה ראוי לכל ברכה.

משה גפני: הכנסת והממשלה לא עומדות מהצד במקרה ההומני הזה שהמדינה חייבת לעשות בו.

משה גפני: אדוני יושב-ראש הכנסת, אני מבקש מהשרים ומחברי הכנסת לתמוך בהצעת החוק הזאת בקריאה שנייה ושלישית, להקל על האנשים האלה את הנטל הנורא שמוטל עליהם – אבל זה לא מספיק.

משה גפני: אני – הרב כהן, אני מתכוון לדבר אתך, ואני אמרתי את זה גם לחברים נוספים – אני אניח הצעת חוק שתפתור את הבעיה, כמו שעשיתי במקרה אחר, בהסכמה אתכם.

משה גפני: זה הרבה כסף.

משה גפני: כל עוד לא תהיה הסכמה, מכיוון שזה הרבה כסף, זה לא יהיה.

משה גפני: אבל יש בזה אי-צדק.

משה גפני: במקרה הנוכחי אני מבקש את מה שמשרד האוצר מביא, הצעת חוק של הממשלה, שהגיע אליה סגן השר יצחק כהן.

משה גפני: אני מבקש מחברי הכנסת לתמוך בהצעת החוק הזאת, היא ראויה והיא צריכה להיעשות.

משה גפני: נציגת הביטוח הלאומי הבטיחה בוועדת הכספים שאם החוק הזה יאושר, כבר בחודש הבא היתומים יקבלו את הכסף לפי הצעת החוק הזאת.

משה גפני: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה ליושב-ראש ועדת הכספים חבר הכנסת משה גפני.

יולי יואל אדלשטיין: אכן הצעת חוק חשובה ביותר.

יולי יואל אדלשטיין: הצעת חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה (תיקון מס' 30) (תיקון מס' 2), התשע"ו–2016 – בקריאה שנייה.

יולי יואל אדלשטיין: אין הסתייגויות; כנוסח הוועדה.

יולי יואל אדלשטיין: מי בעד?

יולי יואל אדלשטיין: מי נגד?

יולי יואל אדלשטיין: נא להצביע.

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 9 בעד סעיפים 1–2 – 38 נגד – אין נמנעים – אין סעיפים 1–2 נתקבלו.

יולי יואל אדלשטיין: בעד – 38, אין מתנגדים ואין נמנעים.

יולי יואל אדלשטיין: אני קובע כי הצעת החוק התקבלה בקריאה שנייה.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מצביעים בקריאה שלישית – מי בעד?

יולי יואל אדלשטיין: מי נגד?

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 10 בעד החוק – 38 נגד – אין נמנעים – אין חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה (תיקון מס' 30) (תיקון מס' 2), התשע"ו–2016, נתקבל.

יולי יואל אדלשטיין: בעד – 38, אין מתנגדים, אין נמנעים.

יולי יואל אדלשטיין: אני קובע כי הצעת חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה (תיקון מס' 30) (תיקון מס' 2), התשע"ו–2016, עברה כנדרש בשלוש קריאות והפכה לחוק בישראל.

יולי יואל אדלשטיין: ברכות לכל אלה שעסקו במלאכה, וכפי שאמר יושב-ראש הוועדה, תיקון עוול חשוב, אולי בלתי מספיק.

יולי יואל אדלשטיין: [מס' מ/1051; "דברי הכנסת", חוב' ל"א, עמ' 14437; נספחות.

יולי יואל אדלשטיין: ]

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו עוברים להצעת החוק הבאה, הצעת חוק המאבק בתופעת השימוש בחומרים מסכנים (תיקון מס' 2), התשע"ו–2016, קריאה שנייה וקריאה שלישית.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת מירב בן ארי תציג לנו את הצעת החוק בשמו של יושב-ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, גברתי.

מירב בן ארי: אדוני היושב-ראש, תודה, שרים, כנסת נכבדה, אני מתכבדת להביא בפניכם לקריאה שנייה ושלישית את הצעת חוק המאבק בתופעת השימוש בחומרים מסכנים (תיקון), התשע"ו–2016, שהגישה הממשלה.

מירב בן ארי: לפני שאני אדבר על הצעת החוק ואני אסביר לכם על מה אתם מצביעים, אני רוצה להתייחס לתופעה הזאת, של סמי פיצוציות, סמים כמו "נייס גאי", סמים שנקראים "סבבה", "תותי פרוטי", "חגיגת קיץ" – – –

מיקי רוזנטל: איזו התמצאות, את מדאיגה אותי.

מירב בן ארי: תשמע, אני עבדתי עשר שנים עם נוער בסיכון.

מירב בן ארי: אם יש משהו שאני מתמחה בו זה הנושא של נוער בסיכון, ולצערי, הנושא של סמי פיצוציות – המשתמשים העיקריים זה בני-נוער, זה חיילים בחופשה.

מירב בן ארי: העטיפה הנחמדה והצבעונית הזאת, יש לה השלכות קשות, וחבל שחברת הכנסת זנדברג איננה כאן, אבל אני וחברת הכנסת זנדברג, גם חבר הכנסת יהודה גליק – זוכר?

מירב בן ארי: תשים רגע את המשקפיים ותקשיב, כי בסיור האחרון שלנו ב"רטורנו", אם אתה זוכר, שעשינו יחד, היינו גם ב"מלכישוע", היינו גם ב"הדרך" – מדהים, ואתה בטח יכול לחדד אותי כאן, כמה משתמשים בסמי פיצוציות נמצאים בכפרי גמילה.

מירב בן ארי: אם אנחנו חיים בקונספט של סמים קשים, של הירואין, של קוקאין, מה שמכניס היום לכפרי גמילה אלו סמי הפיצוציות – אותם סמים שפעם גם מכרו בפיצוצייה, שהם נגישים, שהם זמינים, שאגב, הם נראים כמו עלים, אז גם אפשר לעשן אותם בסיגריה – הם סמים שמביאים לתופעות – ולהזיות ולמחלות קשות.

מירב בן ארי: אני שמחה מאוד שהיושב-ראש נתן לי להציג את החוק הזה, ואני שמחה גם שמשטרת ישראל – ואגב, אנחנו רוצים לפרגן לה, וגם למשרד לביטחון הפנים, שהעצימו את התופעה הזאת ובעצם הביאו בפני הוועדה נתונים קשים מאוד על התופעה הזאת, של סמי פיצוציות.

מירב בן ארי: החוק בעצם נותן לשוטר סמכויות של תפיסת חומרים מסכנים ושל כניסה למקום שחושדים שיש בו חומר מסכן, כמובן עם הזדמנות לשימוע והזדמנות לפנייה לבית-המשפט, וגם להשמיד את החומר המסכן.

מירב בן ארי: פרק ב', שנחקק בזמנו נחקק לשלוש שנים – – –

בצלאל סמוטריץ': אי-אפשר לעשות את זה בקצירת האומר?

מירב בן ארי: תשמע, אני רוצה להגיד לך, אדוני היושב-ראש, אתה לא מבין, באמת אני אומרת לך, כמה אני לוקחת קשה את הנושא של סמי פיצוציות, וכמה החומר הזה שנראה קליל, נחמד, עושה נזק לבני-נוער – בלתי הפיך.

מירב בן ארי: לכן, אתה יודע מה, אני כן רוצה לדבר על זה שהמשטרה התגייסה לזה.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד לכם שבחצי השנה האחרונה נפתחו 224 תיקים פליליים על שימוש בסמי פיצוציות.

מירב בן ארי: כתבי-אישום – 94 כתבי-אישום, מעצרים של 87 חשודים.

מירב בן ארי: זה נראה לנו כאיזושהי תופעה שהיא לפעמים קלילה, אבל מדובר באסון לאומי.

מירב בן ארי: ואדוני היושב-ראש, אם לא היינו נמצאים בכפרי גמילה, ולא היינו מסתכלים לבני-הנוער האלה בעיניים ורואים שחבר'ה מגיעים לסמי פיצוציות מגיל 14 – עכשיו, אדוני אולי לא מכיר את זה, אבל – אני לא יודעת כמה אתה מכיר את זה ביישוב שלך – אבל במרכז הארץ, ובפריפריה, בכל מקום, בני-נוער נחשפים – באצטלה שזה זול ושזה זמין – והנזק הוא בלתי הפיך.

מירב בן ארי: אני רוצה, באמת, לציין שוועדת העבודה והרווחה קיבלה מהמשטרה דיווחים על ההשפעה של החוק, והתרשמה שהחוק מסייע למלחמה בתופעה המסוכנת של סמי פיצוציות ובאמצעות החוק אפשר לסלק את החומרים האלה, שהם חומרים שמשווקים בכל מקום.

מירב בן ארי: אני רוצה להודות לצוות הוועדה: לנועה, היועצת המשפטית של הוועדה – רגע, חבר הכנסת גפני, אני בדיוק מודה לצוות של הוועדה, שעשה עבודה חשובה מאוד – הנה, גם קיבלת פה סיוע מוועדת הכספים – לכל צוות הוועדה, למנהלת הוועדה; אני רוצה להודות כמובן לחבר הכנסת אלי אלאלוף, יושב-ראש הוועדה, וכמובן לכל חברי הכנסת שנטלו חלק בהעברת החוק החשוב הזה.

מירב בן ארי: מובן שלא הוגשו הסתייגויות לחוק הזה, ולכן אני אבקש מכם להצביע.

מירב בן ארי: אני רוצה לומר לכל מי שצופה בדיון בהצעת החוק הזאת – אל תראו בסמי פיצוציות איזושהי תופעה שחולפת.

מירב בן ארי: התופעה הזאת הולכת ומושרשת, ואנחנו מחויבים להילחם בה, להילחם בתופעה הזאת, ולהפסיק לראות בה איזה משהו קליל או משהו זמין ונגיש.

מירב בן ארי: בני-נוער וצעירים, בסופו של דבר – בסופו של דבר – הנזק הוא עצום.

מירב בן ארי: אז אני מבקשת, באמת, מכל חברי הכנסת, להצביע בעד מתן הסמכויות האלה והטיפול בתופעת סמי הפיצוציות.

מירב בן ארי: תודה.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה לחברת הכנסת מירב בן ארי.

בצלאל סמוטריץ': כאמור, להצעת החוק לא הוגשו הסתייגויות ולא בקשות רשות דיבור.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו נעבור, אם כן, להצבעה על הצעת חוק המאבק בתופעת השימוש בחומרים מסכנים (תיקון מס' 2), התשע"ו–2016, בקריאה שנייה.

בצלאל סמוטריץ': כנוסח הוועדה.

בצלאל סמוטריץ': נמתין לחברת הכנסת בן ארי שתשוב למקומה.

בצלאל סמוטריץ': מי בעד?

בצלאל סמוטריץ': מי נגד?

בצלאל סמוטריץ': הצבעה מס' 11 בעד סעיפים 1–3 – 35 נגד – אין נמנעים – אין סעיפים 1–3 נתקבלו.

בצלאל סמוטריץ': 35 תומכים, אין מתנגדים, אין נמנעים.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת נורית קורן מבקשת להוסיף את תמיכתה לפרוטוקול.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו נעבור כעת, בסייעתא דשמיא, להצביע בקריאה שלישית על הצעת החוק.

בצלאל סמוטריץ': מי בעד?

בצלאל סמוטריץ': מי נגד?

בצלאל סמוטריץ': הצבעה מס' 12 בעד החוק – 36 נגד – 1 נמנעים – אין חוק המאבק בתופעת השימוש בחומרים מסכנים (תיקון מס' 2), התשע"ו–2016, נתקבל.

בצלאל סמוטריץ': 36 תומכים, מתנגד אחד.

בצלאל סמוטריץ': הצעת חוק המאבק בתופעת השימוש בחומרים מסכנים (תיקון מס' 2), התשע"ו–2016, התקבלה בקריאה שלישית ונכנסה אחד כבוד לספר החוקים של מדינת ישראל.

בצלאל סמוטריץ': הודעה של סגן מזכירת הכנסת – אדוני, בבקשה.

נאזם בדר: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבד להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה ולקריאה שלישית: הצעת חוק עסקאות גופים ציבוריים (תיקון מס' 11), התשע"ו–2016, שהחזירה ועדת החוקה, חוק ומשפט.

נאזם בדר: מסקנות הוועדה המיוחדת לזכויות הילד בעקבות דיון מהיר בהצעתם של חברי הכנסת בצלאל סמוטריץ ויהודה גליק בנושא: צו מינהלי שערורייתי לקטין בן 15.

נאזם בדר: מסקנות הוועדה המיוחדת לפניות הציבור בעקבות דיון מהיר בהצעתו של חבר הכנסת יוסף ג'בארין בנושא: יחס בבידוק הביטחוני כלפי אזרחים ערבים.

נאזם בדר: תודה.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה לסגן המזכירה.

בצלאל סמוטריץ': [מס' מ/1038 ומס' פ/2207/20; "דברי הכנסת", חוב' כ"ה, עמ' 12550, חוב' ז', עמ' 6908; נספחות.

בצלאל סמוטריץ': ]

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים לסעיף הבא שעל סדר-היום: הצעת חוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול) (תיקון מס' 22 – הוראת שעה), התשע"ו–2016, לקריאה שנייה ולקריאה שלישית.

בצלאל סמוטריץ': יציג את הצעת החוק יושב-ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט חבר הכנסת ניסן סלומינסקי.

בצלאל סמוטריץ': אדוני, בבקשה.

ניסן סלומינסקי: אדוני היושב-ראש, רבותי השרים, חברי חברי הכנסת, תיקון זה של חוק הנוער הוא חוק ממשלתי וגם חוק פרטי של ענת ברקו, שצורפו יחד, התמזגו, ואני מביא אותו לקריאה שנייה ושלישית.

ניסן סלומינסקי: נכון להיום, ילד עד גיל 14, נאמר בגיל 12, שרצח, או ניסה לרצוח או הרג – ומדברים אך ורק על העבירות האלה – אם הוא רצח, ובית-משפט דן אותו וקבע 30 שנה מאסר, נניח, הילד הזה, מאחר שהוא עוד לא הגיע לגיל 14, לא יכול ללכת לבית-סוהר, אז הוא נכנס למעון סגור; נקודה אחת.

ניסן סלומינסקי: נקודה שנייה: במעון הוא יכול להיות רק עד גיל 20.

ניסן סלומינסקי: כלומר, בפועל, אם הוא יצא בגיל 20, למעשה נשארו לו עוד רוב השנים שגזרו עליו להיות בבית-סוהר, והוא לא יהיה, גם לא במעון, וזה נראה אבסורד לגמרי.

ניסן סלומינסקי: הצעת החוק הזאת – והיא הצעת חוק בהוראת שעה לשלוש שנים, כדי לבחון אותה – אומרת שאותו ילד בשנתיים הראשונות, עד גיל 14, יהיה במעון סגור.

ניסן סלומינסקי: אחרי גיל 14, לו עכשיו הוא היה נידון בבית-המשפט, הוא היה נכנס לבית-סוהר ומרצה 30 שנות מאסר.

ניסן סלומינסקי: אז אחרי שנתיים במעון, ועדה מיוחדת בודקת את הכשירות ואת היכולת ואת כל מה ששייך לנושא; אם מוצאים שהוא לא ראוי ולא יכול להיות בבית-סוהר לנוער – יישאר במעון; אבל אם מצאו שהוא כשיר, ויכול להיות בבית-סוהר לנוער, הוא יעבור לבית-הסוהר לנוער, ואז הוא יוכל לרצות את כל העונש שבית-המשפט גזר עליו, את 30 השנים, אלא אם כן יש שחרור מוקדם או כל הדברים האחרים; וכמובן, לאורך כל הדרך הוועדה תבדוק איך הוא מתקדם שם, איך הוא נמצא, כדי לראות שהכול בסדר ולא קרה שום דבר.

ניסן סלומינסקי: במילים פשוטות: א.

ניסן סלומינסקי: העיוות: הוא יהיה – אחרי גיל 14 הוא ייכנס לבית-סוהר; ב.

ניסן סלומינסקי: רק כך הוא יוכל להשלים את העונש שבית-המשפט גזר עליו.

ניסן סלומינסקי: לא פשוט, החוק, אבל מצד שני, כשמדובר ברצח, ניסיון לרצח והריגה, ובית-המשפט החליט וקבע עונש, באמת צריך שהוא ימלא את העונש הזה, ולכן החוק הזה נותן את הפתרון.

ניסן סלומינסקי: תודה רבה.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה ליושב-ראש ועדת החוקה.

בצלאל סמוטריץ': לחוק הוגשו שתי הסתייגויות, של חברי הכנסת אוסאמה סעדי וזוהיר בהלול.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת סעדי נוכח?

בצלאל סמוטריץ': כן.

בצלאל סמוטריץ': אדוני יעלה לנמק את הסתייגותו.

בצלאל סמוטריץ': אדוני ינמק את הסתייגותו במשך חמש דקות, אשר עומדות לרשותו.

בצלאל סמוטריץ': בבקשה.

אוסאמה סעדי: אנחנו רוצים שיוסף ידבר עוד.

אוסאמה סעדי: זה טעות של הוועדה, המחנ"צ לא הגיש בקשה, אבל זו טעות.

בצלאל סמוטריץ': אין.

בצלאל סמוטריץ': טעויות – אז תלך לבית-משפט.

אוסאמה סעדי: המחנ"צ לא הגיש – – –

בצלאל סמוטריץ': ידידי היקר, אין מה לעשות.

אוסאמה סעדי: לא.

אוסאמה סעדי: אז אנחנו מבקשים שיהיה עוד אחד – אני אדבר שלוש דקות וג'בארין שלוש דקות, זה הכול.

בצלאל סמוטריץ': אדוני, יש תקנון, ואנחנו לא נחרוג מהתקנון.

אוסאמה סעדי: נו, אז אני מבקש – אבל אם יש טעות?

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת סעדי, השעון – איזה מזל יש לך שעוד לא התחלתי אותו, בטעות.

אוסאמה סעדי: אה, עוד לא התחלתי.

בצלאל סמוטריץ': בטעות לחצתי.

אוסאמה סעדי: אדוני היושב-ראש, מכובדי השרים, חברי חברי הכנסת, טוב ששרת המשפטים נמצאת כאן, כי בעצם זה הצעת חוק שלך.

אוסאמה סעדי: הצעת החוק הזאת נולדה בעקבות אותו אירוע עם הקטין מירושלים המזרחית, אחמד מנאסרה.

אוסאמה סעדי: ואנחנו בוועדת החוקה ביקשנו נתונים, גברתי השרה, ומתברר שמדובר, בתקופה האחרונה, בחמישה מקרים של קטינים שהם פחות מ-14.

אוסאמה סעדי: ואני אמרתי שם, ואני חוזר ואומר כאן:

אוסאמה סעדי: אפילו מקרה אחד זה יותר מדי.

אוסאמה סעדי: ומכאן ועד שאנחנו נבוא ונהפוך סדרי עולם וכללים בסיסיים בשיטת המשפט שלנו, המרחק הוא רב מאוד.

אוסאמה סעדי: נהוג וידוע מאז קום המדינה שחוק הנוער, כפי שהוא נקרא – דרכי טיפול ושיקום – בעיקר נועד להביא לשיקומו של הקטין.

אוסאמה סעדי: ולכן החוק קבע באופן מפורש שאין להטיל מאסר בפועל על קטינים שהם בני פחות מ-14, ואם הקטין ביצע עבירה, אז החוק מטיל עליו – בית-משפט יכול להטיל עליו – מעון נעול עד הגיעו לגיל 20, ואז הוא יצא ויפתח דף חדש בחייו.

אוסאמה סעדי: מה שאתם מבקשים עכשיו, גברתי שרת המשפטים, זה שאתם עכשיו תיתנו לבית-המשפט את האפשרות אפילו לגזור מאסר עולם על קטין שהוא בן 13.

אוסאמה סעדי: אומנם הוא לא יתחיל לרצות את זה מגיל 13 – אתם תשלחו אותו לשנה במעון נעול, ואחרי זה, בגיל 14, בית-משפט יכול להגיד: אה, עכשיו הוא יוצא מהמעון הנעול, הוא יישלח לכלא וימשיך את ריצוי המאסר של מאסר עולם או 20 שנה או כל עונש.

אוסאמה סעדי: אתם מבקשים לעשות את זה בהוראת שעה לשלוש שנים, בגלל הזמנים ובגלל האירועים הביטחוניים האחרונים, ואני אומר לכם: אתם טועים, זו לא הדרך לטפל בנערים האלה, שמבצעים מעשים כאלה.

אוסאמה סעדי: ובמקום למצוא – – –

שולי מועלם-רפאלי: אוסאמה, ניסן דיבר על נערים שרוצחים, אז זה לא "מעשים כאלה" – – –

ענת ברקו: רוצחים, רוצחים, רוצחים – – –

אוסאמה סעדי: לא, אז אני אומר, אז אני אומר – – –

שולי מועלם-רפאלי: – – – את זה שוב פעם:

שולי מועלם-רפאלי: אדם שרוצח הוא נוטל חיים – – –

אוסאמה סעדי: שולי, אמרתי שם ואני חזרתי ואמרתי: אפילו מקרה אחד הוא יותר מדי.

שולי מועלם-רפאלי: אבל אתה לא אמרת – – –

אוסאמה סעדי: אנחנו נגד פגיעה באזרחים חפים מפשע.

אוסאמה סעדי: אבל מכאן לבוא ולקחת ילד בן 13 – –

מירב בן ארי: אז מה אם הוא בן 13?

אוסאמה סעדי: – – שאני לא יודע מה גרם לו ללכת ולבצע את המעשה הזה – בכל זאת אנחנו רוצים לראות איך אנחנו נשקם את הילד הזה.

אוסאמה סעדי: לשלוח אותו למאסר עולם – ילד בן 13?

אוסאמה סעדי: עכשיו, זה לא משנה, גם אם זה רצח, יכול להיות שזה רוצח יהודי.

אוסאמה סעדי: יש רוצח יהודי?

אוסאמה סעדי: יכול להיות שיהיה רוצח יהודי?

ענת ברקו: אז הוא יקבל את אותו עונש.

ענת ברקו: הוא יקבל את אותו עונש.

אוסאמה סעדי: אז גם ילד בן 13, רוצח יהודי, אני לא רוצה לשלוח אותו למאסר עולם.

שולי מועלם-רפאלי: אוסאמה, מה הבסיס – – –

אוסאמה סעדי: לכן אני אומר שמבחינה הומנית, מבחינת – – –

ענת ברקו: את מי שהוא רצח – זה לא יעזור לו.

ניסן סלומינסקי: זה בית-סוהר לנוער, עם פיקוח.

אוסאמה סעדי: מה?

ניסן סלומינסקי: זה בית-סוהר לנוער, עם פיקוח מלא של הוועדה כל הזמן, לראות שאכן כן.

אוסאמה סעדי: זה לא העניין.

אוסאמה סעדי: אחרי גיל 14 – – –

מירב בן ארי: לא, זה מי שרצח – – –

אוסאמה סעדי: לא, ניסן, לפי הצעת החוק, אחרי גיל 14 הוא יוחזר לבית-המשפט, ואם בית-המשפט יגיד: אני עכשיו שולח אותו למאסר, הוא ימשיך לרצות את המאסר שלו.

אוסאמה סעדי: תארו לעצמכם שילד בן 13, תשלחו אותו ל-30-20 שנה.

אוסאמה סעדי: עכשיו, נכון שהוא ביצע מעשה קשה – – –

ניסן סלומינסקי: שהחוק יהיה שונה.

ניסן סלומינסקי: תשנו את החוק, שילד אי-אפשר לגזור עליו עונש יותר, אבל אם יש – – –

אוסאמה סעדי: אבל עד היום, ניסן וגברתי שרת המשפטים וחברי חברי הכנסת, עד היום היה מקובל, אפילו שעברנו את האינתיפאדה הראשונה, ועברנו את האינתיפאדה השנייה, ועכשיו אנחנו באינתיפאדה – קוראים לזה אינתיפאדה שלישית, אני לא יודע אם זו אינתיפאדה שלישית – מדובר במקרים בודדים – –

ענת ברקו: – – –

אוסאמה סעדי: – – ובמשך כל השנים האלה, עשרות שנים, לא תוקן החוק הזה – לא באינתיפאדה הראשונה, לא באינתיפאדה השנייה, בגלל מקרים מועטים כאלה, בגלל אותו מקרה של אחמד מנאסרה, אתם משנים שיטת משפט?

שולי מועלם-רפאלי: אוסאמה, מה אתה מציע?

שולי מועלם-רפאלי: מה אתה מציע?

אוסאמה סעדי: אתם משנים כללי יסוד?

אוסאמה סעדי: לכן, אנחנו ברשימה המשותפת מתנגדים לחוק הזה ורוצים להתנגד לחוק הזה.

שולי מועלם-רפאלי: אבל מה אתה מציע?

בצלאל סמוטריץ': תודה.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה.

בצלאל סמוטריץ': חברים – – –

שולי מועלם-רפאלי: – – –

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אוסאמה סעדי, אדוני מבקש להצביע על ההסתייגויות?

אוסאמה סעדי: – – –

ענת ברקו: – – – מה הוא מציע.

בצלאל סמוטריץ': לא שומע.

אוסאמה סעדי: – – –

בצלאל סמוטריץ': טוב.

בצלאל סמוטריץ': חברים, נא תפסו מקומותיכם.

בצלאל סמוטריץ': אדוני יושב-ראש הוועדה מבקש להשיב?

ניסן סלומינסקי: כן.

בצלאל סמוטריץ': טוב.

בצלאל סמוטריץ': אם אתה נורא רוצה להשיב.

בצלאל סמוטריץ': חשבתי שהצעקה מהמקום – – –

קריאה: – – –

ניסן סלומינסקי: – – – נו, מה קרה לךְ?

בצלאל סמוטריץ': רגע, יש לנו בקשות רשות דיבור, האמת.

בצלאל סמוטריץ': קודם כול בקשות רשות דיבור.

ניסן סלומינסקי: אוסאמה ידידי, שוב, חבר ועדה, וזה לא סוד שהוא חבר ועדה מצטיין, גם מופיע תמיד וגם משתתף וגם בתוך העניינים.

ניסן סלומינסקי: וההפך, מתוך חיבה, אני אומר, אפילו גם מנהל ועדה מפעם לפעם.

ניסן סלומינסקי: אני אומר, החוק הזה לא פשוט, אני מודה, הוא לא פשוט, ולא בלב קל, אבל אם יש מצב שילד רוצח – ושוב, אין לזה קשר דווקא לערבי, יכול להיות יהודי; אין לזה קשר, והלוואי שלא יקרה כזה מקרה – ובית-המשפט מצא, אחרי שהוא בדק, שמגיעות לו 30 שנות מאסר, זה העונש.

ניסן סלומינסקי: עכשיו, בפועל, לפי החוק היום, זה לא יוכל להתממש.

ניסן סלומינסקי: למה?

ניסן סלומינסקי: כי הוא פחות מגיל 14.

ניסן סלומינסקי: אם נניח שהשופט היה מחכה חצי שנה, או חודש, והוא היה עובר את גיל 14, הוא היה נכנס לבית-סוהר ל-30 שנה, חוץ משחרורים.

ניסן סלומינסקי: אבל אם המשפט נגמר קצת לפני כן – ואני לא רוצה להגיד שלפעמים בגלל זה מושכים משפטים; אני לא רוצה להגיד דבר כזה.

ניסן סלומינסקי: אבל אם המשפט היה לפני כן, אי-אפשר להכניס אותו לבית-סוהר, אז הוא נכנס למעון סגור.

ניסן סלומינסקי: אבל מעון סגור זה שונה.

ניסן סלומינסקי: שנית, יש גם כלל, שבמעון אפשר להיות עד גיל 20, ואז למעשה הוא יוצא לחופשי, והוא לא ריצה את העונש שבית-המשפט קבע.

ניסן סלומינסקי: הצעת החוק הזאת נועדה לתקן ולומר: עד גיל 14 אי-אפשר להיות בבית-סוהר, הוא יהיה במעון.

ניסן סלומינסקי: אחרי גיל 14 הוא יעבור לבית-סוהר לנוער, שיש, ורק לאחר שוועדה בדקה – ויש מעקב אחריו – שאכן הוא יכול להתמודד עם כל התנאים האלה, שם הוא יוכל לרצות את העונש כפי שבית-המשפט קבע.

ניסן סלומינסקי: ושוב, מפעם לפעם, כל שנתיים או שלוש, יש מעקב של הוועדה לראות איך הוא מסתדר וכו'.

ניסן סלומינסקי: אבל לפחות אז יהיה אפשר לממש את מה שבית-המשפט פסק, אחרת אין שום אפשרות לעשות את זה.

ניסן סלומינסקי: לכן הצעת החוק הזאת – ואני אומר שוב: תפרידו, לא קשור – לא לזה ולא לזה ולא לזה, והלוואי שלא יהיו לנו כאלה דברים, אבל אם קורה, ואתה רוצה לממש את פסק-הדין של בית-המשפט, זו הדרך היחידה.

ניסן סלומינסקי: אחרת, כאילו עוקף את זה, או מאלץ את בית-המשפט, אם הוא בן 13, למשוך את הדיונים עד שהוא יהיה בן 14, ואז לתת לו את זה – זה לא מכובד, לא טוב, ואני גם לא רוצה להגיד שעושים את זה.

ניסן סלומינסקי: לכן אני חושב שהחוק הזה – – –

יעל גרמן: עדיף היה להשאיר את החוק כפי שהוא – – – כל הגופים שהופיעו בפני הוועדה, כולם התנגדו לחוק הזה.

יעל גרמן: כולם.

ניסן סלומינסקי: לא, לא.

יעל גרמן: מה לא?

ניסן סלומינסקי: מה זה לא?

ניסן סלומינסקי: זה חוק ממשלתי.

ניסן סלומינסקי: זה – – –

יעל גרמן: אני מדברת על חוות הדעת.

ניסן סלומינסקי: אה, חוות הדעת אני לא יודע, אבל ישבו על זה כל המערכת שעוסקת ברווחה, בחינוך, בסעד, בכל הדברים.

ניסן סלומינסקי: זאת אומרת, זה חוק ממשלתי, זה לא מישהו שסתם – זה לא סתם שמישהו כתב את זה.

ניסן סלומינסקי: זה אחרי הרבה מחשבה.

ניסן סלומינסקי: ושוב, את רואה, לקח הרבה שנים עד שעשו את זה.

ניסן סלומינסקי: כלומר, עם בדיקות; ולא עוזבים אותו סתם – גם ועדה חייבת לבדוק אותו טוב-טוב, שהוא יכול לעבור ממעון לבית-סוהר של נוער, ואחר כך גם ממשיכים הלאה.

אוסאמה סעדי: ניסן, שום ועדה לא בדקה את זה.

אוסאמה סעדי: הביאו את זה לוועדה שלנו לפני חודשיים, וזה ישב – – –

ניסן סלומינסקי: אבל מי שהכין את זה זה לא ועדה, זה חוק ממשלתי.

ניסן סלומינסקי: הרי ישבו בוועדה נציגים של רווחה, ושל סעד ושל בריאות, וכולם המליצו על זה.

ניסן סלומינסקי: זה לא נפל עלינו.

ניסן סלומינסקי: זה לא חוק פרטי שלי.

יעל גרמן: – – –

ניסן סלומינסקי: אחרת צריך פשוט לשנות את החוק ולהגיד שאי-אפשר לפסוק לו יותר מ-12 שנה, נגיד, כי בגיל 20 הוא יוצא.

ניסן סלומינסקי: אבל לא יכול להיות מצב שהחוק אומר שאפשר להטיל עליו 30 שנות מאסר, ובפועל אין שום אפשרות לממש את זה.

ניסן סלומינסקי: אז או שישנו את החוק הבסיסי ויגידו שעליו אפשר להטיל רק עד 12 שנים – זה משהו אחר.

ניסן סלומינסקי: אבל כרגע, כשהחוק אומר שאפשר להטיל עליו, נניח אם הוא רוצח, נניח, סתם אני אומר, 30 שנה, ובפועל אי-אפשר לממש את זה, אנחנו במו-ידינו עושים צחוק: יש חוק, ומצד שני אתה קובע שאתה לא יכול לממש את זה.

ניסן סלומינסקי: אז מה, אנחנו עושים צחוק?

ניסן סלומינסקי: לכן החוק הזה נועד לתקן את הדבר הזה ולאפשר את מימוש החוק.

ניסן סלומינסקי: אני אומר שוב ואמרתי את זה: לא קל.

ניסן סלומינסקי: לא קל, למה?

ניסן סלומינסקי: כי לא קל בכלל לדבר על סיטואציה שילד רוצח, ילד – רוצח.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה.

אורי אריאל: ניסן – – –

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה, אדוני יושב-ראש הוועדה.

בצלאל סמוטריץ': אני מפנה שאלה לחברי – – –

ניסן סלומינסקי: להמשיך, נו.

ניסן סלומינסקי: מה אני – – – יש לי בעל-בית כאן, בנושא הזה.

יוסף ג'בארין: הרעיון היה התחשבות – – –

ניסן סלומינסקי: אני יודע.

ניסן סלומינסקי: לכן אמרתי – – –

יוסף ג'בארין: – – – ההתחשבות הזאת – – –

ניסן סלומינסקי: אני מסכים.

ניסן סלומינסקי: זה לא קל.

ניסן סלומינסקי: אבל עובדה שיש חוק כזה – – –

יוסף ג'בארין: – – –

ניסן סלומינסקי: אבל יש חוק.

ניסן סלומינסקי: אז שישנו את החוק.

ניסן סלומינסקי: אם היו משנים את החוק, אני מסכים אתך.

ניסן סלומינסקי: אבל כשיש חוק, לא יכול להיות שיד אחת עושה חוק ויד שנייה קובעת שאתה לא יכול לממש אותו.

יוסף ג'בארין: – – – אין מדינה בעולם – – – מאסר – – –

ניסן סלומינסקי: אין.

ניסן סלומינסקי: גם פה אין מאסר.

ניסן סלומינסקי: עד גיל 14 הוא נמצא במעון סגור.

ניסן סלומינסקי: עד גיל 14 הוא במעון סגור.

ניסן סלומינסקי: אחרי גיל 14 משתווה דינו לדין ילד בן 14 שרצח ונכנס לבית-סוהר לנוער לכל השנים שהשופט קובע.

ניסן סלומינסקי: זה שהוא רצח שנה לפני כן, אומרים שלא ניתן לו פריבילגיה עד כדי כך גדולה, נגיד; אם אפשר לקרוא לזה פריבילגיה.

ניסן סלומינסקי: לכן אני חושב שהחוק הזה מסדר פשוט שאם יש חוק – תן את האפשרות לממש אותו, עם כל הרגישות.

ניסן סלומינסקי: אני אומר עוד פעם: בחוק הזה יש רגישות: ועדה בודקת אותו בהתחלה, ואם לא – לא מעבירים אותו; בודקת אותו גם בהמשך, לראות איך הוא מתאקלם, אם הוא מסתדר.

ניסן סלומינסקי: מדובר בבית-סוהר לנוער.

ניסן סלומינסקי: אם רואים שזה לא – לא מאפשרים את זה.

ניסן סלומינסקי: לא עושים.

קריאה: – – –

ניסן סלומינסקי: רבותי, מה הצעקות שם?

ניסן סלומינסקי: אדוני, מה הצעקות?

ניסן סלומינסקי: מה הוא צועק שם?

בצלאל סמוטריץ': אדוני יושב-ראש הקואליציה.

ענת ברקו: – – –

יואל חסון: חברת הכנסת ברקו, יש גם חובות להיות בקואליציה, לא רק זכויות – – –

ענת ברקו: – – – צריך לקרוא לכל אחד באופן אישי – – –

יואל חסון: – – –

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת ברקו, חבר הכנסת יואל חסון.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה לאדוני יושב-ראש ועדת החוקה.

בצלאל סמוטריץ': אני מפנה רגע שאלה לחברי סיעת המחנה הציוני: ככל הנראה, בשל טעות בנוסח המחייב, שנמצא בפנינו, יש בקשות דיבור של כל חברי המחנה הציוני.

בצלאל סמוטריץ': אז אני שואל, האם מישהו מחברי המחנה הציוני מבקש לממש את רשות הדיבור שלו לפנים משורת הדין?

יואל חסון: כולם רוצים.

בצלאל סמוטריץ': כולכם רוצים?

מיקי רוזנטל: לא, לא.

בצלאל סמוטריץ': טוב, אז אני אעבור אחד-אחד על השאלות – – –

מיקי רוזנטל: לא, לא.

מיקי רוזנטל: לא רוצים.

מיקי רוזנטל: זו הייתה בדיחה.

בצלאל סמוטריץ': הייתה בדיחה.

בצלאל סמוטריץ': יושבת-ראש הסיעה?

בצלאל סמוטריץ': אני מקריא את השמות, חברים: חבר הכנסת יצחק הרצוג – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': ציפי לבני – אינה נוכחת – – –

קריאה: בצלאל, בצלאל – – –

בצלאל סמוטריץ': מוותרים.

בצלאל סמוטריץ': אני לא צריך שיפסלו לך את החוק אחר כך, ניסן, כי לא נתנו למישהו לדבר.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אוסאמה סעדי – אנחנו לא מצביעים על ההסתייגויות.

אוסאמה סעדי: – – –

בצלאל סמוטריץ': טוב, אז אנחנו עוברים, אם כן, להצביע כעת בקריאה שנייה על הצעת חוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול) (תיקון מס' 22 – הוראת שעה), התשע"ו–2016.

בצלאל סמוטריץ': בקריאה שנייה.

בצלאל סמוטריץ': כנוסח הוועדה.

בצלאל סמוטריץ': מי בעד?

בצלאל סמוטריץ': מי נגד?

בצלאל סמוטריץ': הצבעה מס' 13 בעד סעיפים 1–2 – 33 נגד – 16 נמנעים – אין סעיפים 1–2 נתקבלו.

בצלאל סמוטריץ': 33 תומכים, 16 מתנגדים.

בצלאל סמוטריץ': הצעת החוק התקבלה בקריאה שנייה.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים להצביע על הצעת החוק בקריאה שלישית.

בצלאל סמוטריץ': מי בעד? מי נגד?

בצלאל סמוטריץ': קריאה שלישית.

בצלאל סמוטריץ': מצביעים.

בצלאל סמוטריץ': הצבעה מס' 14 בעד החוק – 32 נגד – 16 נמנעים – 1 חוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול) (תיקון מס' 22 – הוראת שעה), התשע"ו–2016, נתקבל.

בצלאל סמוטריץ': איך אריק שרון אמר פעם – מי בעד למגר את הטרור?

בצלאל סמוטריץ': 32 תומכים, 16 מתנגדים.

בצלאל סמוטריץ': אני קובע כי הצעת חוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול) (תיקון מס' 22 – הוראת שעה), התשע"ו–2016, התקבלה בקריאה שלישית ונכנסה אחר כבוד לספר החוקים של מדינת ישראל.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת ענת ברקו, יוזמת הצעת החוק, מוזמנת להודות ולברך – בקצירת האומר.

בצלאל סמוטריץ': בבקשה, גברתי.

בצלאל סמוטריץ': חברי הכנסת, בואו נכבד בבקשה את חברת הכנסת ברקו.

ענת ברקו: אדוני היושב-ראש, כבוד השרות, השרים שנמצאים כאן, החוק הזה נולד כצורך.

ענת ברקו: אני חשבתי שיש להפריד את העניין הפלילי, של הפשיעה הקונבנציונלית, מטרור, אבל יחד עם זה, גם החוק, שבעצם מיזג את שני הדברים הללו, אני חושבת שהוא נותן מענה.

ענת ברקו: אנו נמצאים בפני גל של טרור כבר הרבה מאוד זמן, ואני יכולה לתת לכם איזשהו ציטוט אפילו, קצר, מממר"י, על מה שנאמר לילדים – ואני לא מדברת על ההסתה הבלתי-פוסקת בכל הרשתות החברתיות, דובר בזה מספיק: למדו את ילדיכם לאהוב את פלסטין ולקחת סכינים, הו, בני פלסטין.

ענת ברקו: הדור הבא הוא דור הדקירות והשחיטות – זה לא רק הדור הבא, גם הדור הזה, גם הדור שלפני זה, דור הסכינים והשחיטות.

ענת ברקו: הילדים הללו קורבנות של החברה הפלסטינית, ולכן, חברה רשאית להגן על עצמה.

ענת ברקו: את מי שנרצח מסכין בגב או סכין בלב לא מעניין אם הילד היה בן עשר, 12 או 15.

ענת ברקו: בהרבה מאוד מקרים אנו ראינו שהיו גם מחבלים מתאבדים בגיל 11.

ענת ברקו: אנחנו רואים בסביבה שבה אנו חיים עורפי ראשים בגיל שבע ושמונה, ילדים שמשתמשים בהם לפיגועי טרור, שוחטים אזרחים תמימים – גם ילדים.

ענת ברקו: מובן שהילדים הללו הם קורבנות, והלוואי שלא היינו נזקקים לחוק מהסוג הזה, אבל אולי יהיה בכך גם משהו כדי להגן על הילדים הללו – –

אוסאמה סעדי: תפסיקי להסית.

ענת ברקו: – – במובן הזה, חבר הכנסת סעדי, שלא ישתמשו בילדים כמגן חי – –

אוסאמה סעדי: את מסיתה.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת סעדי, אתה דיברת.

ענת ברקו: – – שלא ישתמשו בילדים לשים עליהם חגורות נפץ – –

בצלאל סמוטריץ': אדוני, לא בעמידה.

בצלאל סמוטריץ': סליחה, אתה דיברת, לא הפרענו לך.

ענת ברקו: – – שלא ישתמשו בילדים לערוף ראשים, שלא ישתמשו בילדים לשחוט אנשים.

אוסאמה סעדי: מה זה?

אוסאמה סעדי: החוק שלה לא נכנס.

ענת ברקו: ומה קורה?

ענת ברקו: רואים נורמליזציה של אלימות בחברה הפלסטינית בצורה מאוד בולטת.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת ברקו – חברת הכנסת ברקו, נהוג אחרי קבלת החוק לברך, להודות.

בצלאל סמוטריץ': את הבעת העמדה לגופה אפשר היה לפני – – –

ענת ברקו: אני מקווה שגם יהיה בחוק זה למנוע את הפיגוע הבא – –

אוסאמה סעדי: כל החוק שלך לא נכנס – – –

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת סעדי, אני קורא אותך לסדר בפעם הראשונה.

ענת ברקו: – – ולהגן על האזרחים, נראה בכך די.

אוסאמה סעדי: מה די?

אוסאמה סעדי: את די.

ענת ברקו: נראה בכך די, חבר הכנסת סעדי.

ענת ברקו: תקשיב למה שאני אומרת.

ענת ברקו: אני מבינה שאני מעצבנת אותך.

ענת ברקו: סימן שדברי נוגעים – קולעים למקום הנכון.

אוסאמה סעדי: את צריכה לברך, לא להסית.

ענת ברקו: עכשיו אני רוצה להודות – – –

יעל גרמן: – – –

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת גרמן, היא פועלת על-פי התקנון.

בצלאל סמוטריץ': אני לא צריך עצות.

ענת ברקו: אני רוצה להודות לשרת המשפטים איילת שקד, ליושב-ראש ועדת חוקה ניסן סלומינסקי, לאסף, מנהל הוועדה, ליועצת המשפטית נועה, שנשארה גם עד שעה כה מאוחרת כדי לראות שהחוק עובר, ולתמר, היועצת הפרלמנטרית שלי.

ענת ברקו: תודה רבה למי שתמך בחוק, ונקווה שלא נזדקק לו.

ענת ברקו: תודה, אדוני.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה לחברת הכנסת ברקו.

בצלאל סמוטריץ': [מס' כ/655; "דברי הכנסת", חוב' ל"ה, עמ' 16157; נספחות.

בצלאל סמוטריץ': ]

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים, בעזרת השם, לסעיף הבא שעל סדר-היום: הצעת חוק הספורט (תיקון מס' 10), התשע"ו–2016, קריאה שנייה וקריאה שלישית.

בצלאל סמוטריץ': מציג את הצעת החוק יושב-ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת חבר הכנסת יעקב מרגי.

עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת להוסיף שהתנגדתי להצעה.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן מבקשת להוסיף את התנגדותה, לפרוטוקול, לחוק הקודם, של ענת ברקו.

בצלאל סמוטריץ': בהנחה שהפרוטוקול לא מתבלבל מזה שאנחנו חוזרים אחורה, אז זה אפשרי; אם לא, לא.

בצלאל סמוטריץ': אני מזכיר לאדוני, אם אדוני לא זוכר, השעה עכשיו 22:00.

יעקב מרגי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, מכובדי השרים, הנני מתכבד להביא בפני הכנסת לקריאה שנייה ולקריאה שלישית את הצעת חוק הספורט (תיקון מס' 10), התשע"ו–2016.

יעקב מרגי: הצעת חוק זו היא מיזוג של שתי הצעות חוק פרטיות של חברי הכנסת יואל רזבוזוב, מכלוף מיקי זוהר וקבוצת חברי הכנסת מסיעות הבית השונות.

יעקב מרגי: לפי חוק הספורט, על גופי הספורט מוטלת חובה לבטח את הספורטאים הנוטלים חלק בתחרויות ספורט המאורגנות על-ידיהם או מטעמם.

יעקב מרגי: מוצע למנוע כפל תשלומי ביטוח ולפטור את גופי הספורט מלבטח כמה קבוצות של ספורטאים שמבוטחים בביטוח תאונות אישיות או לפי חוק הביטוח הלאומי, כלהלן: ספורטאים המקבלים מעל שכר מינימום וספורטאים המשתתפים בפעילות ספורט במסגרת פעילות הנלווית לעבודה, לרבות בליגה למקומות עבודה, המבוטחים לפי חוק הביטוח הלאומי, וכן תלמידים, המבוטחים בביטוח תאונות אישיות שרשות החינוך המקומית מחויבת בו לפי חוק לימוד חובה, לעניין פעילות המבוטחת לפי אותו חוק.

יעקב מרגי: אנו מביאים הצעת חוק זו לפני תחילתה של שנת הלימודים התשע"ז, כדי שכבר בשנת הלימודים הנוכחית ייחסך מההורים כפל התשלומים שהם משלמים עבור ביטוח ילדם בעת פעילות ספורט.

יעקב מרגי: הצעת החוק מוגשת ללא הסתייגויות, ואני מבקש מחברי הבית לאשרה בקריאה שנייה ובקריאה שלישית.

יעקב מרגי: את התודה אני אשאיר לחבר הכנסת רזבוזוב, שיודה לכל העוסקים במלאכה.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה ליושב-ראש ועדת החינוך.

בצלאל סמוטריץ': אין הסתייגויות לחוק, כן הוגשו שתי בקשות רשות דיבור.

בצלאל סמוטריץ': הראשונה של חבר הכנסת רזבוזוב.

קריאה: – – –

בצלאל סמוטריץ': אדוני יברך לאחר ההצבעה על החוק.

בצלאל סמוטריץ': בסדר, אז אדוני מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת מכלוף מיקי זוהר – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים, אם כן – חברים, נא תפסו מקומותיכם – אנחנו עוברים להצביע על הצעת חוק הספורט (תיקון מס' 10), התשע"ו–2016, בקריאה שנייה.

בצלאל סמוטריץ': כנוסח הוועדה.

בצלאל סמוטריץ': מי בעד?

בצלאל סמוטריץ': מי נגד?

בצלאל סמוטריץ': הצבעה מס' 15 בעד סעיף 1 – 37 נגד – אין נמנעים – אין סעיף 1 נתקבל.

בצלאל סמוטריץ': 37 תומכים, אין מתנגדים, אין נמנעים.

בצלאל סמוטריץ': הצעת החוק נתקבלה בקריאה שנייה.

בצלאל סמוטריץ': מבקש להוסיף את קולו, לפרוטוקול, את תמיכתו גם, חבר הכנסת איוב קרא.

בצלאל סמוטריץ': אדוני ישב, יש לנו כעת קריאה שלישית, שם אדוני יוכל להצביע.

בצלאל סמוטריץ': גם חבר הכנסת יגאל גואטה.

בצלאל סמוטריץ': חברים, לא צריך לצרף לפרוטוקול, כולם מוזמנים להצביע כעת בקריאה שלישית.

בצלאל סמוטריץ': מי בעד?

בצלאל סמוטריץ': מי נגד?

בצלאל סמוטריץ': הצבעה מס' 16 בעד החוק – 39 נגד – אין נמנעים – אין חוק הספורט (תיקון מס' 10), התשע"ו–2016, נתקבל.

קריאה: דבר יותר לאט.

קריאה: דבר יותר לאט.

בצלאל סמוטריץ': 39 תומכים, אין מתנגדים, אין נמנעים.

בצלאל סמוטריץ': אני מדבר לאט יותר, וקובע שהצעת חוק הספורט (תיקון מס' 10), התשע"ו–2016, התקבלה בקריאה שלישית ונכנסה אחר כבוד לספר החוקים.

בצלאל סמוטריץ': ראשון היוזמים, חבר הכנסת יואל רזבוזוב, מוזמן לברך.

בצלאל סמוטריץ': זה קצב בסדר, חבר הכנסת שי?

נחמן שי: כן.

בצלאל סמוטריץ': תודה, אדוני.

יואל רזבוזוב: נעשה את זה מהר.

יואל רזבוזוב: כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, ברגע זה הבאנו בשורה גדולה למשפחות רבות במדינת ישראל – אני מדבר כאן על מאות-אלפי משפחות; כבר מהחודש הבא נחסוך מאות-מיליוני שקלים למשפחות האלה.

יואל רזבוזוב: מנענו כפל ביטוחים, כסף מיותר ששילמו משפחות, הורים צעירים, על ילדים בחוגים.

יואל רזבוזוב: אם ילד היה בחוג מסוים, היו משלמים עליו ביטוח תאונות אישיות לחוג; היה הולך לעוד חוג – עוד פעם ביטוח תאונות אישיות; אם הוא היה עובר מחוג לחוג – עוד פעם ביטוח תאונות אישיות, וכל זה כשהוא מבוטח על-ידי מערכת החינוך על-פי חוק לימוד חובה, וההורים משלמים בתחילת שנה גם את אותו הביטוח.

יואל רזבוזוב: יוצא מצב שעל אותו מוצר שילמו פעמיים, שלוש, ארבע ויותר.

יואל רזבוזוב: בחישוב פשוט, חסכנו עכשיו, בלחיצת כפתור, בערך, מתחילת ספטמבר, כ-1,000 ש"ח בשנה למשפחה.

יואל רזבוזוב: אני חושב שכולנו יכולים להיות מרוצים שאנחנו כאן, ככנסת ישראל, קואליציה ואופוזיציה, נלחמים ביוקר המחיה, עושים זאת ולא על-ידי דיבורים אלא במעשים.

יואל רזבוזוב: רציתי להודות ליושב-ראש הוועדה, ועדת החינוך, התרבות והספורט, חבר הכנסת יעקב מרגי, לצוות ועדת החינוך, התרבות והספורט: יהודית גידלי, מנהלת הוועדה; רכזות הוועדה רבקה וידר ולאה גופר; וכמובן ליועצת המשפטית מירב ישראלי – מכיוון שבאמת עשינו את זה בימים האחרונים, בשביל להספיק לספטמבר ולחסוך לאנשים את אותו הכסף.

יואל רזבוזוב: כמו כן, רציתי להודות לשרת הספורט מירי רגב ולאנשי משרדה; אנשי משרד החינוך והשר נפתלי בנט; אנשי משרד האוצר; היועצת המשפטית של המרכז לשלטון מקומי רות דיין, ועוד רבים וטובים שעמלו על החוק.

יואל רזבוזוב: וכמובן גם למנהלת הסיעה של יש עתיד, לליהי, לשפרית; לצוות שלי: נרי ברנר, מיקי פישמן וילנה פרס.

יואל רזבוזוב: ובאמת תודה שכולם הבינו את האבסורד, טיפלו ופעלו יחד אתי לשנות את החוק, וכמובן אני גם אתייחס לחברי חבר הכנסת מיקי זוהר, שגם הכניס שני סעיפים, שהרחיבו את החוק ונתנו – הכניסו עוד קבוצה, של אנשים בוגרים שלא יצטרכו לשלם את הכסף הזה.

יואל רזבוזוב: ועליזה, גם תודה לך בשם מיקי זוהר.

יואל רזבוזוב: תודה רבה.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה, חבר הכנסת יואל רזבוזוב.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים, בעזרת השם, לסעיף הבא שעל סדר-היום: הצעת חוק המכר (דירות) (הבטחת השקעות של רוכשי דירות) (תיקון מס' 8 והוראת שעה), התשע"ו–2016, קריאה ראשונה.

בצלאל סמוטריץ': מציג את הצעת החוק שר הבינוי והשיכון חבר הכנסת יואב גלנט.

בצלאל סמוטריץ': היכן אדוני?

בצלאל סמוטריץ': אני ראיתי אותו כאן לפני רגע.

קריאות: – – –

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת קיש גם איננו?

בצלאל סמוטריץ': [רשומות (הצעות חוק, חוב' מ/1069); נספחות.

בצלאל סמוטריץ': ]

בצלאל סמוטריץ': אנחנו נעבור כעת – שרת המשפטים כאן, נכון?

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים כעת לסעיף 16 בסדר-היום: הצעת חוק סדר הדין הפלילי (תיקון מס' 76) (סמכות בית-המשפט שלערעור), התשע"ו, לקריאה ראשונה.

בצלאל סמוטריץ': תציג את הצעת החוק שרת המשפטים חברת הכנסת איילת שקד.

בצלאל סמוטריץ': גברתי תציג אותו בעל-פה בקצרה.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו קראנו אותו, למדנו אותו, אנחנו מכירים אותו לעומק.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו איננו מצביעים לפני שאנחנו לומדים הצעות חוק.

בצלאל סמוטריץ': הצעת חוק סדר הדין הפלילי (תיקון מס' 76) (סמכות בית-המשפט שלערעור), התשע"ו, לקריאה ראשונה.

שולי מועלם-רפאלי: טוב, תמיד אפשר להקריא משהו של אורי אורבך.

איילת שקד: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, הצעת חוק סדר הדין הפלילי (סמכות בית-המשפט שלערעור) מבקשת להבהיר כי לבית-משפט ביושבו כערכאת ערעור יש סמכות לשנות את עונשו של נאשם ולהשית עליו כל עונש, בלא תלות בעונש אשר השיתה עליו הערכאה הקודמת.

איילת שקד: לדוגמה: אם הערכאה הראשונה נתנה עבודות שירות, ערכאת הערעור תוכל לתת מאסר, כן?

איילת שקד: אני רק נותנת דוגמה.

איילת שקד: טוב.

איילת שקד: בואו נקצר, נקצר.

איילת שקד: מוצע לתקן את סעיף 213 לחוק סדר הדין הפלילי ולקבוע כי אם קיבל בית-המשפט של ערכאת הערעור את הערעור, רשאי הוא להשית על הנאשם כל עונש שהערכאה הקודמת הייתה מוסמכת לתת, בין אם החל או סיים הנאשם את ריצוי העונש שהשיתה עליו הערכאה הקודמת ובין אם לא.

איילת שקד: הצעת החוק מבקשת להשיב לקדמותו את המצב המשפטי טרם פסיקת בית-המשפט העליון בנושא; ככל שאדם החל לרצות עונש מסוים, נכון – – –

משה גפני: – – – זה חוק עוקף-בג"ץ.

איילת שקד: נכון.

משה גפני: – – –

איילת שקד: מה שקרה – היה חוק – –

קריאה: – – –

איילת שקד: – – הפסיקה שינתה את החוק – עכשיו אנחנו מחזירים את זה לחוק הקודם.

משה גפני: כמו שעשית עם המקוואות.

איילת שקד: אתה חד, גפני.

איילת שקד: הצעת החוק מבקשת להשיב לקדמותו – –

שולי מועלם-רפאלי: – – – זה לא השפיע – – – גפני.

איילת שקד: – – את המצב.

איילת שקד: ככל שאדם החל לרצות עונש מסוים, נכון שהדבר יקבל ביטוי במידת העונש שתקבע ערכאת הערעור, אך הדבר לא צריך להגביל את סמכותה של ערכאת הערעור – –

רויטל סויד: למה?

רויטל סויד: למה אנחנו מצביעים בעד – – –?

איילת שקד: – – להטיל עליו עונש אחר.

איילת שקד: רויטל, זה ביטול הלכת גנני.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה.

איילת שקד: לאור זאת, אני מבקשת לתמוך בחוק ולהעבירו לוועדת החוקה.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה לגברתי שרת המשפטים.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים כעת לסדר הדוברים על הצעת החוק הזאת:

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת מנואל טרכטנברג – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אראל מרגלית – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת מירב בן ארי – מוותרת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת דב חנין, חבר הכנסת דב חנין – –

דב חנין: – – – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': – – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת תמר זנדברג – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אוסאמה סעדי – מבקש לדבר.

בצלאל סמוטריץ': שלוש דקות, אדוני, לרשותך.

בצלאל סמוטריץ': בבקשה.

אוסאמה סעדי: גברתי שרת המשפטים, אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, כלל יסוד, גברתי שרת המשפטים, כלל יסוד בדיני עונשין ובסדרי דין בערעור – שערכאת הערעור לא ממצה את העונש שהערכאה הראשונה הייתה מטילה, גם אם היא חושבת שהעונש שבית-המשפט קבע בערכאה דלמטה היה עונש מוטעה – אז היא יכולה לשנות.

אוסאמה סעדי: זה המצב המשפטי הקיים.

אוסאמה סעדי: אבל בית-משפט לא ממצה את העונש ולא שם את שיקול הדעת שלו במקום שיקול הדעת של בית-המשפט, הערכאה דלמטה.

אוסאמה סעדי: אם הפרקליטות מבקשת את זה, זה סימן שהפרקליטות לא מרוצה מהמצב המשפטי הקיים.

אוסאמה סעדי: גברתי שרת המשפטים, אתם בחודשים האחרונים מביאים סדרה של חוקים – הבאתם את העניין של החומר החסוי של המודיעין של המשטרה, שאתם צמצמתם את ההלכות שבית-המשפט העליון פסק.

אוסאמה סעדי: עכשיו, מימים ימימה, בית-המשפט העליון קבע הלכה פסוקה, שהיא מושרשת בשיטת המשפט שלנו, שאומרת שערכאת הערעור לא ממצה את העונש ולא שמה את העונש שהיא אמורה – שהייתה סבורה שמן הראוי שיוטל, כי בכל זאת, היא ערכאת ערעור.

אוסאמה סעדי: אתם פה משנים עקרונות יסוד, ככה, כי הפרקליטות ביקשה.

אוסאמה סעדי: אי-אפשר ככה, גברתי שרת המשפטים.

אוסאמה סעדי: אני הייתי מצפה ממך, באמת, להיכנס בעובי הקורה ולבדוק את העניין.

איילת שקד: חצי שנה התלבטתי על זה.

אוסאמה סעדי: התלבטת?

איילת שקד: חצי שנה.

אוסאמה סעדי: נו, ו-?

איילת שקד: בסוף הם שכנעו אותי.

רויטל סויד: אז תמתיני, איילת.

אוסאמה סעדי: שכנעו אותך.

אוסאמה סעדי: אז אני מבקש שאת תשקלי את זה עוד פעם.

אוסאמה סעדי: כי באמת, אני אומר לך, גברתי שרת המשפטים, זה מסוכן מאוד.

אוסאמה סעדי: ואנחנו לא רוצים כל מה שהפרקליטות מבקשת.

איילת שקד: אין בעיה.

איילת שקד: אוסאמה, תקשיב – – –

אוסאמה סעדי: יש סנגוריה, יש בית-משפט עליון.

אוסאמה סעדי: למה את לא מביאה בחשבון – –

איילת שקד: אוסאמה – – –

אוסאמה סעדי: – – את העמדה של שופטי העליון?

איילת שקד: – – –

אוסאמה סעדי: של כל השופטים?

אוסאמה סעדי: אני לא מדבר על – יכול להיות שבהריסת בתים, גברתי שרת המשפטים, יש שופטים ככה ויש שופטים ככה.

אוסאמה סעדי: אבל בעניין הזה, כל שופטי העליון – זו הלכה מושרשת, הלכה מושרשת, אני אומר לך.

אוסאמה סעדי: תלכי ותבדקי.

אוסאמה סעדי: אני הופעתי המון פעמים.

אוסאמה סעדי: עכשיו, אם זה עבודות שירות, אז בית-משפט לערעור יכול לשנות את זה למאסר.

איילת שקד: אנחנו – – –

אוסאמה סעדי: הנה, עכשיו בית-המשפט העליון בעניין של האנס – מה שמו?

אוסאמה סעדי: יעל גרמן – –

קריאה: – – – נחמן.

אוסאמה סעדי: – – תעזרי לי.

אוסאמה סעדי: שאתמול – – –

איילת שקד: יניב נחמן.

קריאות: יניב – – –

איילת שקד: – – –

אוסאמה סעדי: נחמן.

אוסאמה סעדי: נחמן.

איילת שקד: אני – – –

אוסאמה סעדי: אז במקום עבודות שירות, בית-המשפט העליון נתן לו שנה.

אוסאמה סעדי: אז למה משנים את החוק?

אוסאמה סעדי: כי החוק, הסמכות קיימת.

אוסאמה סעדי: אבל ידוע, ההלכה ידועה, כי בית-משפט לערעור – וזה צריך להשאיר.

אוסאמה סעדי: כי בכל זאת, היה בית-משפט של הערכאה הראשונה.

אוסאמה סעדי: סמוּטריץ, אתה גם היית עורך-דין, ואתה – – –

בצלאל סמוטריץ': סמוֹטריץ – בחולם.

בצלאל סמוטריץ': בשתי ערכאות.

אוסאמה סעדי: ובחולם.

אוסאמה סעדי: נכון.

קריאה: – – –

אוסאמה סעדי: אני אומר: זה קיים.

בצלאל סמוטריץ': אדוני, תודה.

אוסאמה סעדי: ואני מבקש – –

בצלאל סמוטריץ': תגמור במילה סמוטריץ – – –

אוסאמה סעדי: – – משרת המשפטים באמת לעיין מחדש בעמדה שלה בחוק הזה.

אוסאמה סעדי: תודה.

בצלאל סמוטריץ': אני משוכנע שהשרה תשקול את דבריך.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת זוהיר בהלול – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת עליזה לביא – מוותרת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת יוסי יונה – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת מיכל רוזין – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף – –

קריאה: מוותר.

בצלאל סמוטריץ': – – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת זהבה גלאון – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת עיסאווי פריג' – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת מאיר כהן – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת מיקי לוי – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת קארין אלהרר – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת איתן ברושי – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אמיר אוחנה – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת ישראל אייכלר – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין – –

קריאה: – – –

בצלאל סמוטריץ': – – מוותרת.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן – מוותרת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אכרם חסון – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת איציק שמולי – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת יהודה גליק – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אחמד טיבי – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת נחמן שי – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת רויטל סויד – חברת הכנסת רויטל סויד.

קריאה: רויטל.

קריאה: רויטל – – –

קריאה: אני מוותרת.

בצלאל סמוטריץ': גברתי מוותרת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת באסל גטאס – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת יעל כהן-פארן – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת עפר שלח – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת קסניה סבטלובה – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת יואל חסון – מוותר ברוב טובו; חבר הכנסת אורן אסף חזן – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת שרן השכל – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת יחיאל חיליק בר – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים, אם כן – חברי חברי הכנסת, תפסו נא מקומותיכם, אנחנו מצביעים על הצעת חוק סדר הדין הפלילי (תיקון מס' 76) (סמכות בית-המשפט שלערעור), התשע"ו–2016, בקריאה ראשונה.

בצלאל סמוטריץ': מי בעד ומי נגד?

בצלאל סמוטריץ': הצבעה מס' 17 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 24 נגד – 15 נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק סדר הדין הפלילי (תיקון מס' 76) (סמכות בית-המשפט שלערעור), התשע"ו–2016, לוועדת החוקה, חוק ומשפט נתקבלה.

בצלאל סמוטריץ': 24 תומכים, 15 מתנגדים.

בצלאל סמוטריץ': הצעת החוק התקבלה בקריאה ראשונה, והיא עוברת להכנה בוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת.

בצלאל סמוטריץ': [רשומות (הצעות חוק, חוב' מ/1077); נספחות.

בצלאל סמוטריץ': ]

בצלאל סמוטריץ': אנחנו חוזרים כעת לסעיף מס' 14 בסדר-היום שלפניכם – הצעת חוק המכר (דירות) (הבטחת השקעות של רוכשי דירות) (תיקון מס' 8 והוראת שעה), התשע"ו–2016, קריאה ראשונה.

בצלאל סמוטריץ': מציג את הצעת החוק שר הבינוי והשיכון חבר הכנסת יואב גלנט.

בצלאל סמוטריץ': גם לאדוני אנחנו מזכירים שהשעה היא עשר בלילה.

רחל עזריה: מה זה עשר?

רחל עזריה: עשר בלילה?

רחל עזריה: – – –

בצלאל סמוטריץ': אנחנו נדייק; חברת מפלגתך ביקשה לומר שהשעה היא עשר בערב ולא עשר בלילה, אז אדוני יכול לקחת את הזמן.

יואב גלנט: יש זמן, יש זמן.

יואב גלנט: מאחר שאני עומד פה לעתים רחוקות, אני אנצל את הזמן במלואו.

יואב גלנט: אני בטוח שחברי הכנסת יאהבו את זה.

בצלאל סמוטריץ': אם תשכנע אותם יותר מדי, אנחנו עלולים להצביע נגד, אתה יודע.

יואב גלנט: שלום, ערב טוב לכם, אנחנו מביאים היום לאישור הכנסת בקריאה ראשונה את הצעת חוק המכר (דירות) (הבטחת השקעות של רוכשי דירות) (תיקון מס' 8 והוראת שעה).

יואב גלנט: המטרה שלה היא גם להוריד את המחירים לצרכנים וגם להגן על הצרכנים.

יואב גלנט: ההחלטה שיזמנו עברה תהליך מואץ כדי לחזק את ההגנה החוקית שאנחנו מספקים לרוכשי הדירות.

יואב גלנט: הפרצות בחוק המכר לאורך השנים פגעו בציבור: היה היעדר שקיפות בחוזה, שהביא לעוגמת נפש ולנזק כלכלי, ורוכשים גם נדרשו לשלם מכיסם אלפי שקלים על מרכיב המע"מ, שנגבה מהקבלנים והוטל על הציבור.

יואב גלנט: התיקונים שאנחנו מעבירים צפויים להגן על הציבור מפני תרמיות, גחמות, גם של אנשי מקצוע, גם של קבלנים, ולהביא לחיסכון של אלפי שקלים בעקבות הסרת מרכיב המע"מ מהערבות.

יואב גלנט: החוק נועד להעניק הגנה לרוכשי הדירות במסגרת עסקאות, שעבור רוב הזוגות הצעירים הן העסקאות הראשונות הגדולות בחייהם, לפעמים הגדולות בחייהם אי-פעם, גם כאשר הם מאריכים ימים.

יואב גלנט: לצרכן באופן טבעי אין יכולת השפעה על החוק, כיוון שהוא לא מנוסה, עומד מול קבלנים מנוסים ויש פערי מידע בין הצדדים, הכוח הכלכלי שלו יותר קטן, ולכן אין לו יכולת להתמודד.

יואב גלנט: אני שמח להגיד שהצעת החוק מובאת לאחר עבודת מטה ממושכת של משרד הבינוי והשיכון, בשיתוף הרשות להגנת הצרכן וסחר הוגן במשרד המשפטים, ולמעשה אנחנו נגן על האנשים.

יואב גלנט: אני רוצה לתת כמה דוגמאות כדי שתבינו במה מדובר.

יואב גלנט: כאשר היו עושים, לדוגמה, חוזה, והקבלן מבקש אלפי שקלים סכום בלתי חוזר כתנאי לחתימה ולהרשמה, ולאחר מכן הזוג הצעיר מחליט שהוא הולך למקום אחר, הוא לא יכול להשתמש בכסף הזה יותר, הוא נגבה ממנו – דבר שנוריד; שטחי הציבור היו מנוצלים לכל מיני שימושים שהם לא בדיוק מה שמוגדר; חברות אחזקה או חברות ניקיון במשך שנים היו מקבלות חוזים מראש, הדבר הזה היה מושת על האזרחים – אנחנו נגביל את זה לתקופה קצרה, של שנתיים; מחייבים מפרט טכני – כאשר רשום נגיד סוגי ריצוף, קרמיקה או דברים דומים, נותנים שלושה סוגים, ויש סעיף קטן שקובע: לפי החלטת הקבלן.

יואב גלנט: כאשר מגיעים לרגע המכריע ומקבלים משהו שלא ביקשו, רשום שם בקטן: לפי החלטת הקבלן.

יואב גלנט: ודוגמאות כאלה מפה ועד להשלמת הדירה – כל הדברים האלה יוסרו.

יואב גלנט: נוסף על כך אני רוצה לספר לכם שבערך 9 מיליארד שקל ישוחרר לערבות במסגרת חוק המכר ערבות הדירות, כיוון שעד היום אם קבלן היה צריך לתת ערבות על דירה שערכה מיליון שקל, הוא היה מכניס גם את מרכיב המע"מ, והיה צריך לתת ערבות על מיליון ו-170,000 שקל.

יואב גלנט: המשמעות של העניין הזה היא תוספת של כ-9 מיליארד שקל בשנה – ערבויות.

יואב גלנט: הדבר הזה שווה מאות מיליונים בכסף, ומאות המיליונים האלה התגלגלו על האזרחים.

יואב גלנט: אנחנו מורידים את המרכיב הזה, כי ממילא המדינה גובה את זה פעם אחת וערבה לזה, לא צריך לתת על זה ערבות.

בצלאל סמוטריץ': למה זה מחוקק כהוראת שעה?

בצלאל סמוטריץ': – תיקון מס' 8 והוראת שעה.

יואב גלנט: אני לא מכיר את הפרוצדורה, אבל ככל שאני יודע, ההוראה הייתה הוראת שעה, ולפי דעתי אנחנו עוברים לחקיקה.

יואב גלנט: לכן, כשאני מסכם את כל העניין הזה, אני בטוח שכאשר נגיע למושב החורף, הכנסת תאמץ את הדברים, לאחר דיוני הוועדות המתאימות, ותעביר את זה בהקדם בקריאה שנייה ושלישית, אני בטוח שבתמיכתכם.

יואב גלנט: אני ממליץ לחברי הכנסת להצביע פה-אחד בעד ההחלטה הזאת.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה לשר הבינוי והשיכון חבר הכנסת יואב גלנט.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים לרשימת הדוברים: תמר זנדברג – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת איציק שמולי – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת זהבה גלאון – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת מיקי לוי – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת עמר בר-לב – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אכרם חסון – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת מיכל רוזין – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת עפר שלח – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת עיסאווי פריג' – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת יהודה גליק – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אמיר אוחנה – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת יעל כהן-פארן – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת זוהיר בהלול – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת דב חנין מבקש לדבר.

רחל עזריה: – – –

קריאה: ביטן.

דוד ביטן: מה?

קריאה: למה נהיה – – –?

בצלאל סמוטריץ': שלוש דקות, אדוני, לרשותך.

בצלאל סמוטריץ': בבקשה.

דב חנין: תודה לך, אדוני היושב-ראש, אני ער לכך שאנחנו כאן ערים הרבה הרבה שעות ברציפות, אבל מצאתי לנכון לעלות לדוכן כדי לברך את שר הבינוי והשיכון על הצעת החוק הזאת.

דב חנין: המהלך הזה הוא מהלך חשוב, הוא מהלך נכון, הוא מהלך ראוי.

דב חנין: היחסים שבין רוכשי הדירות לבין הקבלנים אינם יחסים שוויוניים, צריך להבין את זה; לא מבחינת המידע, לא מבחינת ההתארגנות המשפטית לחתימת חוזה וכדומה, ולכן יש מקום למערכת שלמה של הגנות על הרוכשים ביחסים שבינם לבין הקבלנים.

דב חנין: זה נכון מבחינת הצדק, זה נכון מבחינת הצורה של ההתנהלות של השוק, וזה נכון מבחינת מדיניות הדיור והשיכון הראויה.

דב חנין: אני גם רוצה לנצל את ההזדמנות כדי להביע ברכה נוספת; נעשתה עבודה רבה מאוד בשבוע האחרון בנושא ההתחדשות העירונית.

דב חנין: התחדשות עירונית זה נושא שהיה בוועדה בראשות חבר הכנסת אלי כהן.

דב חנין: אנחנו כולנו בעד התחדשות עירונית, אבל היו בהחלט חששות גדולים, שבמהלכים של התחדשות עירונית תהיה פגיעה בדיירים של דיור ציבורי ותהיה פגיעה משמעותית באוכלוסיות מוחלשות, וכל אלה יידרסו תחת גלגלי הרכבת של ההתחדשות העירונית.

דב חנין: ובתהליך מאוד מורכב של הידברות, אנחנו הצלחנו להגיע להסכמות שמגינות בצורה מאוד רחבה על דיירי הדיור הציבורי, ונותנות גם מענה – אני חושב שזה מענה סביר – לקבוצות מוחלשות.

דב חנין: גם משרד האוצר נותן לצורך העניין הזה תקציב, ואני רואה את זה כדוגמה של תהליך עבודה משותפת בכנסת, קואליציה ואופוזיציה, שמאפשר להגיע לתוצאות.

דב חנין: גם על כך אני רוצה לברך.

דב חנין: אנחנו בדרך כלל בכנסת מחדדים את הוויכוח, אז לפעמים חשוב גם לחדד את ההסכמות.

דב חנין: תודה רבה.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה לחבר הכנסת דב חנין.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת ישראל אייכלר – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת יוסי יונה – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת מנואל טרכטנברג – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אלי כהן – אינו נוכח אף הוא.

בצלאל סמוטריץ': אם כן, אנחנו עוברים להצבעה על הצעת חוק המכר (דירות) (הבטחת השקעות של רוכשי דירות) (תיקון מס' 8 והוראת שעה), התשע"ו–2016, בקריאה ראשונה.

בצלאל סמוטריץ': מי בעד? ומי נגד?

בצלאל סמוטריץ': הצבעה מס' 18 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 30 נגד – 1 נמנעים – 1 ההצעה להעביר את הצעת חוק המכר (דירות) (הבטחת השקעות של רוכשי דירות) (תיקון מס' 8 והוראת שעה), התשע"ו–2016, לוועדת הכספים נתקבלה.

בצלאל סמוטריץ': 30 תומכים, מתנגד אחד ונמנע אחד.

בצלאל סמוטריץ': הצעת החוק התקבלה בקריאה ראשונה.

יחיאל חיליק בר: יש טעות אצלי.

יחיאל חיליק בר: התכוונתי להצביע בעד.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת יחיאל חיליק בר מבקש לומר שהוא התכוון להצביע בעד, זה כמובן רק לפרוטוקול.

מרב מיכאלי: – – –

בצלאל סמוטריץ': וחברת הכנסת מרב מיכאלי אף היא מצרפת את תמיכתה בחוק לפרוטוקול.

בצלאל סמוטריץ': נכון, חברת הכנסת מיכאלי?

בצלאל סמוטריץ': אז אמרנו שהצעת החוק התקבלה בקריאה ראשונה, והיא מועברת לוועדת הכספים של הכנסת.

בצלאל סמוטריץ': אדוני סגן המזכירה, הודעתי לפרוטוקול – הכול בסדר.

בצלאל סמוטריץ': [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/654); נספחות.

בצלאל סמוטריץ': ]

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים כעת, בעזרת השם, לסעיף מס' 17; אנחנו קודם שינינו מעט את הסדר.

בצלאל סמוטריץ': סעיף מס' 17 בסדר-היום: הצעת חוק שעות עבודה ומנוחה (תיקון מס' 15) (סירוב לעבוד ביום המנוחה השבועי), התשע"ו–2016, של חברת הכנסת עליזה לביא וקבוצת חברי הכנסת, קריאה ראשונה.

בצלאל סמוטריץ': תציג את הצעת החוק חברת הכנסת עליזה לביא.

עליזה לביא: אדוני היושב-ראש, תודה, חברותי, חברי, חברי הכנסת, אחרי יומיים עמוסים בוויכוחים, ובאמת במחטפים שהיו כאן, אני חייבת לציין שיש בי מעט שמחה, עם הצעת החוק הזאת, וגם הרבה מאוד סיפוק.

בצלאל סמוטריץ': חברי חברי הכנסת, בעיקר במרפסות מסביב, בואו נכבד את הדוברת ונשתדל להקשיב לה.

עליזה לביא: ואת הכנסת, אדוני.

עליזה לביא: נכבד את הכנסת, נכבד את עצמנו, נכבד את – – –

בצלאל סמוטריץ': נכון.

בצלאל סמוטריץ': נשתדל להקשיב או לפחות לדבר בשקט.

עליזה לביא: נכון.

עליזה לביא: ההצעה הזאת היא תיקון – בעצם, סירוב לעבוד ביום המנוחה השבועי – והיא אומרת דבר פשוט: זכות ליום מנוחה שבועי, שזה זכות אוניברסלית; לכל אדם מותר שלא לעבוד ביום המנוחה שבו הוא לא רוצה, לא מורגל, על-פי אמונתו, על-פי מנהגו – לא לעבוד בשבת, זכות שהיא חוצה מגזרים, חוצה עדות, חוצה דתות, זכות שמגיעה לכולן ולכולם.

עליזה לביא: במצב הקיים היום במדינת ישראל, רשאי מעסיק לדרוש מעובד, מעובדת, שעובדים בשבת, מורגלים לעבוד בשבת – הוא רשאי לבקש מהם להמשיך לעבוד בשבת.

עליזה לביא: אם זה יום המנוחה, זה יום המנוחה.

עליזה לביא: אם זה עובדים לא יהודים, ביום המנוחה שלהם, ואם זה עובדים יהודים – ביום השבת.

עליזה לביא: ואם לא, אם הם מבקשים שלא – להגיש תצהיר מבוסס שמלמד שהם למעשה לא עובדים בשבת, הם אנשים דתיים – צריכים לומר: אנחנו אנשים דתיים, ולכן אנחנו יכולים שלא לעבוד בשבת, כך מצווה אותנו דתנו.

עליזה לביא: המצב הזה הוא מצב אבסורדי.

עליזה לביא: למעשה, בעצם יש פה אפליה, אפליה כלפי ציבור שאינו שומר תורה ומצוות אבל מבקש שלא לעבוד בשבת – כל אחד ואחת, על-פי האמונה שלהם, על-פי ההבנה שלהם, הפרשנות שלהם, את יום השבת.

עליזה לביא: יום השבת חזר לחברה בישראל בהרבה מאוד היבטים; גם סוציאליים, גם של זהות, גם של דיאלוג, באמת איך כל אחד ואחד רוצה לראות את השבת שלו.

עליזה לביא: והאבסורד המאוד-גדול זה שעל-פי חוק במדינת ישראל, יש פה כפייה על אנשים שאינם שומרים תורה ומצוות.

עליזה לביא: בעצם אומרים להם: אתם חייבים לעבוד בשבת, ויש כאן אפליה.

עליזה לביא: ברור לכולנו שאין בכך היגיון, ואנחנו בעצם מציגים את החוק הזה כאן לאחר דיון בוועדה, בוועדת העבודה והרווחה, בראשות היושב-ראש, אלאלוף, שפה המקום להודות לו ולצוות הוועדה על ההכנה לקריאה ראשונה.

עליזה לביא: אי-אפשר להמשיך עם המציאות הזאת, שאנשים רבים נאלצים לשקר שהם לא עובדים בשבת, כדי שלא יפטרו אותם.

עליזה לביא: כי במצב היום, מי שמבקש שלא לעבוד בשבת, ולא משקר, או מזייף, או עושה איזשהו משהו, למעשה יש זכות, יכולת, אפשרות, למעסיקים, למעסיק, למעסיקה – לפטר.

עליזה לביא: רשימת המציעים שחתומים על החוק מלמדת אותנו שזה חוק שהוא חוצה מפלגות, חוצה קואליציה ואופוזיציה.

עליזה לביא: אני רוצה להודות לשותפים שלי, חבר הכנסת מיקי זוהר מהליכוד, חבר הכנסת יונה מהמחנה הציוני, בצלאל סמוטריץ – היושב-ראש שלנו עכשיו – מהבית היהודי, ועוד.

עליזה לביא: באמת מדובר פה בתיקון שהוא חוצה מפלגות ועמדות, דתיים ושאינם דתיים.

עליזה לביא: זהו חוק סוציאלי, זה לא חוק דתי.

עליזה לביא: חוק סוציאלי, ויש בתיקון החוק ההיסטורי הזה יכולת לגשר בין כל קצוות הקשת הפוליטית סביב אחת – באמת – מאבני היסוד שלנו: אדם על-פי אמונתו יכול שלא לעבוד ביום המנוחה שלו.

עליזה לביא: אז אני רוצה באמת להודות – – –

יעל גרמן: רוצים להצביע, עליזה.

עליזה לביא: סליחה?

יעל גרמן: רוצים להצביע.

עליזה לביא: אז זהו.

עליזה לביא: אז אני רק רוצה להודות – אני רוצה להודות למי שעוזר, כי הדרך של החוק הזה, כמו שאת יודעת, חברתי חברת הכנסת גרמן – יש לו עוד דרך ארוכה.

יעל גרמן: אני – – –

עליזה לביא: ואת חתומה עליו, נכון.

עליזה לביא: חברתי חברת הכנסת גרמן חתומה על החוק.

עליזה לביא: קיצרתי, לא אאריך, ואני מבקשת את ההסכמה שלכם, את התמיכה שלכם.

עליזה לביא: תודה רבה.

יעל גרמן: יש לך.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה לחברת הכנסת עליזה לביא.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים כעת לרשימת הדוברים.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת מנואל טרכטנברג – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אראל מרגלית – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת מירב בן ארי – מוותרת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת עמר בר-לב – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת תמר זנדברג – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אוסאמה סעדי – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת זוהיר בהלול – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת עליזה לביא, כמובן, הציגה לנו את החוק.

איילת נחמיאס ורבין: זה נשמע כמו מכירת פומבית, היושב-ראש.

בצלאל סמוטריץ': מה אני אעשה?

בצלאל סמוטריץ': אגב, יש משהו, אני מוכרח להעיר, קצת לא מכובד.

בצלאל סמוטריץ': אנשים שנרשמים – אם הם לא נמצאים, שיבטלו את ההרשמה.

בצלאל סמוטריץ': לא צריך להקריא אותם כמו תוכי.

יהודה גליק: – – –

איילת נחמיאס ורבין: אדוני היושב-ראש, לפעמים כשאנחנו נמחקים אין תיאום בין המזכירות לבין היושב-ראש.

בצלאל סמוטריץ': לא, בדרך כלל זו מערכת ממוחשבת.

בצלאל סמוטריץ': כשזה נמחק, אנחנו רואים את זה כאן, במחשב, אצל סגן המזכירה.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו נזכיר את שמות חברי הכנסת, כך קובע התקנון: חבר הכנסת יוסי יונה – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת מיכל רוזין – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת זהבה גלאון – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת עיסאווי פריג' – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת מאיר כהן – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת מיקי לוי – חבר הכנסת מיקי לוי – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת קארין אלהרר – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת איתן ברושי – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת חיים ילין – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אמיר אוחנה – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת ישראל אייכלר – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין – שלוש דקות, גברתי, לרשותך.

בצלאל סמוטריץ': בבקשה.

איילת נחמיאס ורבין: חברי חברי הכנסת, אני רוצה לומר לכם משהו בעניין סדרי עבודת הכנסת, ואני אומר את זה לדעתי – חברי חבר הכנסת ביטן, אתה נמצא במליאה – חבר הכנסת ביטן, אני פונה אליך – – –

מירב בן ארי: הוא לא שומע.

איילת נחמיאס ורבין: חבר הכנסת ביטן, אני רוצה לפנות אליך.

מיקי לוי: חבר הכנסת ביטן.

איילת נחמיאס ורבין: חבר הכנסת ביטן, אם זה בעניין התאגיד – אם זה בעניין התאגיד, אני מציעה שתדבר אתי אחרי.

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה לומר לכם משהו.

איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת, יחסית יש כאן הרבה חברי כנסת.

איילת נחמיאס ורבין: ויש חקיקה חשובה שמובאת.

איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת – אדוני יושב-ראש הקואליציה, אני זקוקה לקשב שלך כאילו היית יושב-ראש ועדת הכנסת.

איילת נחמיאס ורבין: יושב-ראש הקואליציה, אני זקוקה לקשב שלך.

איילת נחמיאס ורבין: בוא נעמיד פנים שאתה עדיין יושב-ראש ועדת הכנסת ומקשיב לי גם.

איילת נחמיאס ורבין: בסדר?

דוד ביטן: אין בעיה, שומע.

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה לבקש ממך – אנחנו דנו בקדנציה שלך כיושב-ראש ועדת הכנסת, אני חושבת שאנחנו צריכים לדבר על סדרי עבודת הכנסת, ואנחנו בסופו של דבר צריכים לשאול את עצמנו איך אנחנו נראים גם מול הציבור, באופן שבו אנחנו מנהלים מרתון חקיקתי אבסורדי, שלא באמת משרת את טובת הציבור, וגם לא משרת – אם מותר לנו להיות מודאגים ביחס למעמדה של הכנסת, אני מבקשת מכם, אני יודעת, יושבים כאן חברי כנסת רבים, וגם השר נמצא כאן, שמודאגים ממעמדה של הכנסת, גם בתפקידה החקיקתי וגם בתפקידה כמפקחת.

איילת נחמיאס ורבין: אני מאוד מאוד מבקשת מכם, חבר הכנסת ביטן, חברי חברי הכנסת מהקואליציה, אני מבקשת מכם – אנחנו העברנו פנייה מסודרת ליושב-ראש הכנסת – בואו נשאל את עצמנו איך אנחנו מקיימים את עבודת הכנסת בצורה מכובדת, ראויה, שמשרתת את הציבור ששלח אותנו לכאן.

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה לכם.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת טלב אבו עראר – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אכרם חסון – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת איציק שמולי – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אלעזר שטרן – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת יהודה גליק – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אחמד טיבי – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת נחמן שי – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת רויטל סויד – –

רויטל סויד: נמצאת פה ומוותרת.

בצלאל סמוטריץ': – – מוותרת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת באסל גטאס – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת יעל כהן-פארן – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת עפר שלח – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת קסניה סבטלובה – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת יואל חסון – חבר הכנסת יואל חסון – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אורן אסף חזן – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת מיכל בירן – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת שרן השכל – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת יחיאל חיליק בר – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס – אף היא איננה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים, אם כן, להצבעה.

בצלאל סמוטריץ': מה רשומים?

בצלאל סמוטריץ': לא נמצאים אצלי.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת יואב קיש – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת יעל גרמן – מוותרת.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים, אם כן, בשעה טובה, להצבעה על הצעת חוק שעות עבודה ומנוחה (תיקון מס' 15) (סירוב לעבוד ביום המנוחה השבועי), התשע"ו–2016, בקריאה ראשונה.

בצלאל סמוטריץ': מי בעד?

בצלאל סמוטריץ': מי נגד?

בצלאל סמוטריץ': הצבעה מס' 19 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 29 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק שעות עבודה ומנוחה (תיקון מס' 15) (סירוב לעבוד ביום המנוחה השבועי), התשע"ו–2016, לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות נתקבלה.

בצלאל סמוטריץ': 29 תומכים, אין מתנגדים ואין נמנעים.

בצלאל סמוטריץ': הצעת החוק נתקבלה בקריאה ראשונה, והיא חוזרת לדיון ולהכנה בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת.

בצלאל סמוטריץ': [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/655); נספחות.

בצלאל סמוטריץ': ]

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים בשעה טובה ובסייעתא דשמיא לסעיף הבא על סדר-היום: הצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 183) (חישוב דמי לידה לפי ששת החודשים שקדמו ליום הקובע), התשע"ו–2016, של חברות הכנסת טלי פלוסקוב ותמר זנדברג, קריאה ראשונה.

בצלאל סמוטריץ': תציג את הצעת החוק – שתי חברות הכנסת לא נוכחות.

מירב בן ארי: אני ניהלתי את הוועדה.

בצלאל סמוטריץ': את ניהלת את הוועדה – זה לא עוזר לנו בקריאה ראשונה.

בצלאל סמוטריץ': היא חתומה?

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת בן ארי, נראה לי שאת חתומה על החוק, את יכולה להציג אותו.

בצלאל סמוטריץ': אז תציג את הצעת החוק מי שתמיד מצילה את המצב, חברת הכנסת מירב בן ארי.

בצלאל סמוטריץ': כפי שאתם ודאי מנחשים, היא תציג אותה – – –

קריאה: בקצרה.

קריאה: – – –

בצלאל סמוטריץ': קצירת.

מירב בן ארי: אדוני היושב-ראש, גם אני עייפה, אבל זה חוק חשוב, ואני באמת הייתי – – –

בצלאל סמוטריץ': אין ויכוח.

בצלאל סמוטריץ': אם לא היה מי שיציג, הוא היה יוצא מסדר-היום.

קריאה: – – –

רויטל סויד: אנחנו ממנים אותך.

מירב בן ארי: תדעו לכם שכבר שעה אני מסתכלת, ואני לא רואה את חברת הכנסת זנדברג ואת חברת הכנסת פלוסקוב, ואני אומרת לעצמי – מי יציג את החוק?

מירב בן ארי: לכן התגייסתי מייד למשימה.

מירב בן ארי: אבל אני אעשה את זה קצר.

מירב בן ארי: הצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 183) (חישוב דמי לידה לפי ששת החודשים שקדמו ליום הקובע) – חוק הביטוח הלאומי קובע כי דמי הלידה ליום הם שכרה הרגיל של העובדת.

מירב בן ארי: כיום השכר הרגיל מחושב לפי הסכום המתקבל מחלוקת ההכנסה של המבוטחת ברבע השנה שקדם ליום הקובע – היום שבו הפסיקה המבוטחת לעבוד בשל היותה בהיריון – ב-90.

מירב בן ארי: מוצע להוסיף לחוק אפשרות שדמי הלידה יחושבו בהתבסס על ששת החודשים שקדמו ליום הקובע, ולקבוע כי שכר העבודה הרגיל של המבוטחת עשוי להיות אחד מאלה: או שזה הסכום המתקבל מחלוקת ההכנסה של המבוטחת ברבע השנה שקדם ליום הקובע ב-90, כפי שקבוע היום, או הסכום המתקבל מחלוקת הכנסת המבוטחת בששת החודשים שקדמו ליום הקובע ב-180, הגבוה בהם.

מירב בן ארי: אגיד לכם בקיצור: זה חוק חשוב מאוד, חוק חברתי, חוק שנותן אפשרות לבחור ומרחיב בעצם את ההגדרה שישנה היום בחוק.

מירב בן ארי: אני רוצה להודות לחברות הכנסת טלי פלוסקוב ותמי זנדברג על הצעת חוק חשובה וחברתית, וכמובן לקרוא לכם להצביע בעד.

מירב בן ארי: תודה.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה, חברת הכנסת מירב בן ארי.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים לרשימת הדוברים: חברת הכנסת תמר זנדברג – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת עמר בר-לב – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת מנואל טרכטנברג – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אראל מרגלית – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת מירב בן ארי – דיברה; חבר הכנסת אוסאמה סעדי – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת זוהיר בהלול – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת עליזה לביא – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת יוסי יונה – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת מיכל רוזין – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף?

קריאה: אם עדיין לא השתכנעו, אני אדבר.

קריאה: אם עדיין לא השתכנעו.

בצלאל סמוטריץ': אדוני יחליט.

בצלאל סמוטריץ': אני לא יודע אם הם השתכנעו או לא.

בצלאל סמוטריץ': אדוני מוותר – תודה רבה.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת זהבה גלאון – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת עיסאווי פריג' – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת מאיר כהן – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת מיקי לוי – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת קארין אלהרר – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת איתן ברושי – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אמיר אוחנה – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת ישראל אייכלר – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.

איילת נחמיאס ורבין: אדוני היושב-ראש, אני לא רוצה להטריח את חברי הכנסת האחרים.

איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שזה חוק מאוד חשוב.

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן – מוותרת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אכרם חסון – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת איציק שמולי – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת יהודה גליק – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אחמד טיבי – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת נחמן שי – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת רויטל סויד – מוותרת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת באסל גטאס – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת יעל כהן-פארן – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת עפר שלח – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת קסניה סבטלובה – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת יואל חסון – נוכח, מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אורן אסף חזן – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת מיכל בירן – מוותרת.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת שרן השכל – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת יחיאל חיליק בר – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים, אם כן, בשעה טובה ובעזרת השם, להצבעה על הצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 183) (חישוב דמי לידה לפי ששת החודשים שקדמו ליום הקובע), התשע"ו–2016, בקריאה ראשונה.

בצלאל סמוטריץ': מי בעד?

בצלאל סמוטריץ': מי נגד?

בצלאל סמוטריץ': הצבעה מס' 20 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 28 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 183) (חישוב דמי לידה לפי ששת החודשים שקדמו ליום הקובע), התשע"ו–2016, לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות נתקבלה.

בצלאל סמוטריץ': 28 תומכים, אין מתנגדים, אין נמנעים.

בצלאל סמוטריץ': הצעת החוק נתקבלה בקריאה ראשונה, והיא חוזרת לדיון בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

בצלאל סמוטריץ': [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/657); נספחות.

בצלאל סמוטריץ': ]

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים, בסייעתא דשמיא, לסעיף הבא שעל סדר-היום: הצעת חוק לפיקוח על איכות המזון ולתזונה נכונה בצהרונים, התשע"ו–2016, של חברת הכנסת רחל עזריה וקבוצת חברי הכנסת, קריאה ראשונה.

בצלאל סמוטריץ': תציג את הצעת החוק חברת הכנסת רחל עזריה.

בצלאל סמוטריץ': בבקשה.

רחל עזריה: איך אתה קורא בצורה כזאת?

בצלאל סמוטריץ': כשהייתי ילד אמרו לי שבראש השנה מקציבים מכסה מסוימת של מילים ומי שגומר את זה נשאר בלי.

בצלאל סמוטריץ': כנראה הקציבו לי הרבה.

בצלאל סמוטריץ': גברתי, עשר דקות לרשותך.

בצלאל סמוטריץ': בבקשה.

רחל עזריה: כבוד היושב-ראש, כבור השר, חברי וחברותי חברי הכנסת, אני מאוד שמחה להציג בפניכם את חוק הפיקוח על תזונה בריאה בצהרונים.

רחל עזריה: אני התחלתי לעסוק בנושא הזה כשבדקתי מה ההבדל בין איך אנחנו מגדלים היום את הילדים שלנו לאיך אנחנו גדלנו בתור ילדים.

רחל עזריה: הבנתי שבעצם יש שלושה נושאים מרכזיים: 1.

רחל עזריה: הזמן; לנו כהורים יש הרבה פחות זמן מאשר היה להורים שלנו.

רחל עזריה: הדבר השני זה המרחב; המרחב פעם היה מרחב של ילדים, היו הרבה פחות מכוניות, ובעצם אנחנו היינו בחוץ רוב הזמן.

רחל עזריה: והדבר השלישי זה המזון – בתקופה שלנו אנחנו אכלנו בבית; הארוחה המרכזית הייתה בבית, הייתה בגנים ובבתי-הספר.

רחל עזריה: היום הילדים שלנו אוכלים את הארוחה המרכזית שלהם בבית-הספר.

רחל עזריה: אחוז הנשים המועסקות, אימהות לילדים קטנים, ב-20 השנים האחרונות, קפץ.

רחל עזריה: הוא עלה ב-23%, והיום 75% מהאימהות לילדים קטנים הן מועסקות – אגב, אחוז הגברים, אבות לילדים קטנים שמועסקים, הוא 76%, כלומר השווינו את אחוז המועסקים שהם הורים לילדים קטנים מבחינה מגדרית.

רחל עזריה: לכן הצהרון, שהיה פתרון קטן לאחוז מאוד מאוד קטן של נשים, מה שנקרא אימהות עובדות, היום הפך להיות ברור לחלוטין שכולם, כל הילדים בישראל, נמצאים בצהרון.

רחל עזריה: מאות-אלפי ילדים נמצאים בצהרון, וזה אומר שהם אוכלים את הארוחה המרכזית שלהם בצהרון.

רחל עזריה: מגיעים הביתה; מה אנחנו נותנים להם – חביתה וסלט?

רחל עזריה: בקיצור, איך אנחנו יודעים מה הילדים אוכלים?

רחל עזריה: אין לנו בעצם שום שליטה על מה שהילדים אוכלים.

רחל עזריה: לכן על זה באנו לפקח, זה מה שהחוק בא לפקח עליו.

רחל עזריה: כשהתחלתי לעבוד על החוק הזה גיליתי שהעניין הרבה יותר מורכב.

רחל עזריה: מסתבר שהצהרון, אותה מסגרת מהשעה 14:00 עד 16:30 או אפילו 17:00, מסגרת שמאות-אלפי ילדים משתתפים בה, היא מסגרת שבכלל לא מוכרת על-ידי חוק במדינת ישראל, ובכלל, זו מסגרת שמתופעלת על-ידי מוסדות פרטיים או רשויות מקומיות, ואין בכלל שום דיאלוג בין הרשות המחוקקת, או בכלל, בין הדרגים בכלל המדינה, לבין הצהרונים.

רחל עזריה: אין בכלל המילה צהרון.

רחל עזריה: אז קודם כול היינו צריכים להגדיר את המילה צהרון; רק תבינו עד כמה החקיקה רחוקה מאוד מאורח החיים שלנו היום במדינת ישראל, והשינוי הדרמטי, שהתרחש ב-20 השנים האחרונות, שנשים יצאו לשוק העבודה, בעצם בכלל לא בא לידי ביטוי בחוק במדינת ישראל.

רחל עזריה: אז פעם ראשונה ניסחנו את המילה צהרון, את המשמעות, אבל הדבר השני שהחוק הזה עושה, ולכן החוק הזה הוא מורכב – בעצם אנחנו מגדירים מה זה אוכל בריא.

רחל עזריה: גם זה משהו שמאוד קשה להגדיר.

רחל עזריה: זו הפעם הראשונה שבכלל יש בספר החוקים של מדינת ישראל ניסיון להתייחס לבריאות המזון לא רק מבחינה תברואתית אלא גם מבחינה תזונתית.

רחל עזריה: זה חוק שהולך להשפיע על מאות-אלפי ילדים שאוכלים יום-יום בצהרון.

רחל עזריה: תראו, היציאה לשוק העבודה היא אומנם הכרחית מבחינת השוק והמשק, והיציאה של נשים לשוק העבודה היא יציאה מבורכת, היא גורמת לכך שאנחנו נמצאים במדדים מאוד מאוד גבוהים גם ב-OECD וגם בבנק העולמי ומאפשרים לכלכלה ולמשק שלנו להיות טובים וחזקים.

רחל עזריה: אבל מצד שני, מאוד קשה לנשים בישראל, וזה דבר שאני מרגישה שצריך לומר פעם אחר פעם.

רחל עזריה: אנחנו גם יולדות הכי הרבה ב-OECD, וגם אנחנו אחת המדינות שבהן אחוז תעסוקת הנשים הוא מהגבוהים ב-OECD, בטח כשמסתכלים על תעסוקת נשים צעירות.

רחל עזריה: ולכן, לדעתי, הדרך להתמודד עם האתגר הזה, שאנחנו גם יולדות הרבה וגם עובדות הרבה, הוא בשני אפיקים: האחד הוא שהמדינה תיקח הרבה יותר אחריות, גם בנושא של גילאי אפס עד שלוש, גם אחר כך בגיל הרך, שלוש-ארבע-חמש, גם אחר כך בבתי-הספר, גם בתכנון שיהיה מותאם לילדים כדי שהורים לא יצטרכו להקפיץ לבית-ספר.

רחל עזריה: יש המון המון עבודה בתחום הזה, שבעצם המדינה צריכה לקחת אחריות.

רחל עזריה: והדבר השני הוא לאפשר לבני-הזוג לחלוק ביניהם את האחריות לגידול הילדים.

רחל עזריה: החוק הזה, בעיני, מצטרף לרצף של חוקים שבקדנציה הזאת אנחנו רואים ששותפים בהם חברי כנסת מהקואליציה ומהאופוזיציה, לעבודה מאוד מאוד משמעותית של התאמת החקיקה לשוק העבודה הנוכחי – גם בחוק ימי מחלה, שחוקק יחד עם חברת הכנסת מרב מיכאלי ועמיתי לסיעה חבר הכנסת רועי פולקמן; גם החוק הקודם שלפני רגע מירב בן ארי דיברה עליו, לגבי חישוב דמי הלידה, חופשת הלידה; גם בנושא של שעת ההורות, החוק שהעברתי במושב הנוכחי, שמאפשר לחלק את שעת הנקה – הפכנו אותה לשעת הורות – לחלק בין ההורים; וגם הנושא של ימי מחלה, וגם הנושא של ימי חופשה.

רחל עזריה: הרבה מאוד עבודה להתאים את החקיקה למה שקורה בשוק העבודה, כשהשינוי הדרמטי הוא יציאה של נשים לשוק העבודה.

רחל עזריה: זה מהלך מאוד מבורך.

רחל עזריה: החוק הזה בונה מנגנון של פיקוח על-ידי משרד הבריאות בשיתוף פעולה עם משרד הכלכלה והרשויות המקומיות.

רחל עזריה: זה מהלך לא פשוט, עבודה מאוד מאוד קשה ומתמשכת.

רחל עזריה: לכן אני אפליג בפרק התודות, כי באמת נעשתה פה עבודה מאוד מאוד רצינית, ויש לנו עוד עבודה לפנינו.

רחל עזריה: אז קודם כול, אני רוצה להודות לחברי הכנסת שחתמו על החוק הזה, ולעמיתתי איילת נחמיאס ורבין – וגם ליפעת שאשא ביטון, שלא נמצאת פה, עמיתתי לסיעת כולנו – על העבודה המשותפת, גם בכלל, על כל החקיקה הזאת, שמתאימה את החקיקה לשוק העבודה; למשרדי הממשלה: קודם כול למשרד האוצר ולשר האוצר משה כחלון, על התמיכה.

רחל עזריה: החוק הזה יש לו עלויות, ויש תמיכה לנושא הזה.

רחל עזריה: הדבר השני, למשרד הבריאות; הם עושים מאמצים עצומים כדי שהחוק יעבור.

רחל עזריה: זה בכלל לא ברור מאליו, כי זה דורש מהם שינוי באופן העבודה הרגיל כדי לאפשר לחוק הזה לעבוד, ויש פה שיתוף פעולה הדוק ותמיכה גם של שר הבריאות ליצמן וגם של מנכ"ל המשרד; למרכז השלטון המקומי, שמגדילים ראש ומסייעים לחוק לקרום עור וגידים; כמובן, ליושב-ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות חבר הכנסת אלי אלאלוף, עמיתי לסיעת כולנו, שעברו בקרן רש"י והתבונה שלו מסייעים בקידום ופיתוח החוק; לצוות ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, במיוחד לוורד קירו וענת מימון, שתי עובדות חרוצות, מקצועיות ורציניות, שהן גם אימהות, ואני ארשה לעצמי לומר: לביאות, שמסייעות בהכנת החוק ובקידומו.

רחל עזריה: לפעמים אני מרגישה שיש פה רשת של אימהות, שבכל החקיקה הזו יודעת להסתער בכל מחיר ולעזור שהחוק הזה יעבור.

רחל עזריה: וכמובן, אחרונים חביבים, היועצים המצוינים שלי: ישי ויסמן, אילה לונדנר ונתנאל דן, שנתנו את הנשמה במושב הזה, ומגיעה להם תודה רבה.

רחל עזריה: כולם יחד שותפים למאמץ להעביר את החוק החשוב הזה, ואני מאוד מקווה שכולכם תצביעו בעד, ובאמת נאפשר לילדי מדינת ישראל לאכול אוכל בריא, ונקטין את התחלואה בעתיד, ובאמת אנשים יוכלו לחיות פה חיים טובים, כי נראה לי שבשביל זה באנו לכנסת הזאת.

רחל עזריה: תודה רבה.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה לחברת הכנסת רחל עזריה.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים כעת לרשימת הדוברים: חבר הכנסת עמר בר-לב – אינו נוכח – איזה תחביב; חבר הכנסת מנואל טרכטנברג – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אראל מרגלית – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת מירב בן ארי – גברתי רוצה, יש לה זכות.

בצלאל סמוטריץ': בשמחה עצומה.

קריאה: מה עכשיו?

קריאות: – – –

מירב בן ארי: אני מדברת דקה דווקא.

קריאה: – – –

איציק שמולי: עוד פעם את?

איציק שמולי: עוד פעם את?

יואל חסון: לא, זה לא ייאמן.

בצלאל סמוטריץ': שלוש דקות, גברתי, לרשותך.

בצלאל סמוטריץ': בבקשה.

איציק שמולי: כי היא לא רוצה שיסתיים המושב.

יואל חסון: לילה אחד את ישנה שם בספות – – –

איציק שמולי: תגידי שאין לך חברים בבית.

איציק שמולי: תגידי, תגידי לאומה.

מירב בן ארי: אדוני היושב-ראש – תדע לך גם שאין פה שר, אז אני יכולה להמשיך לדבר כמה שאני רוצה.

יואל חסון: מאוד כדאי לך, מאוד כדאי לך לחדש לנו משהו.

קריאה: יש שר, יש שר.

מירב בן ארי: אה, הנה, יש שר.

מירב בן ארי: אז ראשית, אני רוצה להודות לחברתי חברת הכנסת רחל עזריה, שמובילה את התחום הזה של ההזנה בצהרונים, ובכלל, עוד מהתקופה שהיית בעיריית ירושלים, סגנית ראש העיר.

מירב בן ארי: ואני רוצה לומר לך שכבר בקמפיין, כשהכרנו, וגם עכשיו – רגע, חבר הכנסת גליק, אתה יודע שאם יש משהו שאתה משפיע בו על כולנו זה בפרגונים.

מירב בן ארי: אז עכשיו אני מפרגנת לחברתי לסיעה שלקחה על עצמה תחום ופשט לא מרפה ממנו.

מירב בן ארי: ובכלל, אני רוצה לומר לך שכל הנושא של אימהות – ודיברת על לידה – אלו נושאים שלקחת אותם ואת עוסקת בהם יום ולילה, ממוקדת, אז באמת אני מפרגנת לך.

מירב בן ארי: לפני חודש חבר הכנסת גליק כתב עלי פוסט מאוד יפה – אני מפרגנת לך עכשיו – והוא אמר – הוא אמר – – –

שולי מועלם-רפאלי: אני מפרגנת לך שכתבת עלי פוסט יפה – אין מילים, אין מילים.

מירב בן ארי: רגע, חברת הכנסת מועלם, תשמעי את הפואנטה.

קריאה: תגידי רק מה הוא כתב עלייך, שכולם ידעו.

קריאה: מירב, תגידי רק מה הוא כתב עלייך, שכולנו נפרגן לך.

קריאות: – – –

מירב בן ארי: אני רואה שהמליאה התעוררה בזכות זה.

מירב בן ארי: אני לא אקריא את מה שהוא כתב.

איילת נחמיאס ורבין: מירב, דיברת אתם על אוכל ועל – – –

מירב בן ארי: אני רק רוצה להגיד את הפואנטה של יהודה גליק.

מירב בן ארי: דב, תשמע, אני רוצה לומר משהו באמת חיובי.

מירב בן ארי: הוא אמר שפעם בחודש חבר כנסת לוקח מישהו ואומר עליו דברים טובים.

מירב בן ארי: אז אני מתחילה בסיעה שלי, ואז אני יוצאת להפוגה של שלושה חודשים, שבהם אני אחליט, בשלושת החודשים, למי לפרגן.

מירב בן ארי: אז עכשיו אני מפרגנת לחברת הכנסת רחל עזריה על פעילותה למען אימהות וילדים במדינת ישראל.

מירב בן ארי: זה דבר שהוא לא מובן מאליו.

קריאה: מה את שורפת לנו את הזמן, מירב?

מירב בן ארי: עכשיו סיימתי.

מירב בן ארי: ותודה רבה לחברי מהאופוזיציה, שהם תומכים בי והם חברים שלי, ודואגים, כמו שחבר הכנסת שמולי אמר, שלא יהיה לי משעמם.

מירב בן ארי: אז תודה.

יואל חסון: מדהים שלא תרמת דבר בנאום הזה.

קריאות: – – –

מירב בן ארי: – – – גם לרחל עזריה וגם – – –

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת בן ארי – חברת הכנסת בן ארי, אנחנו נפנה למנכ"ל הכנסת ונבקש לאשר מלון גם לפני השעה 23:00.

מירב בן ארי: לא, זה לא קשור.

מירב בן ארי: זה לא קשור.

קריאות: – – –

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת תמר זנדברג – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אוסאמה סעדי – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת זוהיר בהלול – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת עליזה לביא – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת יוסי יונה – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת מיכל רוזין – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת זהבה גלאון – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת עיסאווי פריג' – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת מאיר כהן – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת מיקי לוי – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת קארין אלהרר – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת איתן ברושי – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת חיים ילין – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא מבקש לדבר.

בצלאל סמוטריץ': חברים, נא לא לדאוג, יש גם שאילתות לסגן שר הביטחון.

קריאה: חברת הכנסת בן ארי – – –

בצלאל סמוטריץ': שלוש דקות, אדוני, לרשותך.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בסם אללה א-רחמאן א-רחים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: כבוד היושב-ראש, כבוד השר, חברי חברי הכנסת, אני בא כדי לתמוך בחוק, זה – 1.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הוא חוק חשוב מאוד, והייתי רוצה בהמשך להכניס עוד כמה דברים שהם תוספות, ועליהם אני אדבר.

עבד אל חכים חאג' יחיא: וזה בא מניסיון.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הייתה לי שאילתה פה, לשר החינוך, ענה לי סגן שר החינוך, על מקרים שהיו בטייבה – היו שני מקרים בטייבה שהגיע לילדים בציל"ה אוכל רקוב.

עבד אל חכים חאג' יחיא: חד-משמעית.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הוא צולם, והיו על זה כתבות.

עבד אל חכים חאג' יחיא: ומה שמעניין – ואלה התוספות שאני הייתי מבקש שיהיו בפנים – השאלה היא: למה האוכל לא בסדר?

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה אוכל מבושל, חם, ארוחה חמה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: התשובה הייתה: עשינו בדיקה והוא עומד בדרישות התקן.

עבד אל חכים חאג' יחיא: השאלה שלי הייתה: איפה עשיתם את הבדיקה, במקום ההכנה?

עבד אל חכים חאג' יחיא: במטבח?

עבד אל חכים חאג' יחיא: במקום הייצור?

עבד אל חכים חאג' יחיא: או במקום שאתם מעבירים?

עבד אל חכים חאג' יחיא: כי בדרך הוא עלול להתקלקל, כי לפעמים גם במה שמובילים, הרכבים שמובילים בהם, הם לא בסדר, ואז זה מגיע.

עבד אל חכים חאג' יחיא: לכן הייתי רוצה בתוכו, אם אפשר גם – וזה בוועדות, וכנראה אני אשתתף בדיון בזה בוועדה – להביא בחשבון מרחק מקסימלי של הובלה, ולא לסמוך על זה שכל פעם יש מפקח או פקח שיבוא ויבדוק אם הרכב תקין, אם הוא מתאים או לא מתאים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בכך גם אפשר לפזר בעניין העבודה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: לא משנה, אני לא רוצה לפגוע במי שירצה להיכנס או להתחרות במכרז; הוא יכול, אבל או שישכור או שיקים באזור שבו הוא מספק את האוכל, וכך אפשר להביא את האוכל הבריא, וגם התקין, שאינו מקולקל, ובזה גם נדאג גם לילדים, וגם לאוכל, ומבחינתנו אנחנו לא נפגע באף אחד, וזה חשוב.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הייתי רוצה – אני רואה איך את מסתכלת עלי, שאת בעד הכיוון הזה, וזה לטובת כולם.

עבד אל חכים חאג' יחיא: תודה רבה.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה לחבר הכנסת חאג' יחיא.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אמיר אוחנה – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת ישראל אייכלר – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.

איילת נחמיאס ורבין: אני עבדתי על החוק הזה עם רחל ואני מתכוונת למצות את זכותי הדמוקרטית.

בצלאל סמוטריץ': גברתי, אנחנו בשמחה רבה מעניקים לך שלוש דקות תמימות.

איילת נחמיאס ורבין: אדוני היושב-ראש, אני מודה לך מאוד, חברי חברי הכנסת מוחים במידה מסוימת.

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה להודות לחברתי רחל עזריה, שלקחנו את הנושא הזה.

איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שזה בסך הכול שלושה או ארבעה חודשים מאז התפוצצה הפרשה של המזון הפגום בצהרונים, וכהרגלך לקחת, כמו שאת לוקחת כל דבר, במלוא הרצינות.

איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שעוד נכונה לנו דרך ארוכה.

איילת נחמיאס ורבין: הדיונים בוועדת העבודה היו דיונים לא פשוטים, אף-על-פי שבניצוחו של חבר הכנסת אלי אלאלוף הדברים רצים, וזה באמת היה לנו מאוד מאוד חשוב.

איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שאנחנו נצטרך לדון גם בנושא הצהרונים הפרטיים, שזה דיון מורכב.

איילת נחמיאס ורבין: ורחל, אני רוצה ללמד אותך משהו: כשמפרגנים לך בטוויטר, תעשי "ריטווייט", לא מספיק "לייק".

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה.

איילת נחמיאס ורבין: לילה טוב.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה לחברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת טלב אבו עראר – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אכרם חסון – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת איציק שמולי – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת יהודה גליק – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אחמד טיבי – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת נחמן שי – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת רויטל סויד – חברת הכנסת רויטל סויד – מוותרת.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת יעל כהן-פארן – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת עפר שלח – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת קסניה סבטלובה – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת יואל חסון – מבקש לדבר.

בצלאל סמוטריץ': יש לך כובע?

בצלאל סמוטריץ': אדוני עולה בלי כובע?

מירב בן ארי: מה קרה?

מירב בן ארי: מה קרה?

ענת ברקו: יואל חסון, אתה משבש לנו את המליאה.

בצלאל סמוטריץ': אדוני, שלוש דקות לרשותך.

בצלאל סמוטריץ': בבקשה.

מירב בן ארי: תתחיל בפרגון ליהודה גליק.

יחיאל חיליק בר: תפרגן גם לי.

יואל חסון: מה לעשות?

יחיאל חיליק בר: תמיד מפרגנים רק לקואליציה, ואנחנו פה – – –

מירב בן ארי: ליהודה גליק, לא לי.

יואל חסון: קודם כול, אם הייתם יודעים מה חבר הכנסת בר עושה עכשיו – אני, כמי שמבין מה הוא עושה, מבין כמה זה קשה, אז תמשיך ותהיה מרוכז, שלא תבלבל בשמות.

יהודה גליק: הוא בטח עושה "ריטוויט".

יואל חסון: שלא תתבלבל בשמות.

מירב בן ארי: מה הוא עושה?

שולי מועלם-רפאלי: רודף אחרי פוקימונים?

יואל חסון: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, חברת הכנסת בן ארי, אני רוצה שתקשיבי היטב.

בצלאל סמוטריץ': בואו בכל זאת קצת נשמור על רצינות.

יואל חסון: אני באמת ברצינות, דווקא בשעה הזאת, רוצה להתייחס להצעת החוק החשובה הזאת, ואני אומר את זה דווקא כמי שהוא יחסית אבא צעיר – – –

בצלאל סמוטריץ': אב צעיר.

יואל חסון: סליחה?

בצלאל סמוטריץ': אב צעיר.

יואל חסון: תגיד, אתה תתקן אותי כל היום?

יואל חסון: מה יהיה?

יואל חסון: מה זה, צנזורה חדשה?

יואל חסון: היה סעיף בחוק ההדחה שמדבר על תיקונים?

יואל חסון: אתה אולי רוצה להגיד לי מה לומר, אדוני?

בצלאל סמוטריץ': אנחנו נבחן את איכות לימודי הליבה שלך, אפרופו אתמול.

שולי מועלם-רפאלי: אחרי 90 פעמים שתיקנו אותך – – –

יואל חסון: אולי השלב הבא יהיה ש-איך שאני אעלה אני אקבל נוסח לנאום מחבר הכנסת סמוטריץ.

בצלאל סמוטריץ': מבטיח לשקול את הצעתך.

יחיאל חיליק בר: משהו על בצלאל – אתמול כל תוצאה שהייתה הוא אומר:

יחיאל חיליק בר: 21 בעד; לא משנה מה התוצאה, הוא אומר: 21 בעד.

בצלאל סמוטריץ': ואתם תיקנתם גם אותי בצורה פבלובית קצת, נכון?

עאידה תומא סלימאן: יואל, אל תיתן להם שום מחשבות נוספות.

יואל חסון: את צודקת, עאידה.

יואל חסון: את כל כך צודקת.

עאידה תומא סלימאן: תעשה לי טובה.

יואל חסון: את כל כך צודקת.

יואל חסון: אז אני אנסה בכל זאת לומר, כמי שהוא אב צעיר – בוודאי יחסית אליך, אדוני היושב-ראש – –

נורית קורן: לא, הוא אב צעיר.

יואל חסון: – – לעידו הקטן, שיתחיל בספטמבר, בעזרת השם, להיות בגן, אני באמת – – –

שולי מועלם-רפאלי: הוא כבר הולך, אדוני?

שולי מועלם-רפאלי: פה, בבית הזה נורא מתייחסים לילדים שמתחילים ללכת או לא מתחילים ללכת.

יואל חסון: מה זה הולך?

יואל חסון: הוא רץ, הוא כבר רץ.

יואל חסון: מה זה הולך?

יואל חסון: הוא כבר רץ.

יהודה גליק: – – – אתם מכניסים לכנסת 35 נשים.

קריאה: הוא הולך לגן עוד מעט – – –

יואל חסון: אבל אני אומר שאני חושב שיש נקודת זכות לכל חברי הכנסת שיושבים כאן, שבאמת דווקא בשעה הזאת מחוקקים חוק שהוא מסוג החוקים שבאמת אמורים להשפיע על אנשים ביום-יום.

יואל חסון: חברים, רמת התזונה של הילדים שלנו בגני-ילדים היא בעייתית מאוד, ואני אומר את זה בצורה עדינה.

יואל חסון: ראינו תחקירים לאורך השנים האחרונות שבהם נחשפה איכות האוכל, נחשפו בבדיקות כל מיני נתונים – בדיקות קשות מאוד, אוכל לא בריא כל כך לילדים, וגם לא כל כך נקי.

יואל חסון: ולכן הצעת החוק הזאת היא חשובה בעיני.

יואל חסון: ועם כל זה שאנחנו בשעה מאוחרת ורוצים לסיים וללכת הביתה, כי יש לנו גם מחר יום ארוך, אני רוצה לברך אותך, חברת הכנסת עזריה, שהרמת את הכפפה הזאת, ובאמת לקוות שהצעת החוק החשובה הזאת תצליח ליצור את הפיקוח הנדרש על המזון, שאנחנו כהורים בטוחים שהילדים אוכלים, ואוכלים בסדר, ובבית מקפידים כל כך, אבל שולחים אותם החוצה לגן ולא יודעים מה הם אוכלים.

בצלאל סמוטריץ': תודה.

יואל חסון: ולכן, הצעת החוק הזאת היא חשובה ומשנה מציאות להורים וגם לילדים.

יחיאל חיליק בר: תמשוך קצת.

מרב מיכאלי: יאללה.

מירב בן ארי: כל הכבוד.

יואל חסון: ורציתי בהזדמנות הזאת – – –

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה.

יואל חסון: רגע, אדוני, נגזל לי זמן.

יהודה גליק: עזוב את הילדים, תראה איזה עוגיות נותנים לח"כים – – –

יואל חסון: רציתי בהזדמנות הזאת, חברי חברי הכנסת, לקרוא לכם כמה שירים – – –

בצלאל סמוטריץ': לא לא, חבר הכנסת יואל חסון, תודה.

יואל חסון: סתם להלחיץ את יושבת-ראש סיעתי.

יואל חסון: תודה רבה.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו מודים לך מאוד על הדברים.

בצלאל סמוטריץ': אני מתנצל אם נפגעת מהתיקון, חלילה.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אורן אסף חזן – אינו נוכח.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת שרן השכל – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת יחיאל חיליק בר – מוותר.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס – אינה נוכחת.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו נעבור, אם כן, בעזרת השם, להצבעה על הצעת חוק לפיקוח על איכות המזון ולתזונה נכונה בצהרונים, התשע"ו–2016, בקריאה ראשונה.

בצלאל סמוטריץ': מי בעד?

בצלאל סמוטריץ': מי נגד?

בצלאל סמוטריץ': הצבעה מס' 21 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 30 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק לפיקוח על איכות המזון ולתזונה נכונה בצהרונים, התשע"ו–2016, לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות נתקבלה.

בצלאל סמוטריץ': 30 תומכים, אין מתנגדים, אין נמנעים.

בצלאל סמוטריץ': הצעת החוק התקבלה בקריאה ראשונה, והיא חוזרת לדיון בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

בצלאל סמוטריץ': [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/658); נספחות.

בצלאל סמוטריץ': ]

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים, בעזרת השם, לסעיף הבא שעל סדר-היום: הצעת חוק שירותי הדת היהודיים (תיקון מס' 22) (שירותי העברת נפטרים), התשע"ו–2016, של חברת הכנסת מרב מיכאלי וקבוצת חברי הכנסת, קריאה ראשונה.

בצלאל סמוטריץ': תציג את הצעת החוק חברת הכנסת מרב מיכאלי.

בצלאל סמוטריץ': אותך אני לא מתיימרת לתקן.

מרב מיכאלי: מה אותי?

בצלאל סמוטריץ': אני לא מתיימרת לתקן.

מרב מיכאלי: תודה רבה, אדוני, חברותי, חברי חברי הכנסת, יום גדול, אני חייבת להגיד.

מרב מיכאלי: בהמשך לדברים שסיפרה כאן רחל קודם על הדברים שאת חושבת שאת באה לעשות איזה משהו טריוויאלי, קטן, לא סיפור לתקן, ואת מגלה שדרכת בתוך קן צרעות שפשוט הן נפוצות לכל עבר ועכשיו לכי תאספי אותן, כך מצאתי את עצמי, אדוני היושב-ראש, בשלל ישיבות על גבי ישיבות, בפורומים עצומים, של 15, 16, 17, הרבה מאוד גברים, עם הרבה סוגי כיפות וזקנים, קצת נשים, ובאמת דיונים אין-ספור, איך נפתור את הבעיה.

יהודה גליק: פספסתי, מה אמרת על גברים עם כיפות וזקנים?

מרב מיכאלי: כל מיני, אמרתי; כל מיני – גברים – עם כל מיני זקנים.

מרב מיכאלי: ג'ינג'ים לא היו שם.

מרב מיכאלי: כולם התכנסו בשביל לנסות לפתור את הדבר הכאילו, על פניו, כל כך בסיסי הזה, שאם חלילה וחס נפטרת בבית, בשעות שבהן חברה קדישא אינה עובדת – שזה אחר הצהריים המאוחרים, הלילה, שבת וחג – אין מי שיפנה את הגופה מהבית, רחמנא ליצלן.

מרב מיכאלי: עכשיו, לא צחוק, חברות וחברים, זה לא צחוק.

מרב מיכאלי: מדובר באנשים במצוקה איומה ונוראית.

מרב מיכאלי: אם את במרכז העיר אז עוד איכשהו תמצאי אמבולנס פרטי שיגבה ממך 5,000–6,000 שקל על התענוג, אבל אם את ביישוב יותר מרוחק אז יש מצב שגם לא תמצאי אחד כזה.

מרב מיכאלי: קיבלתי סיפורים הזויים שאנשים, אחרי כמה שעות התחילו לתת להם עצות בטלפון: שימו אותה בחדר נפרד, על הרצפה, תפעילו מזגן – דברים מצמררים.

מרב מיכאלי: אבל מסתבר שזה באמת לא כל כך פשוט – לוודא שלא יהיה חילול שבת.

מרב מיכאלי: אלה מכם בעלי הזיכרון באמת המיטיב-לכת יזכרו שהיה פה עימות ביני לבין חבר הכנסת גפני – –

בצלאל סמוטריץ': ניהלתי את הישיבה.

מרב מיכאלי: ניהלת את הישיבה.

מרב מיכאלי: – – שאמר: בהצעת החוק שלך כתוב חילול שבת, ואני אמרתי: לא כתוב חילול שבת.

מרב מיכאלי: ובכן, אני שמחה להניח את דעת כולם וכולן: הפתרון נחלק לשניים; חלקו מוסדר בתקנות הביטוח הלאומי – ואני רוצה להודות באמת מקרב לב לאנשי הביטוח הלאומי באופן כללי, וספציפית לשלומי מור ולצביקה כהן, שבאמת העניין הזה מוסדר בתקנות.

מרב מיכאלי: קודם כול, בכלל, יהיה פה סידור יותר גדול.

מרב מיכאלי: צריך לתת כבוד גדול למשרד לשירותי דת, חברות וחברים, גם לשר, גם לכל הצוות שלו, שמייד אני אפרט – הולך להיות מוקד, מוקד 120, שבכל מקרה של פטירה אפשר יהיה פשוט לצלצל אליו, ויכווינו אותך למקום הנכון, למי שיהיה הבן-אדם או הצוות או הגוף הנכון לטפל בבעיה.

יהודה גליק: – – – בגוף.

מרב מיכאלי: בגוף, לא בגופה, מר גליק, בחייך, זה הבדל מאוד – באמת.

יהודה גליק: – – – מספר – – –

מרב מיכאלי: זה מספר יוצא מן הכלל, צריך להגיד – לא שלי, של המשרד לשירותי דת ושל פורום חברה קדישא, גם כן גוף יוצא מן הכלל, שהיה לנו אתו שיתוף פעולה מדהים.

מרב מיכאלי: באמת, ציבור שעושה – זה הביטוי שאני לא כל כך מחבבת – עבודת קודש, לא כי אני לא מכבדת עבודת קודש, להפך, אלא כי העובדות האחרות כבודן במקומן מונח.

מרב מיכאלי: בקיצור, יהיה מוקד 120, יצלצלו אליו בכל מקרה של פטירה, והוא כבר ידאג לנווט את זה למי שייקח את הגופה מהמקום לאן שצריך, והכי חשוב – בלי לשלם על זה, חברות וחברים, כסף.

מרב מיכאלי: כי החוק במדינת ישראל קובע שכל עלות הפטירה והקבורה היא על חשבון המדינה.

מרב מיכאלי: מה שאנחנו מביאות ומביאים לפניכם הערב זה את החצי של זה, וזה איסור בחוק על אמבולנסים פרטיים, על גופים שהם לא מטעם המדינה – על הגופים האלה יש איסור לנצל את הרגע הזה, גם אם הם מגיעים למקום הפטירה, יש עליהם איסור למכור כל מיני שירותים נוספים, שהם אלה שהופכים את זה להוצאה של אלפי שקלים למשפחה.

מרב מיכאלי: אז לסיום, ברשותכן וברשות

מרב מיכאלי: כם, אני רוצה להודות לשר לשירותי דת דוד אזולאי – – –

בצלאל סמוטריץ': איך פותרים את חילול שבת?

מרב מיכאלי: חילול שבת נפתר על-ידי זה שכמובן זה נעשה על-ידי לא יהודיות ולא יהודים, אבל שכן עוברים הכשרה על-ידי חברה קדישא ועל-ידי סמכויות הלכתיות איך לטפל בגופה כמו שצריך.

מרב מיכאלי: אבל הם יהיו מועסקים בעצם על-ידי עמותות שיש להן רישיון לקבור, והם מבצעים עבורם את העניין – עניין סך הכול לא כל כך מורכב, למותר לציין, והיו דברים מעולם, רק זה לא היה מוסדר, ועכשיו לשמחתי זה מוסדר.

מרב מיכאלי: אז תודה לשר דרעי; תודה למנכ"ל המשרד לשירותי דת עודד פלס, לצוות המשרד, וספציפית ליועצת המשפטית אילנה מזרחי; לביטוח הלאומי הודיתי; לפורום חברה קדישא, לעומד בראשו, היושב-ראש מנלה, ולסמנכ"לית המהממת, אורית מסמי; לוורד מהלשכה המשפטית של ועדת העבודה והרווחה, על עבודה לא פשוטה; לארז מלול, יועץ החקיקה; לנילי ברוש, שכולנו זוכרות ואוהבות, בעודה בחופשת לידה, אם כבר אנחנו פה ברצף של חוקים רלוונטיים לענייני המעמד האישי; לכל האנשים ממשרד הבריאות, ממשרד האוצר, ממשרד הרווחה וממשרד המשפטים.

מרב מיכאלי: תראו כמה ציבור הייתה צריכה לעבוד על הדבר הזה; וכמובן, לצוות המדהים שלי, היועצות והיועצים שלי, שכל פעם מחדש כינסו את כל הישיבות האלה, בין השאר גם את זה הם עשו – הדוברת שלי נעמה, ניר, היועץ הפוליטי, ומיכל גרא-מרגליות, היועצת הפרלמנטרית הוותיקה והמצוינת.

מרב מיכאלי: תודה רבה.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה, חברת הכנסת מרב מיכאלי.

בצלאל סמוטריץ': אני סוגר את רשימת הדוברים.

בצלאל סמוטריץ': מאחר שאיש לא נרשם לדבר, אנחנו עוברים כעת להצבעה על הצעת חוק שירותי הדת היהודיים.

קריאה: – – –

בצלאל סמוטריץ': אתה הצבעת לפני שאני הודעתי על סגירת הרשימה?

קריאה: מה להצביע?

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת מיקי לוי מבקש לדבר.

בצלאל סמוטריץ': אני חושב שאני סגרתי את הרשימה לפני שהוא הצביע, אבל לפנים משורת הדין אני אתן לך לדבר.

דוד ביטן: מיקי, בחייך, נו.

קריאה: – – –

בצלאל סמוטריץ': זה שמדובר על גופות, אתה רוצה שקילר כזה, שהיה ניצב במשטרה, לא ידבר?

מיקי לוי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, האמת, עליתי לכאן לא לדבר על החוק הזה אלא כדי לנצל את זכותי.

מיקי לוי: השר לוין, בבקשה, תשומת לבך.

מיקי לוי: לקחתי יחד עם חברנו אילן גילאון את מה שהגשת בשנה שעברה, הצעת חוק בנושא עמלת הנפטרים.

מיקי לוי: מכיוון שאתה שר ואתה לא יכול לטפל בזה, אז לקחתי עלי את הטיפול בעניין הזה.

מיקי לוי: חברי הכנסת, מי שלא יודע, אדם שנפטר מן העולם הזה ויש לו חשבון בנק, הבנק לוקח מהקרובים שלו עמלה על הכסף שנמצא בחשבון הבנק – כ-0.5%.

מיקי לוי: זה יכול לנוע מכמה מאות שקלים, ולהגיע לאלפי שקלים – תלוי כמה נשאר באותו חשבון בנק של אותו נפטר.

מיקי לוי: פנינו למפקחת על הבנקים, והיא אמרה: צריך לבדוק את הצוואה, צריך עורכי-דין, וצריך את כל המערכת, והשד יודע מה.

מיקי לוי: החלטתי לא להרים ידיים, יחד עם אילן גילאון שלחתי מכתבים לכל מנהלי הבנקים.

מיקי לוי: הפרגון הוא לך, כי אתה התחלת בעניין זה – זה לא רעיון שלי, אני רק המשכתי אותו.

מיקי לוי: אתה הגשת את הצעת החוק, הצעת החוק נתקעה ונכשלה, אבל גם המפקחת על הבנקים השיבה לנו שאי-אפשר לעשות דבר.

מיקי לוי: אחרי מאמץ מרוכז של שלושה חודשים מול כל מנהלי הבנקים הודיע לי היום המנכ"ל – לי ולאילן, כמובן, אני מתנצל – הודיע לנו מנהל בנק הפועלים מר פינטו, שבנק הפועלים, ביוזמתו, בחר להסיר את העמלה הזאת, עמלת נפטרים, מה שנקרא, מבעלי חשבון שנפטרו מן העולם הזה, ולא לקחת שום כסף מבני המשפחה.

מיקי לוי: אבל זה בהחלט מראה שכשאתה נחוש, ונלחם באמת בעוולות כאלה, אתה יכול לתקן עולם מתוך הבית הזה, בלי הבדל קואליציה או אופוזיציה.

מיקי לוי: אז הפרחים – לך, השר לוין.

מיקי לוי: תודה רבה.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה לחבר הכנסת מיקי לוי.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים, בשעה טובה ובעזרת השם, להצבעה על הצעת חוק שירותי הדת היהודיים (תיקון מס' 22) (שירותי העברת נפטרים), התשע"ו–2016, בקריאה ראשונה.

בצלאל סמוטריץ': מי בעד? ומי נגד?

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת חסון, תיזהר שלא יעוף לך הכובע בריצה.

בצלאל סמוטריץ': הצבעה מס' 22 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 30 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק שירותי הדת היהודיים (תיקון מס' 22) (שירותי העברת נפטרים), התשע"ו–2016, לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות נתקבלה.

בצלאל סמוטריץ': 30 תומכים, אין מתנגדים ואין נמנעים.

בצלאל סמוטריץ': הצעת החוק התקבלה בקריאה ראשונה, והיא חוזרת לדיון בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

בצלאל סמוטריץ': [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/658); נספחות.

בצלאל סמוטריץ': ]

בצלאל סמוטריץ': אנחנו בסעיף האחרון שעל סדר-היום – בחקיקה: הצעת חוק הגנה על בתי-עסק (ימי המנוחה), התשע"ו–2016, של חבר הכנסת יגאל גואטה וקבוצת חברי הכנסת, לקריאה ראשונה.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת יגאל גואטה יציג את הצעת החוק במסגרת זמן שלא תעלה על עשר דקות.

בצלאל סמוטריץ': עשר דקות לרשותך, אדוני.

בצלאל סמוטריץ': בבקשה.

יגאל גואטה: לא, דקה, יותר מדי.

יגאל גואטה: אדוני היושב-ראש, מכובדי השר, חברי חברי הכנסת, בעצם הצעת החוק הזאת של הגנה על בתי-עסק היא השלמת הפאזל של הצעת החוק של עליזה לביא, עם תיקון לחוק שעות עבודה ומנוחה.

יגאל גואטה: עשינו את אותו דבר על בתי-העסק, שלא יוכלו להכריח אף אחד לפתוח את העסק בשבת בניגוד לרצונו.

יגאל גואטה: מי שרוצה – יפתח; מי שרוצה – לא יפתח.

יגאל גואטה: באמת, הצעת חוק, אני חושב, חברתית ממדרגה ראשונה, שגם נותנת כיוון שלא ישתלטו אחד על השני; מי שרוצה יעשה כך, מי שרוצה יעשה כך.

יגאל גואטה: אין פה שום כפייה משום צד, ואני חושב שההצעה הזאת חשובה מאוד.

יגאל גואטה: מירב, עד מתי אני אצטרך לדבר בקשר למלון?

מירב בן ארי: לא, הכול בסדר.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה, אדוני.

יגאל גואטה: אז תודה רבה לכולם, לכל העוזרים והמסייעים: ליועץ החקיקה שלי עורך-דין שמעון גיגי, ולעוזרי המסור נתי מור-יוסף; ליושב-ראש הוועדה אלי אלאלוף, ולחברת הוועדה מירב בן ארי, שלא הייתה אפילו ישיבה אחת בנושא הזה; למשרד הכלכלה, למשרד המשפטים, ותודה רבה רבה לדוד ביטן, יושב-ראש הקואליציה, שלא עשה כלום כדי לתקוע את החוק הזה.

יגאל גואטה: תודה רבה.

יואל חסון: אתה מאכזב אותם.

קריאה: אתה חייב – – –

קריאות: – – –

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה לחבר הכנסת יגאל גואטה.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים להצבעה על הצעת חוק הגנה על בתי-עסק (ימי המנוחה), התשע"ו–2016, בקריאה ראשונה.

קריאות: – – –

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת גואטה – –

יואל חסון: אדוני היושב-ראש – – –

בצלאל סמוטריץ': – – שוב למקומך.

בצלאל סמוטריץ': אתה מבקש לדבר?

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת יואל חסון מבקש לדבר.

קריאה: אדוני היושב-ראש – – –

בצלאל סמוטריץ': סגרתי את רשימת הדוברים.

יגאל גואטה: יום מיוחד ביום השבת, שזה יום – – –

מירב בן ארי: שמעת?

מירב בן ארי: שבת.

קריאות: – – –

יואל חסון: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני רוצה לומר לכם משהו שאני מרשה לעצמי לומר רק בשעה הזאת.

יואל חסון: אני גם לא מתכוון להיסחף יותר מדי, אבל אני חושב שצריך להגיד מילה של זכות לשר יריב לוין, שיושב כאן אתנו במליאה.

יואל חסון: אני אומר את זה עכשיו בשיא הרצינות, חברים.

יואל חסון: אני אומר את זה בשיא הרצינות.

יואל חסון: אני לא רואה את זה כמובן מאליו.

יואל חסון: השר לוין הוא שר שמעריך ומוקיר ומבין את עבודת הכנסת כשר בממשלה, נמצא כאן בדיונים עם חברי הכנסת גם כשהוא לא צריך, וגם כשהוא לא חייב, ודאי עושה את תפקידו לפעמים – מה זה לפעמים, תמיד – יותר מדי טוב כשר המקשר בין הממשלה לכנסת.

יואל חסון: אני רואה בזה תעודת זכות לך כפרלמנטר, שהיית פרלמנטר מצטיין, ואתה גם היום יודע להעריך את הקשר בין הכנסת לממשלה.

רויטל סויד: יואל, איזה חוק הוא מעביר לך?

קריאות: – – –

יואל חסון: ואני לא רוצה להמשיך יותר מדי – –

בצלאל סמוטריץ': רציתי לומר שעכשיו שלושה חודשים אין ועדת שרים.

יואל חסון: – – כי אני לא רוצה לפגוע בקריירה הפוליטית של יריב לוין.

יואל חסון: אני אגיד רק דבר אחד: אם הייתי יכול לפנות לחברי הליכוד ולומר להם, חבר הכנסת ביטן: בבקשה אל תבחרו ביריב לוין לכנסת, הוא יריב קשה מדי עבורנו.

יואל חסון: תודה רבה.

קריאות: – – –

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה לחבר הכנסת יואל חסון.

קריאות: – – –

בצלאל סמוטריץ': מה זה הצעה לסדר?

נחמן שי: היושב-ראש, תנעל את הישיבה, כבר הידרדר פה השיח.

בצלאל סמוטריץ': מה זה?

קריאה: יש שאילתות.

קריאה: – – –

בצלאל סמוטריץ': נאזם.

בצלאל סמוטריץ': אני לא מאשר הצעה לסדר, אדוני.

יחיאל חיליק בר: מה זה לא?

בצלאל סמוטריץ': בשעה כזאת, ולא על רקע הרצינות.

קריאות: – – –

יחיאל חיליק בר: – – –

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים כעת להצבעה על הצעת חוק הגנה על בתי-עסק (ימי המנוחה), התשע"ו–2016, בקריאה ראשונה.

בצלאל סמוטריץ': מי בעד?

בצלאל סמוטריץ': ומי נגד?

בצלאל סמוטריץ': הצבעה מס' 23 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 28 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק הגנה על בתי-עסק (ימי המנוחה), התשע"ו–2016, לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות נתקבלה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: היה טוב.

קריאות: – – –

מירב בן ארי: אדוני היושב-ראש – – –

בצלאל סמוטריץ': 28 תומכים, אין מתנגדים, אין נמנעים.

בצלאל סמוטריץ': הצעת החוק התקבלה בקריאה ראשונה, והיא חוזרת לדיון בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו סיימנו, בשעה טובה, את החקיקה להיום.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים כעת לשאילתות לשר הביטחון.

בצלאל סמוטריץ': ישיב לנו בשמו אדוני סגן שר הביטחון, אשר יתפוס את מקומו.

בצלאל סמוטריץ': ראשונת השואלות – שאילתה מס' 356: הקלה בקבלת אחוזי נכות לחיילים נכי צה"ל, של חברת הכנסת ענת ברקו.

בצלאל סמוטריץ': גברתי, מן המקום, תקריא מילה במילה את השאילתה, מתוך נוסח הדף.

בצלאל סמוטריץ': מדוע גברתי הולכת רחוק כל כך?

ענת ברקו: כדי לראות את זה – – –

בצלאל סמוטריץ': כדי לראות, טוב.

בצלאל סמוטריץ': זה טוב מאוד.

בצלאל סמוטריץ': טוב מראה עיניים.

ענת ברקו: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, כבוד סגן השר, חיילים נכי צה"ל שלחמו בהגנה על המדינה מעלים טענות קשות על התמודדות עם קשיות העורף של המערכת בדרכם לקבל אחוזי נכות.

ענת ברקו: ברצוני לשאול: מה ייעשה להקלה על נכי צה"ל במלחמתם בביורוקרטיה הקשה שהם נתקלים בה בפנייתם כדי לקבל את אחוזי הנכות?

ענת ברקו: בהרבה מאוד מקרים, מעבר לצלקות הפיזיות על גופם הם גם נושאים את הצלקות הנפשיות של המאבק הזה לאחר הפציעה.

ענת ברקו: תודה.

אלי בן-דהן: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, חברי חברי הכנסת, אני רוצה לומר שאף אחד לא נהנה למשוך ולא לתת תשובות בזמן.

אלי בן-דהן: אני יכול לומר לכם שאגף השיקום במשרד הביטחון עושה מאמצים גדולים ורבים לשפר את השירות.

אלי בן-דהן: בחלק מהמקרים שבהם תקופת ההחלטה לגבי קביעת אחוזי הנכות היא ארוכה יותר – מדובר במקרה מורכב, שמצריך לקבל מידע מוקדם מכמה וכמה גורמים, בעיקר מקופות-החולים, מבתי-חולים ומעוד מקומות, איסוף הנתונים לוקח זמן, ולא תמיד הגופים האלה נענים במהירות.

אלי בן-דהן: הדברים לא תלויים לחלוטין באגף השיקום.

אלי בן-דהן: אני יכול לומר שבכל המקרים שבהם הפציעה הייתה בבירור בקשר ישיר ללחימה, נפתח מסלול ירוק, ונכים כאלו אושרו מיידית, ובתוך כמה ימים קיבלו אישור מאגף השיקום.

אלי בן-דהן: במקרים שבהם, כפי שאמרתי, הפגיעה הייתה מורכבת, או שהיה חשש שאולי יש מחלות קודמות, היה צורך באיתור נתונים נוספים.

אלי בן-דהן: אני יכול לומר לכם שבשבועות האחרונים קיימתי כמה דיונים עם אגף השיקום.

אלי בן-דהן: אנחנו גם פתחנו מסלול לבירור וקבלת פניות מציבור הנכים.

אלי בן-דהן: אנחנו עונים ממש במהירות רבה על פניות שמגיעות אלינו, כך שאם יש עדיין מקרים נקודתיים שלא הגיעו אלינו, ויש צורך בכך, אני אשמח לענות.

אלי בן-דהן: לבקשת היושב-ראש, אני ממש לא קראתי את התשובה, הכול נאמר בעל-פה ובמהירות, כיוון שכולנו עייפים, בטח אלה שאתמול בלילה ישנו שעה או שעתיים בלבד.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה.

בצלאל סמוטריץ': גברתי רוצה שאלת המשך?

ענת ברקו: אני רוצה לומר משהו.

ענת ברקו: אני מודה לך על התשובה המפורטת, אדוני סגן השר.

ענת ברקו: אתה יודע, היה דיון באחת מוועדות הכנסת, ונכי צה"ל התלוננו שמתייחסים אליהם כאל לקוחות, ואפילו לא קוראים להם נכי צה"ל.

ענת ברקו: מה שחשוב, גם מעבר לטיפול, זה הגישה והרגישות לאנשים הללו, שבאמת נתנו כל מה שהם יכולים למדינה הזאת.

ענת ברקו: וצריך שהליווי יהיה בכפפות של משי, כדי להקל עליהם גם את התהליך של ההכרה בנכות, קבלת הזכויות שלהם, מיצוי הזכויות שלהם, וגם במגע עם המערכת, שלא תהיה כל כך קשה ומכבידה, ומבחינתם גם עוד סוג של פציעה.

ענת ברקו: תודה.

אלי בן-דהן: אני מסכים לכל מילה שאמרת.

אלי בן-דהן: אני יכול לומר שאני יודע שנעשות הרבה מאוד פעולות כדי לשפר את השירות, כדי לשפר את היחס ולתת תשובות מהירות, באמפתיה הנדרשת.

אלי בן-דהן: בסופו של דבר אנחנו בני-אדם, קורות תקלות, אבל אני יכול לומר שבאופן כללי, עם כל הביקורת שיש על אגף השיקום – ויש ביקורת מדי פעם – אני גם שומע הרבה מאוד שבחים מנכי צה"ל על טיפול מסור, נאמן.

אלי בן-דהן: גם זה קיים.

אלי בן-דהן: כפי שאמרתי, אגף השיקום ימשיך לפעול ולעשות כל מאמץ לשפר את השירות שהוא נותן, כי באמת, אני מסכים לכל מילה: פצועי ונכי צה"ל מסרו את גופם ממש לטובת עם ישראל, לטובת ארץ-ישראל, ודאי שאנחנו מצווים לעשות הכול – ואני אומר הכול – הכול – כדי לסייע להם במאבק החדש שהם פותחים לאחר סיום המלחמה.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים לשאילתה מס' 246:

בצלאל סמוטריץ': כניסת שב"חים לישראל, של חברת הכנסת מרב מיכאלי, אשר תקריא.

אלי בן-דהן: אני חושב שזה 426.

בצלאל סמוטריץ': 426, מחילה.

מרב מיכאלי: תודה, אדוני.

מרב מיכאלי: אדוני סגן השר, לילה טוב.

מרב מיכאלי: דרך פרצה בגדר קו התפר בפתחת-רמאדין, שסמוכה לבני-שמעון, נכנסים אלפי שב"חים, חלקם מעורבים – כבר הוכח – באירועים ביטחוניים ובתאונות דרכים.

מרב מיכאלי: רצוני לשאול: 1.

מרב מיכאלי: האם נכון הדבר?

מרב מיכאלי: 2.

מרב מיכאלי: אם כן – למה, חרף המצב ופניות חוזרות, טרם נסגרה הפרצה בגדר?

מרב מיכאלי: 3.

מרב מיכאלי: מה עוד צריך לקרות כדי שהיא תיסגר?

מרב מיכאלי: 4.

מרב מיכאלי: מה ייעשה בעניין?

אלי בן-דהן: 1–4.

אלי בן-דהן: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אכן, הפרצה שהוזכרה בשאילתה ידועה, מוכרת.

אלי בן-דהן: אני יכול לומר שכוחות צה"ל, בשיתוף משטרת ישראל, מקיימים כל העת פעילות גלויה וסמויה שמטרתה לסכל את מעבר השב"חים ולשמור על ביטחון היישובים – הם כמובן מחויבים למשימתם ופועלים כדי לקיים ולשמר את הביטחון לאורך זמן.

אלי בן-דהן: בין היתר מבוצעת פעילות מבצעית בקו התפר, הכוללת תגבור סדרי כוחות והרחבת הפעילות כנגד תופעת השב"חים.

אלי בן-דהן: בשנים האחרונות הושקעו בתיקון מקטע הגדר הזה בין תרקומיא למיתר משאבים רבים, אולם, לצערנו, הפגיעות חזרו ונשנו.

אלי בן-דהן: בעקבות הפגיעות הנ"ל, הוחלט להקים בתוואי הגדר מכשול מסיבי במרחב שבין תרקומיא למיתר, שייתן מענה טוב יותר להתמודדות עם ניסיונות הפגיעה בגדר ומענה לכניסת השב"חים.

אלי בן-דהן: בהתאם להחלטת הקבינט הביטחוני לאחר הפיגוע בשרונה, אושר תקציב מיוחד מתוך תקציב מערכת הביטחון להקמת המכשול הנ"ל.

אלי בן-דהן: אני רוצה לומר לכם שהמכשול – כבר הוחל בעבודה, העבודות נמצאות בעיצומן והן צפויות להסתיים בעוד כעשרה חודשים.

אלי בן-דהן: רק לאחרונה ביקרו גם ראש הממשלה, גם שר הביטחון וגם הרמטכ"ל בקטע הזה, כדי לבחון באמת את תחילת העבודות.

אלי בן-דהן: וכפי שאמרתי, העבודות החלו, ואני מקווה שבחודשים הקרובים יסתיימו.

אלי בן-דהן: אין לי ספק שהמכשול הזה, יחד עם הצעת החוק של חבר הכנסת מוטי יוגב, שאושרה כבר, וגם הצעת חוק של השר לביטחון פנים גלעד ארדן, שמחמירה את הענישה על מעסיקים ומלינים של שב"חים בתחומי ישראל – שני הגורמים האלה יחד, אני מקווה מאוד שיסייעו ויגרמו להפסקת כניסת השב"חים מתוך יהודה ושומרון לארץ-ישראל או למדינת ישראל הקטנה.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה.

בצלאל סמוטריץ': גברתי מסתפקת בתשובה.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה.

מרב מיכאלי: תודה רבה, אדוני.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עוברים לשאילתה מס' 456: אי-מניעת הסתה של זמר, של חברת הכנסת ענת ברקו.

בצלאל סמוטריץ': בבקשה, גברתי.

ענת ברקו: תודה, אדוני היושב-ראש, כבוד סגן השר, גם השר יריב לוין, אונר"א מינה זמר לייצג אותו בכל העולם, ושיריו מסיתים נגד מדינת ישראל, קוראים למאבק מזוין נגד מדינת ישראל, ובעצם קוראים לטרור בכל האמצעים.

ענת ברקו: לא ברור מדוע המינהל האזרחי מאפשר לו לצאת מעזה ולהפיץ את המסר הקטלני שלו.

בצלאל סמוטריץ': גברתי קראה את השאלה.

בצלאל סמוטריץ': אדוני סגן השר ישיב, בבקשה.

אלי בן-דהן: כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אכן, הזמר הוא תושב אזור יהודה ושומרון.

אלי בן-דהן: יציאתו לחוץ-לארץ מתאפשרת במסגרת זכותו של כל תושב פלסטיני לצאת לחוץ-לארץ דרך מעבר הגבול גשר אלנבי.

אלי בן-דהן: הזמר עצמו אינו מחזיק בהיתר המקנה לו כניסה לישראל ו/או לרצועת-עזה.

אלי בן-דהן: לצערנו הרב, הוא אינו המסית היחיד.

אלי בן-דהן: אבו מאזן וחבר מרעיו מסיתים יותר ממנו, ואף-על-פי-כן אנחנו לא מונעים את יציאתם לחוץ-לארץ.

אלי בן-דהן: הלוואי שיכולנו.

בצלאל סמוטריץ': גברתי מסתפקת בתשובה?

ענת ברקו: כן.

בצלאל סמוטריץ': טוב.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה לאדוני סגן השר.

בצלאל סמוטריץ': יש לנו כאן שתי שאילתות נוספות.

בצלאל סמוטריץ': אדוני סגן השר יחזור בבקשה, רק לטובת כללי הטקס.

בצלאל סמוטריץ': יש לנו שאילתה נוספת, מס' 454, של חבר הכנסת אלעזר שטרן – אשר איננו נוכח, וגם שאילתה מס' 520 של חבר הכנסת שטרן – אשר איננו נוכח, ועל כן שתי השאילתות האלה לא נענות.

בצלאל סמוטריץ': אדוני משוחרר.

אלי בן-דהן: תודה.

בצלאל סמוטריץ': תודה.

בצלאל סמוטריץ': תם סדר-היום.

בצלאל סמוטריץ': הישיבה הבאה תתקיים, ברצות השם, מחר, יום רביעי, כ"ח בתמוז התשע"ו, 3 באוגוסט 2016, בשעה 11:00.

בצלאל סמוטריץ': ישיבה זו נעולה.