ישיבת מליאה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 136, 2016-06-21 00:00

יולי יואל אדלשטיין: היום ט"ו בסיוון התשע"ו, 21 ביוני 2016.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: הודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה וקריאה שלישית: הצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 179), התשע"ו–2016, שהוחזרה מוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

ירדנה מלר-הורוביץ: לקריאה ראשונה, מטעם הכנסת: הצעת חוק העונשין (תיקון מס' 127) (הסתה או שידול לעריקה של מי שהתנדב לשירות בכוח מזוין), התשע"ו–2016, של חברי הכנסת יואב קיש, דוד ביטן ואיילת נחמיאס ורבין וקבוצת חברי הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה למזכירת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: כדרכנו, אני מפעיל את ההצבעה כדי שתוכלו להירשם – מי שמעוניין, כמובן.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, ההרשמה החלה.

יולי יואל אדלשטיין: ראשון הדוברים יהיה חבר הכנסת אלעזר שטרן.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת מירב בן ארי.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה.

אלעזר שטרן: יש שר?

יולי יואל אדלשטיין: שר?

יולי יואל אדלשטיין: שר? שר?

יולי יואל אדלשטיין: אין שר.

מירב בן ארי: רק שרים לעתיד.

יולי יואל אדלשטיין: אין שר.

יולי יואל אדלשטיין: רק שרים לעתיד, באמת.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, חבר הכנסת שטרן.

אלעזר שטרן: אתמול הסתיימה שנת הלימודים בבתי-הספר התיכוניים במדינת ישראל, ויצאו לחופש הגדול.

אלעזר שטרן: 350 תלמידות אולפנת "צביה" בבני-ברק התבשרו שהן לא יחזרו ללמוד בבית-הספר שלהן, והאולפנה תיסגר.

אלעזר שטרן: זאת אולפנה עם הישגי בגרות של קרוב ל-100% הצלחה.

אלעזר שטרן: השאלה היא למה סוגרים.

אלעזר שטרן: לפי הישגי הבגרות ברור שהמוסד לא נכשל, אלא מה קרה – צריך להעביר כדי להקים שם מוסד חינוכי לחסידות גור.

אלעזר שטרן: אני ער לחשיבות היחסים של הציונות הדתית עם חסידות גור, אנחנו מאוד מעריכים את זה, לפעמים מוחאים כפיים – אבל למה על חשבון הציונות הדתית?

אלעזר שטרן: לצערי הרב, אנחנו כבר רגילים לשלם את המחיר על זהותה היהודית של מדינת ישראל.

אלעזר שטרן: סוגיות כמו גיור, נישואים וגירושים, כשרות, שבת – כבר מזמן הציונות הדתית הפקירה את הנושאים האלה בידי החרדים.

אלעזר שטרן: אני מודה שכשה

אלעזר שטרן: דבר מגיע לפגיעה אישית בתלמידות תיכון זה קשה לי מאוד.

אלעזר שטרן: אני רוצה להזכיר ששר החינוך היום שייך כאילו למפלגה שמייצגת – כאילו היא מייצגת – את הציונות הדתית, והשאלה הפשוטה שלי: בסוף, מי יילחם למען הערכים של הציונות הדתית, ומי יילחם על מוסדות החינוך של הציונות הדתית?

אלעזר שטרן: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת שטרן.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת מירב בן ארי – בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת דב חנין.

מירב בן ארי: תודה, אדוני היושב-ראש, אני רוצה לדבר על שאילתה שהגשתי ולא אישרו לי, אז חשוב לי לומר אותה, כי לדעתי זה אירוע קשה מאוד, ואנחנו חייבים להתייחס.

מירב בן ארי: פניתי גם לשרת המשפטים, וקיבלתי תשובה לא מספקת.

מירב בן ארי: לפני כ-15 שנה אירע במדינת ישראל אסון – אסון לאומי, אסון הומניטרי, אסון "אולמי ורסאי".

מירב בן ארי: 15 שנה עברו מאז, ואף אחד מאלה שהיו באירוע לא קיבל פיצויים.

מירב בן ארי: אנשים כבר נפטרו, ולא קיבלו פיצויים.

מירב בן ארי: ילדים שההורים שלהם נפטרו או נהרגו באירוע כזה לא קיבלו פיצויים, ואלו שכבר זכו לאיזשהו סעד, כלומר הגיעו לבית-משפט וקיבלו סעד – 150 מהם עדיין לא קיבלו את הפיצוי המגיע להם, כלומר הדיון שהובטח בעניינם בכלל לא הגיע – הם לא קיבלו אפילו סעד שמגיע להם.

מירב בן ארי: כלומר 15 שנה – יש כאלה שקיבלו החלטה ולא קיבלו את הכסף, ויש כאלה שבכלל לא קיבלו החלטה.

מירב בן ארי: ואני פונה שוב מפה אל שרת המשפטים, ופניתי גם במכתב וגם בשאילתה – עכשיו היא לא תהיה דחופה אלא שאילתה ישירה – כדי שהיא תבוא ותיתן הסבר, איך במדינת ישראל, 15 שנה אחרי, אנשים שנהרגו באירוע כזה, והיו אמורים לקבל סעד, לא קיבלו – וזה נושא חמור מאוד.

מירב בן ארי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת מירב בן ארי.

יולי יואל אדלשטיין: כאמור, חבר הכנסת דב חנין – הדובר הבא, ואחריו – חברת הכנסת ענת ברקו.

דב חנין: תודה, אדוני היושב-ראש, הזדמנות לשוב ולברך אותך, מזל טוב והרבה אושר.

מירב בן ארי: מזל טוב.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, אנחנו מציינים היום בכנסת את יום העיוור, יום מאוד חשוב, אבל אנחנו צריכים גם להסתכל על עצמנו במבט ביקורתי.

דב חנין: הכנסת בשנים האחרונות לא מחוקקת למען העיוורים.

דב חנין: חקיקות למען העיוורים נתקעות בממשלה או נבלמות על-ידי הממשלה.

דב חנין: למען האמת, מאז חוק הגנת דמי הליווי לעיוורים, שהייתה לי הזכות להיות אחד מיוזמיו, אנחנו לא מחוקקים, וחבל.

דב חנין: כמה מילים על קיצוץ אספקת המים לפלסטינים בגדה.

דב חנין: אנחנו מודאגים מאוד מהידיעות שמתפרסמות היום על הצמצום העצום של אספקת המים לעשרות-אלפי פלסטינים בגדה המערבית מתחילת יוני, התחלת חודש הרמדאן.

דב חנין: כמות המים ולחץ המים לא מאפשרים למים להגיע לבריכות האגירה ביישובים הפלסטיניים ולמלא אותן.

דב חנין: בבתים רבים אין מים זורמים זה יותר משבועיים; מפעלים מושבתים; גינות ירק ומשתלות חרבות; עופות ובעלי-חיים מתים בצמא.

דב חנין: וכל זה נעשה, אדוני היושב-ראש, מכיוון שניתנו הנחיות לווסת את האספקה בצינורות המים של "מקורות", גם כדי להיענות לביקוש למים של ההתנחלויות באזור, שגובר בשל החום הכבד.

דב חנין: אני יודע, אדוני היושב-ראש, שיש התנחלויות באזור הזה שיש להן בריכות שחייה מפוארות, אבל נדמה לי שכולנו צריכים להסכים, מעבר לכל ויכוח פוליטי, שהזכות של אנשים לשתות מים והזכות של אנשים לקיים חקלאות בסיסית צריכות לגבור על הזכות לבריכת שחייה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת דב חנין.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת ענת ברקו – בבקשה, גברתי, ואחריה – חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.

ענת ברקו: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני ממשיכה בסדרת הרצאותי על השקרים הפלסטיניים, והפעם אתמקד בחבר הכנסת ד"ר אחמד טיבי.

ענת ברקו: אגב, לפני שאתחיל – גילוי נאות: הוא חסם אותי בטוויטר ואנחנו צ'ילבות.

ענת ברקו: בזמנו הוא למד רפואת נשים, ובמקום להתמקד בסיוע בהבאת חיים לעולם – הן של יהודים והן של ערבים – הוא העדיף לפצוח בקריירה אחרת: הקונסיליירי של ערפאת; אבל לא רק זה – גם של חבר הכנסת אבו עראר, מסתבר, שעליו, כשנאמר שהוא ביגמיסט, הוא אמר שזו האמונה שלו.

ענת ברקו: לגבי ערפאת, אותו רב-מרצחים שאחראי לרציחתם של הכי הרבה יהודים מאז מלחמת העולם השנייה, ולמעשה האיש שהביא לעולם את הטרור המודרני כפי שאנו מכירים אותו היום ונתקלים בו יום-יום – אי-אפשר לומר שאין איזו גאולה שהוא הביא לעולם – טרור שכל יום מעתיקים אותו במקומות אחרים.

ענת ברקו: וכאשר אנשים בארגונו של ערפאת השליכו את לאון קלינגהופר מיאכטה בלב ים, "אכילה לאורו", גם אחרי זה חבר הכנסת טיבי המשיך לייעץ.

טלב אבו עראר: – – –

ענת ברקו: לחבר הכנסת טיבי מסכה של סחבק על הפנים, מה שנקרא אחוק.

ענת ברקו: הוא מכיר את החברה היהודית בישראל, ובזכות זאת הוא יכול לומר איפה הנקודות הרגישות, וטיבי הפך לאפקטיבי.

ענת ברקו: אבל גם אותו נאום שהידים מפורסם שלו, שבו בין השאר נאמר:

ענת ברקו: ברכות לשהידים שלנו ושלכם בתוך הקו הירוק, אלה שהכובש רצה שיכנו אותם מחבלים – אבל הוא לא שכח גם לשלוף מילקוט הכזבים שלו אמירה: מעולם לא אמרתי ביטוי או הצהרה שיש בה תמיכה במאבק מזוין.

טלב אבו עראר: – – –

ענת ברקו: זאת אומרת, רחמים, אה – טיבי, לא ידע.

ענת ברקו: הוא לא ידע.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

טלב אבו עראר: – – –

ענת ברקו: יא חביבי טיבי, כלאם פאד'י.

ענת ברקו: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת ענת ברקו.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין, ואחריה – חבר הכנסת עודד פורר.

איילת נחמיאס ורבין: אדוני היושב-ראש, מזל טוב ובשעה טובה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה היום לדבר דווקא על עבודת הכנסת, דבר שאנחנו נוטים פחות לדבר בו בנאומים בני דקה, אבל אני חושבת שזה חשוב.

איילת נחמיאס ורבין: ניהלתי היום שני דיונים בוועדת הכלכלה, במקום היושב-ראש הקבוע, שנמצא במילואים – נאחל לו שיחזור בשלום – האחד, תקנות הגנת הצרכן, שעוסקות בהקצאת מקום מיוחד למצרכים שבפיקוח.

איילת נחמיאס ורבין: התקנות האלה הגיעו לכנסת שנתיים לאחר דבר החקיקה הראשית.

איילת נחמיאס ורבין: אני נתקלת בזה כל הזמן.

איילת נחמיאס ורבין: לדעתי, כולנו נתקלים בזה כל הזמן.

איילת נחמיאס ורבין: התקנות מובאות שנתיים אחרי החקיקה, שלוש שנים אחרי החקיקה, ומניחים במשרדי הממשלה שהכנסת היא חותמת הגומי שלהם.

איילת נחמיאס ורבין: אז אני כאן כדי להודיע להם: אנחנו לא חותמת הגומי.

איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שזאת החמצה מאוד גדולה.

איילת נחמיאס ורבין: הדיון השני היה דיון מקומם במיוחד, ועסק ברפורמות מוניות השירות.

איילת נחמיאס ורבין: מוניות השירות הן אחד מכלי התחבורה הכי משמעותיים שיש במדינת ישראל – רפורמה שנמשכת, אדוני היושב-ראש וחברי חברי הכנסת, גברתי השרה, מאז שנת 2005.

איילת נחמיאס ורבין: לא משנה כרגע כל הוורסיות וכל הדרכים שהרפורמה הזאת עברה, הגענו לשעת השין, אדוני היושב-ראש.

איילת נחמיאס ורבין: היום נאלצנו להאריך בפעם האחרונה בחצי שנה.

איילת נחמיאס ורבין: לא שעיתי לבקשתו של חברי חבר הכנסת דב חנין להאריך את התקנות האלה רק בחודש, רק משום שהבנתי שכל האנשים שישבו סביב השולחן לא יישנו בלילה כי אנחנו, חברי הכנסת, לכאורה לא עשינו את עבודתנו ולא פיקחנו על עבודת הממשלה.

איילת נחמיאס ורבין: לא יכול להיות שמשרדי הממשלה באמת יתייחסו אלינו, הכנסת, כמין חותמת גומי.

איילת נחמיאס ורבין: עשיתי להם היום, אדוני היושב-ראש, דבר שנהגתי לעשות במגזר העסקי – לימדתי אותם לעשות "גאנט" – לגזור לוחות זמנים לדברי חקיקה, משום שאנחנו נגיע לכנס החורף, כשאנחנו עם תקציב דו-שנתי, עם חוק ההסדרים, ולא נוכל להעביר שוב את דבר החקיקה הזה.

איילת נחמיאס ורבין: אנשים, אין להם שום אופק, ובעיקר – לציבור הישראלי אין שירות במוניות השירות.

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עודד פורר – בבקשה, אדוני, ואחריו – חברת הכנסת יעל גרמן.

עודד פורר: תודה, אדוני, אני רק חייב להצטרף לדבריה של חברת הכנסת ורבין.

עודד פורר: היום בוועדת העלייה והקליטה ניהלנו דיון על תקנות הפודיאטורים לדבר חקיקה שחוקק בשנת 2010.

עודד פורר: זאת אומרת – ועדיין זה לא תקנות, אלא רק מדוע משרד הבריאות לא נותן שם מענה לכמה דברים, שש וחצי שנים, ושמונה וחצי שנים מאז החליטה הממשלה להתקין את התקנות בעניין הזה.

עודד פורר: לעניין הדברים שרציתי לדבר עליהם: השבוע אושר בוועדת העבודה והרווחה לקריאה שנייה ושלישית חוק חופשת לידה לאבות.

עודד פורר: הרעיון הוא מבורך, הוא נכון, אבל שוב, כשמחוקקים את החוק הזה יוצרים שני מגזרים ושני עולמות – מצד אחד השכירים, שיהיו זכאים לחופשת לידה לאבות, ומצד שני, חצי מיליון עצמאים, 40% מהתוצר, לא יהיו זכאים לאותה חופשה, לאבות.

עודד פורר: אנחנו יוצרים פה עוול, בחקיקה הזאת.

עודד פורר: ראוי שכשזה יגיע להשלמת החקיקה – זה היה צריך להגיע מלא, כמו שחופשת הלידה לאימהות, לעצמאיות, ממומנת מכספי הביטוח הלאומי שהן משלמות, כך גם כספי הביטוח הלאומי שהאבות משלמים יכולים לאפשר להם לצאת לחופשת לידה בתשלום.

עודד פורר: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת עודד פורר, גם לך וגם לחברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.

יולי יואל אדלשטיין: לפני כשבועיים, בעקבות עבודה מאומצת של הלשכה המשפטית של הכנסת, העברתי מכתב מפורט לראש הממשלה, עם פירוט מדויק של כל המשרדים הסוררים, שלא התקינו תקנות.

יולי יואל אדלשטיין: אני מקווה מאוד שיהיה לזה המשך.

יולי יואל אדלשטיין: אם לא יהיה המשך, נסיק מסקנות בכנסת לגבי הפיקוח על המשרדים האלה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, חברת הכנסת יעל גרמן; בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: ואחריה – חבר הכנסת אוסאמה סעדי.

יעל גרמן: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, נכבדי, אני רוצה לנצל את ההזדמנות הזאת ולברך את רונן פלוט.

יעל גרמן: כולם בירכו אותו, אבל שכחו שיש גם אנחנו, חברי הכנסת, ואף אחד מאתנו לא יצא לו לעלות ולהודות לרונן פלוט.

יעל גרמן: אז אני רוצה להודות לו, קודם כול, על הגינון המהמם, שהוא היה אחראי לו, על האווירה הנפלאה, ולספר לכם רק על שתי בקשות שאני הייתי קשורה בהן ואיך הוא נענה להן ברצון, בנעימות, ובמהירות וביעילות האופייניות לו.

יעל גרמן: הבקשה הראשונה הייתה לפתוח את חדר הכושר לא רק לחברי הכנסת, אלא גם ליועצים ולנהגים.

יעל גרמן: הוא עשה את זה בצורה עממית וצודקת, ואני מאוד התפעלתי מזה.

יעל גרמן: והבקשה השנייה הייתה להתקין עמדת טעינה חשמלית, כדי שמי שיש לו רכב חשמלי – תוך שבועיים הייתה עמדת הטענה חשמלית.

יעל גרמן: אז – אין לי מילים, אלא רק לאחל לו שבאמת יצליח בתפקידו החדש והמאוד-מאוד מאתגר, כראש עיריית נצרת, שבאמת תהיה לו הצלחה.

יעל גרמן: ובהזדמנות זו אני רוצה לברך מקרב לב, אני חושבת בשם כולנו, את אלברט סחרוביץ, המנכ"ל החדש, ולהציב לו אתגר ראשון: שלכל העוזרים השלישיים שלנו יהיה מקום לעבוד.

יעל גרמן: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת יעל גרמן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אוסאמה סעדי – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת אכרם חסון.

אוסאמה סעדי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, גם אני מצטרף לברכות, אדוני היושב-ראש, שיהיה במזל טוב.

אוסאמה סעדי: אני רוצה לדבר על עניין של – השבוע סיימו את לימודי הרפואה שלהם במולדובה, באוניברסיטת קישינב, כ-350 רופאים ורופאות מהאוכלוסייה הערבית, מהמיעוט הערבי בתוך ישראל, ואנחנו עדים בימים האחרונים בפייסבוק להמון תמונות שמגיעות משם, של כל ההורים השמחים בסיום לימודי הרפואה של הבנים שלהם שם, במולדובה.

אוסאמה סעדי: מהעיר שלי, עראבה, סיימו לימודי רפואה כ-30 רופאים ורופאות, ואלה מצטרפים לעוד כ-200 רופאים, ואני כבר דיברתי על זה שאנחנו הגבוהים בעולם – אחוז הרופאים ביחס לשיעור האוכלוסין מהגבוהים בעולם, אבל גם יתר היישובים הערביים – שרת הבריאות לשעבר יעל גרמן, גם מהגליל, מהמשולש, מהנגב, מהערים המעורבות, לוד, רמלה, פעם ראשונה שיש אחוז רופאים בוגרים במספרים כאלה.

אוסאמה סעדי: ואני מנצל את ההזדמנות הזאת להגיד לכל המשפחות, לכל הרופאים, שיהיה בהצלחה (אומר דברים בשפה הערבית, להלן תרגומם: המון מזל טוב והצלחה לכל הרופאים והרופאות שסיימו את לימודי הרפואה שלהם באוניברסיטה במולדובה ובכל האוניברסיטאות באירופה).

אוסאמה סעדי: וזו הזדמנות, אדוני היושב-ראש – כל הזמן אמרנו, למה יש אלפי סטודנטים לרפואה ברומניה, במולדובה, אפילו בא-נג'אח בנבלוס, באוניברסיטה הערבית בג'נין – למה חוסמים ולמה יש חסמים כאלה ללמוד פה, באוניברסיטאות בישראל?

אוסאמה סעדי: הגיע הזמן שכל אלה שרוצים ללמוד רפואה ילמדו פה ויעבדו פה.

אוסאמה סעדי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אוסאמה סעדי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אכרם חסון – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת חיליק בר.

אכרם חסון: אדוני היושב-ראש, קודם כול, מברוכ.

אכרם חסון: חברי חברי הכנסת, אני רוצה לשתף אתכם בנושא מאוד חשוב, שלצערי הוגש השבוע למזכירות הכנסת אך לא אושר.

אכרם חסון: כמו כן, אני רוצה לציין שהנושא עלה גם ביוזמתו של חברי חבר הכנסת יוסף ג'בארין, שפנה אלי וביקש שנחבור ונשתף פעולה בעניין.

אכרם חסון: אני רוצה לדבר אתכם על היעדר אבחונים בערבית לסטודנטים עם ליקויי למידה.

אכרם חסון: כיום המבחנים האלה מתקיימים בשפה העברית בלבד, והמרכז הארצי לבחינות ולהערכה מכיר בבעיה ואמור לטפל בה וליצור מבחן רשמי בשפה הערבית.

אכרם חסון: עד שהמבחן הזה יצא לדרך יש לחכות יותר משנתיים, שבהן סטודנטים רבים דוברי ערבית לא יקבלו מענה וייפלו בין הכיסאות.

אכרם חסון: חשוב לציין שיש שלושה מוסדות שבהם מתקיימים מבחני אבחון פנימיים בשפה הערבית: אוניברסיטת חיפה, מכללת עמק-יזרעאל ומכללת תל-חי, אך המבחנים והאבחונים שהם מקיימים תקפים אך ורק בתוך אותם מוסדות, ואין להם שום הכרה במוסדות אחרים בארץ.

אכרם חסון: יש בריחה גדולה של סטודנטים דוברי ערבית ללימודים בחוץ-לארץ.

אכרם חסון: נכון שיש לכך סיבות רבות ומגוונות שהזמן קצר מלפרט אותן, אך אני מציע שנשמור על אלו שבחרו להישאר פה וללמוד, ולא נערים עליהם עוד ועוד קשיים.

אכרם חסון: הסטודנט דובר הערבית הוא נכס ומתנה לעתיד המדינה, הוא מביא אתו פרספקטיבה שונה ותרבות שונה לעולם האקדמי.

אכרם חסון: אני קורא לחברי הכנסת מכל הסיעות להירתם שוב לנושא, עד שהוא יובא לדיון מעמיק ורציני בוועדת החינוך.

אכרם חסון: תודה לכם.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אכרם חסון.

יולי יואל אדלשטיין: זאת גם הזדמנות לקבל בברכה קבוצה של אזרחים ותיקים משוהם הנמצאים אתנו ביציע ומקשיבים לדיון החשוב הזה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת חיליק בר, ואחריו – חבר הכנסת אורן אסף חזן.

יחיאל חיליק בר: אני מברך את הקבוצה.

יחיאל חיליק בר: ואם כבר הזכיר חבר הכנסת שטרן את הגורניקים, אני מברך גם את חברי הרב חיים פרידמן מגור, מאורחי הכנסת, ומנחם, שמתחתן בעזרת השם.

יחיאל חיליק בר: אבל, אדוני היושב-ראש, אני רוצה דווקא – להצדיע לך; נורית קורן.

יחיאל חיליק בר: אני הייתי היום באירוע של הילדים חטופי תימן.

יחיאל חיליק בר: דיברתי – דיברתי מדם לבי.

יחיאל חיליק בר: אני קודם כול מצדיע לך על זה שהרמת את הנושא הזה, שוב, בדרך הנעימה שעשית את זה.

יחיאל חיליק בר: ראינו וחווינו את הכאב, גם של המשפחות, גם של האימהות, אבל אמרתי: זה לא עניין של התימנים, וזה לא עניין של עדה אחת; זה עניין של כולנו, כישראלים, כיהודים, כציונים, ומגיע לנו לדעת מה קרה שם, אם קרה, איך קרה.

יחיאל חיליק בר: מעבר לזה שאנחנו צריכים לברר את זה ולאפשר לאותן משפחות לקבל את הדוח, את הדיווח, את אותם דברים חסויים על מה שקרה שם, אנחנו חייבים את זה לנו ולעצמנו כמדינה וכחברה.

יחיאל חיליק בר: ואני אומר לך, נורית, ואני אומר לכולנו: אנחנו חייבים בעניין הזה ללכת עד הסוף.

יחיאל חיליק בר: אני חייל במערכה הזאת.

יחיאל חיליק בר: אני מקווה שראש הממשלה היה רציני כשאמר שיפעל בכל הכוח בשביל לחשוף את הפרוטוקולים האלה, שנסגרו ל-120 שנה, ואמורים להיפתח ב-2071.

יחיאל חיליק בר: אני חושב שצריך לפתוח את התיקים האלה, להגיד לעם ישראל, ובעיקר למשפחות, מה קרה לילדים ולילדות הללו, וטוב מאוחר מאשר בכלל לא.

יחיאל חיליק בר: לבנו עם הנושא הזה, ואנחנו כולנו במערכה הזאת.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת בר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אורן אסף חזן, ואחריו – חבר הכנסת יוסף ג'בארין.

אורן אסף חזן: אדוני היושב-ראש, אמש לא הזדמן לי לברך אותך, אז אני רוצה לאחל לך קודם כול מזל טוב.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה.

אורן אסף חזן: לזוג הצעיר.

אורן אסף חזן: שתזכו לקיים מצוות "פרו ורבו ומלאו את הארץ".

אורן אסף חזן: אני רוצה לדבר על נושא חשוב.

אורן אסף חזן: אמש היה פיגוע לא פשוט בכלל בכביש 443, ובשקט בשקט, בלי שנשים לב.

אורן אסף חזן: אני רוצה שתדמיינו לכם סיטואציה שילד, נער, מתבגר, בגיל ההתבגרות, בן 15, שנמצא לצד מחבלים בזירת פיגוע, בשעה שהם זורקים אבנים ובקבוקי תבערה, והוא לא באמת – או כן באמת – מבין איפה הוא נמצא ומה הקשר.

אורן אסף חזן: ובינתיים, במקביל, חיילי צה"ל, שעל-פי ערכי צה"ל חותרים למגע כדי למנוע אסון גדול יותר, ועוצרים את הפיגוע הנורא הזה – מה שיכול היה להיגמר באמת במראות הרבה יותר קשים ממה שראינו הבוקר, ובסופו של תהליך, אותו בן 15 מת.

אורן אסף חזן: אתם יכולים לנחש מי אשם?

אורן אסף חזן: כמה הזוי שבמדינה שלנו דווקא הגיבורים שלנו, שעושים את העבודה שאנחנו שולחים אותם לעשות, מוצאים את עצמם פעם אחר פעם בעין הענישה והביקורת הציבורית.

אורן אסף חזן: אני מסיים, ברשותך, היושב-ראש, במשפט אחד: לא מזמן ראינו את פרשת אלאור אזריה, שעד היום מלווה את כולנו.

אורן אסף חזן: זו הייתה נורת אזהרה חמורה.

אורן אסף חזן: אסור שחיילי צה"ל יהפכו פעם אחר פעם למוקרבים על המוקד רק בשם איזשהו ערך שמנסים להמציא פה, שלא קיים.

אורן אסף חזן: מדינת ישראל, חייליה ואזרחיה – מעל הכול.

אורן אסף חזן: והטרור, אתו לא מדברים – מחסלים.

אורן אסף חזן: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אורן אסף חזן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יוסף ג'בארין – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת חמד עמאר.

יוסף ג'בארין: כבוד היושב-ראש, אני מברך אותך, קודם כול, על החתונה.

יוסף ג'בארין: מברוכ.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יוסף ג'בארין: היום ציינה הכנסת יום המיוחד לעיוורים וקשי ראייה.

יוסף ג'בארין: לדעתי, כתשע ועדות דנו היום בנושא חשוב זה, אז אני רוצה לנצל את ההזדמנות ולברך על היוזמה, ואת חברתי קארין אלהרר, היוזמת של היום הזה.

יוסף ג'בארין: שמחתי להשתתף בדיונים, ואני מקווה שזה ישמש פלטפורמה לקידום הנושא.

יוסף ג'בארין: אני גם רואה שחלק מהמשתתפים בדיונים הללו הם פעילים חברתיים, וגם אנשי עשייה שותפים לדיון.

יוסף ג'בארין: אז אני רוצה לברך אתכם על העשייה.

יוסף ג'בארין: אני רוצה להגיד לכם שזה מאבק משותף של כולנו, מכל הסיעות, מכל האידיאולוגיות בבית הזה, לקדם זכויות של אנשים עם מוגבלות, וזכויות אנשים עיוורים ולקויי ראייה או קשי ראייה במיוחד.

יוסף ג'בארין: הדרך עוד ארוכה להשגת מעמד שווה, אבל אם נמשיך את המאבק הזה, אנחנו בטח נצליח להתקדם וגם להשיג שוויון.

יוסף ג'בארין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יוסף ג'בארין.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת חמד עמאר – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת אחמד טיבי.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, קודם כול, אני רוצה לברך אותך ולאחל לך מזל טוב.

חמד עמאר: אתמול פנה אלי ראש המועצה המקומית ירכא, והיב חביש, וביקש ממני שאני אפנה ליושב-ראש ועדת הכספים חבר הכנסת משה גפני, כי נאמר לו באוצר שכל ההעברות הכספיות שקשורות למגזר הדרוזי בתוכנית חומש 59 נמצאות בוועדת הכספים, וועדת הכספים בעצם לא מעבירה את הכסף ולא מאשרת את ההעברה.

חמד עמאר: פניתי אל חבר הכנסת משה גפני, וחבר הכנסת משה גפני אמר לי שאין לו אפילו העברה אחת שקשורה למגזר הדרוזי אצלו בוועדה.

חמד עמאר: התקשרתי שוב לראש המועצה, וראש המועצה התקשר שוב למשרד האוצר, ונאמר לו שוב שזה נמצא בוועדת הכספים.

חמד עמאר: אני מאמין לחבר הכנסת משה גפני.

חמד עמאר: אני מאמין שההעברות הכספיות לא נמצאות בוועדת הכספים ולא תקועות שם.

חמד עמאר: ממשלת ישראל אישרה תוכנית חומש למגזר הדרוזי 2016–2020, אישרה קרוב ל-2 מיליארד שקל.

חמד עמאר: אנחנו ביוני 2016.

חמד עמאר: כמעט חצי שנה עברה, ועדיין לא הועבר אף שקל אחד מהתוכנית.

חמד עמאר: אני פונה למשרד האוצר: הממשלה אישרה תוכנית, תעבירו את הכסף.

חמד עמאר: אני לא צריך לעמוד כאן כל שבוע ולהעלות את הבעיות של המגזר הדרוזי בגלל חוסר תפקוד של משרדי ממשלה.

חמד עמאר: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת חמד עמאר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אחמד טיבי – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת מסעוד גנאים.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, אני מאחל לך אושר ובריאות, מזל טוב, אני מצטרף לכל חברי.

אחמד טיבי: אתמול הנער מחמוד ראפת בדראן, בן 15, נורה ונהרג על-ידי חיילי צה"ל בכביש 443.

אחמד טיבי: הוא נסע ברכב עם משפחתו.

אחמד טיבי: הרכב רוסס על-ידי שני חיילים מיחידת כפיר.

אחמד טיבי: היום התפרסם ונודע כי הוא נורה בשוגג.

אחמד טיבי: מה לומר לאימא שלו, שהכדורים האלה נורו סתם ככה, או שנורו כי היה אפשר לירות על ילדים פלסטינים?

ענת ברקו: לא, הוא – – –

אחמד טיבי: ולכן – – –

ענת ברקו: אסור לירות על – – – זרקו בקבוקי תבערה – –

אחמד טיבי: (אומר בערבית: את יכולה להאמין לי?)

ענת ברקו: – – מה נעשה?

אחמד טיבי: (אומר בערבית: אולי תשתקי?

אחמד טיבי: )

קריאה: תגידי, את לא מתביישת?

אחמד טיבי: אולי קצת בושה, כאשר אני מדבר על נער בן 15 שנורה על-ידי חיילים בדם קר?

ענת ברקו: אנחנו כולנו מצטערים – – –

אחמד טיבי: אולי תוכלי לשתוק כשאני מדבר?

ענת ברקו: אל תהפוך אותם לרוצחים.

אחמד טיבי: אולי תוכלי לשתוק כשאני מדבר?

ענת ברקו: הוא לא נורה בדם קר.

אחמד טיבי: (אומר בערבית: את יכולה לשתוק?

אחמד טיבי: ) אולי תוכלי לשתוק כשאני מדבר – –

ענת ברקו: הוא לא נורה בדם קר.

אחמד טיבי: – – כי זה נאומים בני דקה?

ענת ברקו: הוא לא נורה בדם קר.

אחמד טיבי: אולי תוכלי לשתוק כשאני נואם?

ענת ברקו: תקדים ותאמר – –

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת ענת ברקו.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת ענת ברקו.

ענת ברקו: – – שזרקו בקבוקי תבערה.

אחמד טיבי: אולי תוכלי לבלום ולנצור את פיך?

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת ענת ברקו.

אחמד טיבי: אולי תשתקי?

אורן אסף חזן: טיבי, אתה חצוף.

אחמד טיבי: אוהו, מדבר על חוצפה.

ענת ברקו: איפה השפה הפרלמנטרית שלך?

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת ענת ברקו.

ענת ברקו: – – –

אחמד טיבי: מדבר על חוצפה.

אורן אסף חזן: אם אני הייתי אומר לחברת כנסת מהשמאל "תשתקי" – – –

אחמד טיבי: אני מבין שהעובדות קשות.

ענת ברקו: יצא לך?

ענת ברקו: ברח לך?

ענת ברקו: – – –

אחמד טיבי: אני מבין שהעובדות קשות.

אחמד טיבי: אני מבין שזה מביך.

אורן אסף חזן: אם אני הייתי אומר לחברת כנסת מהשמאל "תשתקי" כבר היו משעים אותי לחודש.

אחמד טיבי: אני מבין שהעובדות קשות ומביכות.

ענת ברקו: העובדות קשות.

ענת ברקו: העובדות קשות.

אחמד טיבי: זה הראי: ילד בן 15.

ענת ברקו: זה נורא.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, אני מדבר בנאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת ענת ברקו.

אחמד טיבי: גם נותנים לך לדבר נאום בן דקה עשר דקות, וגם את לא מאפשרת לי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת טיבי – חבר הכנסת טיבי, אתה מקבל דקה.

אחמד טיבי: תודה רבה.

עודד פורר: אין אחריות לזורקי אבנים – – –?

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עודד פורר.

ענת ברקו: – – – ולא זורקי בקבוקי תבערה.

אחמד טיבי: מחמוד ראפת בדראן, השם ייקום דמו, נרצח בדם קר על-ידי שני חיילים מיחידת כפיר, יחידה הידועה לשמצה – אותה יחידה שאלאור אזריה שייך לה וירה בדם קר בפצוע פלסטיני – –

נורית קורן: חבל – – –

אחמד טיבי: – – אותה יחידה שבה יש עשרות מקרים של התעללות בפלסטינים – –

נורית קורן: חבל – – –

עודד פורר: – – –

אורן אסף חזן: – – –

אחמד טיבי: – – אותה יחידה שמרוקנים אוויר מרכבים של פלסטינים; אותה יחידה שקורעת דגלים פלסטיניים – –

אורן אסף חזן: – – – כדור בראש.

אחמד טיבי: – – אותה יחידה שזרקו גז לתוך מכל מים.

אורן אסף חזן: – – – מחבלים – – –

אחמד טיבי: אדוני, אני לא יכול ככה.

אחמד טיבי: זה נאום בן דקה.

אורן אסף חזן: תתביישו לכם – – –

אחמד טיבי: זה נאום בן דקה.

אחמד טיבי: אי-אפשר ככה.

אחמד טיבי: גם כשהדברים לא נוחים, אסור להפסיק אותי.

אורן אסף חזן: מה זה הדבר הזה?

אורן אסף חזן: מה זו הזילות הזאת כלפי צה"ל?

אורן אסף חזן: מה זה?

קריאה: – – – רוצחים – – – תתביישו לכם.

קריאה: מה זה?

ענת ברקו: – – –

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו כרגע מעכבים את הדיון החשוב – – –

אורן אסף חזן: סלעים.

אורן אסף חזן: לא אבנים – סלעים.

ענת ברקו: סלעים.

אורן אסף חזן: והוא מיתמם.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, חברי הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו כרגע מעכבים את הדיון החשוב של יום העיוור, כי אני עכשיו נאלץ עוד פעם להוסיף זמן לחבר הכנסת טיבי.

יולי יואל אדלשטיין: אז בואו, באמת – כל אחד רוצה להתערב בנאומו של השני, אז ככה זה יימשך עוד רבע שעה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה.

אחמד טיבי: אני קורא על יחידת כפיר.

אחמד טיבי: הם הורידו את האוויר מהגלגלים של רכב פלסטיני – – –

אורן אסף חזן: מגיע להם.

אחמד טיבי: – – – נשפט ל-20 ימי מחבוש.

אחמד טיבי: הצית דגל פלסטיני; זרק רימון גז לתוך מכל מים של משפחה פלסטינית; הוגש כתב-אישום נגד ארבעה שחשמלו עציר פלסטיני.

אחמד טיבי: מדובר ביחידה ידועה לשמצה של אנשים סדיסטים – –

נורית קורן: – – – תתבייש.

אחמד טיבי: – – שראויים להישפט על פשעי מלחמה.

אחמד טיבי: הפשע האחרון הוא הירי בדם קר במחמוד ראפת בדראן – –

אורן אסף חזן: אדוני היושב-ראש, אי-אפשר – – – בכנסת ישראל – – –

אחמד טיבי: ראחמת אללה עלייכ, השם ייקום דמו.

אורן אסף חזן: בסדר.

ענת ברקו: יופי – – –

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אני חוזר ואומר: אנחנו כרגע פשוט מעכבים את האנשים ביציע.

יולי יואל אדלשטיין: הם לא באו לשמוע את הצעקות שלנו, הם באו לשמוע את הדיון על יום העיוור.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, חבר הכנסת מסעוד גנאים.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת טלב אבו עראר.

אורן אסף חזן: מה מחכה לו, השם ייקום דמו?

אורן אסף חזן: אללה נוקם דמו?

אורן אסף חזן: מחכות לו 72 בתולות?

אורן אסף חזן: ספר לנו, אנחנו לא יודעים.

אורן אסף חזן: ספר לנו.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני מצטרף לברכות – מזל טוב וחיים מאושרים.

מסעוד גנאים: אני רוצה לברך את המורה והמחנכת בדרה עבד-אלקאדר.

מסעוד גנאים: היא מורה למחשבים ומתמטיקה בבית-הספר היסודי עומר אבן אל-ח'טאב בעיר טייבה.

מסעוד גנאים: היא זכתה בתואר "המורה של המדינה".

מסעוד גנאים: זכייתה היא גאווה לכל החברה הערבית, ופועלה החינוכי הוא דוגמה למפעל חינוכי מוצלח ורצוי, שבמרכזו עומד היחס לתלמיד באופן פרטי ואישי, וגם המשימה שלקחה על עצמה לקרב את בית-הספר לתלמידים, שיבואו לבית-הספר בשמחה.

מסעוד גנאים: המורה בדרה דאגה, למשל, שמחסן שהיה בבית-הספר יהפוך לחדר מחשבים.

מסעוד גנאים: (אומר בערבית: מזל טוב, המורה בדרה, אנשים כמותך מביאים גאווה לכולנו.

מסעוד גנאים: ) תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת מסעוד גנאים.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת טלב אבו עראר – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

טלב אבו עראר: מכובדי היושב-ראש, גברתי השרה, חברי חברי הכנסת, גם אני מצטרף לברכות – מזל טוב, מכובדי היושב-ראש.

טלב אבו עראר: האמת, ברכות נפגשות עם אסונות, ולכן – הנער הפלסטיני שעל-פי טענת צה"ל נהרג בשוגג – אני שואל כאן:

טלב אבו עראר: אין גבול לשוגג שלכם?

טלב אבו עראר: כל יום נהרגים פלסטינים בשוגג – מאות, אלפי פלסטינים.

ענת ברקו: אין גבול לטרור שלכם?

טלב אבו עראר: הילד הזה, הנער הזה, בן 15, אחרי ששבר את הצום, הלך לשחות.

טלב אבו עראר: חזר משחייה, שב משחייה, ואז – באמת, מהבוקר, כל הבוקר היום דיברו בכלי התקשורת על מחבל – מחבל שחוסל.

טלב אבו עראר: כל פלסטיני הוא מחבל?

טלב אבו עראר: כל ערבי הוא מחבל?

טלב אבו עראר: עד מתי?

טלב אבו עראר: אם הפלסטינים היו הורגים יהודי בן 15 בשוגג, מה הייתה עושה המדינה?

ענת ברקו: הם לא הורגים בשוגג, הם מתכוונים להרוג יהודים.

ענת ברקו: זה ההבדל.

ענת ברקו: הם הורגים יהודים שאוכלים שוקולד – – –

טלב אבו עראר: אני רוצה לדעת, אם היה יהודי – – – מה הייתה מדינת ישראל עושה – – –

ענת ברקו: שוקולד – – –

טלב אבו עראר: – – – לסתום לה את הפה – – –

ענת ברקו: אתה תסתום לעצמך את הפה – – –

אורן אסף חזן: לך תסתום לאנשים שלך את הפה.

אורן אסף חזן: חצוף, חצוף.

קריאות: – – –

ענת ברקו: – – – סגנון.

טלב אבו עראר: ולכן, מחמוד בדראן – – –

ענת ברקו: – – –

אורן אסף חזן: – – –

קריאות: – – –

טלב אבו עראר: – – –

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת חזן וברקו.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

אורן אסף חזן: תתבייש.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת חזן וברקו.

טלב אבו עראר: מחמוד ראפת בדראן – – – (אומר בערבית: מחמוד ראפת בדראן יהיה מהשהידים, אם ירצה האל, יתרומם ויעלה.

טלב אבו עראר: )

אורן אסף חזן: הגיע לו.

טלב אבו עראר: – – –

קריאות: – – –

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת טלב אבו עראר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת חיים ילין.

קריאה: – – –

אורן אסף חזן: – – –

קריאה: הוא ילד?

אורן אסף חזן: – – – הוא לא ילד.

אורן אסף חזן: זה כמו שאמרו על אלה שהלכו עם סכין לסופר לדקור ילדים.

אורן אסף חזן: הם לא ילדים.

אורן אסף חזן: ומי – – –

אחמד טיבי: אורן – – –

ענת ברקו: זה לא משנה.

ענת ברקו: אתה לא יכול להגיד את זה.

אחמד טיבי: ילד בן 15.

קריאות: – – –

אורן אסף חזן: אמרתי: כנראה.

קריאה: – – – אסור לך להגיד את זה.

אחמד טיבי: ילד בן 15.

אחמד טיבי: תתבייש לך.

אורן אסף חזן: אני לא אתבייש.

טלב אבו עראר: – – –

אחמד טיבי: – – –

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אחמד טיבי.

קריאות: – – –

אורן אסף חזן: אני – – – אנשים נרצחים – – – בגלל זה – – – להתבייש?

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

אורן אסף חזן: – – –

יולי יואל אדלשטיין: אני לא בטוח שאנחנו נפתור את הוויכוח הזה בדקות הקרובות.

יולי יואל אדלשטיין: חילוקי הדעות, יש להניח, יישארו, אז בואו נאפשר לחבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא לדבר.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: ברכות ליושב-ראש.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בסם אללה א-רחמאן א-רחים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני אמשיך את מה שאמרו חברי.

עבד אל חכים חאג' יחיא: ההרג בשוגג – זה לא יכול להיגמר – אפילו אם יש אירוע ביטחוני, זה לא אומר שמרססים לכל כיוון, יורים לכל כיוון.

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה לא מקובל.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אם המקרה היה הפוך היו ועדות חקירות, היו מעצרים, היו היו היו – כולם יודעים מה היה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אבל זה לא התעלול היחידי של הכיבוש בשטחים הפלסטיניים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה לעשות הפסקת מים ליישובים, הרבה יישובים פלסטיניים, בטענה – לווסת את המים, כדי להעביר מים למתנחלים, מים לגינות שלהם ולבריכות שלהם, לאנשים שהורסים להם את הכלכלה, והם צריכים לסחוב את המים ממרחקים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אפילו הגרוע ביותר שהיה בכיבוש – כל ההיסטוריה לא הגיעה לרמה הזאת.

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה לא רק זה, אלא נוסף על זה, בכל שבוע הממשלה מחליטה שהיא מזרימה גם מים וגם כסף להתנחלויות, בניגוד להצהרות שלה שהיא הולכת לכיוון של פתרון של שתי מדינות.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הפתרון הזה כנראה שקר של ראש הממשלה ושל הממשלה, שקר גס שמנסים לשקר גם לעם פה וגם לעולם.

עבד אל חכים חאג' יחיא: המצב הזה לא יכול להימשך; ההריסה של הכלכלה הפלסטינית לא יכולה להימשך.

עבד אל חכים חאג' יחיא: ולא רק זה, אלא המים שמונעים מהפלסטינים זה המים שלהם; לפי כל האמנות הבין-לאומיות, הכובש אסור לו לגנוב את אוצרות הטבע של הנכבש.

עבד אל חכים חאג' יחיא: גם גונבים את המים וגם מונעים את המים מהפלסטינים.

אורן אסף חזן: איזה נכבש – – –

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

אורן אסף חזן: – – –

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת חיים ילין – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת נחמן שי.

ענת ברקו: שקט, די כבר.

ענת ברקו: הוא לא יכול לדבר ככה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

חיים ילין: כבוד היושב-ראש, כנסת נכבדה, קודם כול, הרבה מזל טוב, באמת, מכל הלב.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

חיים ילין: אני רוצה לברך את קארין, חברתי לסיעה, באמת, על ציון יום העיוור היום, יחד עם כל הצוות.

חיים ילין: אני ממליץ לכולם, אחרי הדיון הסוער שהיה פה – יש ספר שנקרא "אמנות ההקשבה לפעימות הלב".

חיים ילין: אני אומר את זה כי הוא ספר מרגש, שבעצם מראה את מה שקורה פה בכנסת ישראל, שבאמת העיוורים רואים יותר טוב מ-120 חברי הכנסת שיושבים פה, שכל אחד רואה, אבל אף אחד לא מקשיב לשני.

חיים ילין: עכשיו, אני רציתי לדבר על דברים אחרים, אבל בגלל הוויכוח הסוער שיש פה, חשבתי לעצמי שאם כל חבר כנסת יקרא את הספר הזה – תאמינו לי, יקום בבוקר אחר לחלוטין ויבין את הסוגיה הזאת אחרת לגמרי.

חיים ילין: ואני רוצה להגיד מילה אחת לחברי הכנסת שמייצגים את העדה הבדואית בנגב.

חיים ילין: היום, לפני כמה שעות, נהרגה שם ילדה בת שבע, כי אין שם כבישים; נדרסה על-ידי אוטובוס הסעות.

חיים ילין: אני מצפה – לא שאני אעשה את המלחמה; אני רוצה לעזור להם, אבל שהם יעשו את המלחמה.

חיים ילין: במקום הוויכוח הפוליטי הזה, כמו שאתה אמרת, כבוד היושב-ראש – כנראה 68 שנה, והוא יימשך עוד כמה שנים, אבל את הסוגיה הזאת, שאין שם כבישים, יש רק דרך עפר – רק להם מותר לנסוע ככה.

חיים ילין: אני לא יכול להסיע אף ילד באוטובוס צהוב.

חיים ילין: השוויון – אתם אשמים שאתם לא נלחמים מספיק.

חיים ילין: ואנחנו – – –

אוסאמה סעדי: – – –

חיים ילין: תרשה לי.

חיים ילין: אל תצעק עלי, אל תצעק עלי.

חיים ילין: אל תצעק עלי, תעשה לי טובה.

חיים ילין: אתם צריכים להילחם יותר על השוויון של המיעוטים במדינת ישראל, ואנחנו צריכים להקשיב ולהילחם יחד אתכם על הנושא הזה, שהוא מאחד את כל 120 חברי הכנסת, ואם לא – אנחנו נילחם גם על האיחוד הזה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת חיים ילין.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת נחמן שי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת מיקי לוי.

נחמן שי: תודה, אדוני היושב-ראש.

נחמן שי: אני מצטרף לחברי ואאחל לך ולרעייתך מזל טוב וימים טובים.

נחמן שי: אני רוצה להתייחס למותו של – – –

חיים ילין: סעדי, אתה מקשיב למה שאתה רוצה, לא למה שאמרתי.

יולי יואל אדלשטיין: ששש.

נחמן שי: אני רוצה להצטרף – להגיב על הדברים שנאמרו פה על מותו של הנער מחמוד בדראן.

נחמן שי: עם ההגנה שנתנו לו שם, מהספסלים ההם, באמת לא – לאירוע הזה – לא נגיע רחוק.

נחמן שי: קודם כול – – –

נורית קורן: אנחנו נותנים הגנה מלאה – – –

ענת ברקו: – – – לסתום את הפה.

נחמן שי: קודם כול – אני לא זקוק לעזרה ממךְ, אני יודע מה להגיד.

אורן אסף חזן: – – –

נחמן שי: קודם כול, כבני-אדם אנחנו צריכים להביע צער על מותו של כל אדם, ועל מותו של הנער הזה.

נורית קורן: זה מה שאנחנו מביעים.

אורן אסף חזן: אנחנו מביעים צער, אנחנו מביעים צער.

נורית קורן: אנחנו מביעים צער.

נחמן שי: אני לא זקוק לעזרה, תאמין לי שאני עברתי כבר כמה וכמה התקפות כאלה.

נחמן שי: אני, קודם כול, אומר שכבני-אדם אנחנו צריכים להביע צער על מותו של כל אדם, ועל מותו של הנער הזה, שכנראה מת בטעות, וחבל מאוד, ואני בוכה יחד עם בני משפחתו על זה.

נחמן שי: כך אנחנו צריכים לנהוג.

נחמן שי: החיים המורכבים, הקשים, המסובכים, בשטחים, שאני מקווה שהם ייפסקו ביום מן הימים, מולידים את המצבים האלה.

נחמן שי: הם מולידים אותם, ואנחנו צריכים לחתור, כולנו, להפרדה בין יהודים, במדינת ישראל, לבין הערבים הפלסטינים, ולהגיע לשתי מדינות, ואז האירועים האלה – –

אורן אסף חזן: – – –

נחמן שי: – – אולי לא באופן מוחלט, יימנעו מאתנו.

נחמן שי: אני רוצה לומר לחברי חברי הכנסת הערבים.

נחמן שי: אנחנו שמענו גם את שר הביטחון, שלצערי הרב כבר איננו שם, וגם את הרמטכ"ל, מסתייגים באופן ברור ביותר מהאירוע של החייל בחברון.

נחמן שי: זה לא הדוגמה וזה לא המודל להתנהגות.

נחמן שי: זה בצורה הכי מפורשת בניגוד להלכי הרוח בציבור הישראלי.

אורן אסף חזן: אז אולי בוא תקפל את כל צה"ל, מה קרה.

נחמן שי: ולכן, אני מאמין, ואני אומר לכם, אני מאמין שהמקרה הזה ייחקר, ואם הירי היה לשווא, זאת אומרת שהם ירו שלא לצורך, הם יעברו את כל ההליכים שצה"ל מעביר בתהליכים האלה, ואם הוא ירה בצורה מוצדקת – גם זה יימצא.

נחמן שי: לכן אני אומר, תנו ברגע הזה אמון בצה"ל ובמערכת הביטחון של צה"ל.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

נחמן שי: ויחד אתכם אני חוזר ואומר:

נחמן שי: אני מצטער צער רב על מותו של מחמוד בדראן.

נחמן שי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת נחמן שי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מיקי לוי – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת יעקב אשר.

מיקי לוי: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

עיסאווי פריג': מגיע לו מזל טוב, זה יום ההולדת שלו.

מיקי לוי: תודה רבה.

מיקי לוי: אדוני היושב-ראש, ברכות.

מיקי לוי: היום בוועדת הכספים קיימנו דיון מהיר, ביוזמת חברי הכנסת אלי כהן, אחמד טיבי, חמד עמאר, דוד ביטן ואיתן כבל ובהשתתפות פעילה של חבר הכנסת איציק שמולי ועבדכם, בנושא ריבית הנשך 8.1%, ריבית על פיגור בתשלומים על מים.

מיקי לוי: כל חברי הכנסת, ללא יוצא מן הכלל, ציינו שזוהי ריבית נשך, ריבית מטורפת, ריבית חזירית, שפוגעת – במי?

מיקי לוי: אך ורק בשכבות החלשות, כי הם אשר מפגרים בתשלומי מים.

מיקי לוי: אחרי דיון סוער בראשות יושב-ראש הוועדה חבר הכנסת גפני נקבע על-ידיו וניתנו לתאגידי המים שבועיים ימים כדי – –

קריאה: רשות המים.

מיקי לוי: רשות המים.

מיקי לוי: תודה.

מיקי לוי: – – כדי לשנות את רוע הגזירה ולהביא למקסימום 4% בתוך שבועיים ימים.

מיקי לוי: אם בתוך שבועיים ימים לא יורידו את הריבית המטורפת הזאת ל-4%, כל חלקי הבית, אופוזיציה וקואליציה, תמימי דעים כי אנחנו נביא הצעת חוק שתזכה לתמיכה של הבית הזה כדי להקל על השכבות החלשות.

מיקי לוי: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מיקי לוי.

יולי יואל אדלשטיין: גם בשם כל החברים – עד מאה-ועשרים, עם פעילות רבה ומגוונת.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יעקב אשר.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת אמיר אוחנה.

אדוני היושב-ראש, בראשית דברי אני רוצה לשלוח תנחומים לראש מועצת חכמי התורה מרן הגאון רבי שלום כהן שליט"א על פטירת רעייתו, אשת חבר, שעמדה לימינו ואשר הרבצת התורה ומעשיו של בעלה הגדול נזקפים לזכותה.

אדוני היושב-ראש, אני רוצה מכאן להביע תמיכה – והוקרה לראשי הרשויות שצועדים היום זה היום השני, ומחר המשך הצעדה, לכיוון העיר ירושלים – ראשי הרשויות שמייצגים את הפריפריה, גם הפריפריה הגיאוגרפית וגם הפריפריה החברתית, אשר דורשים שלא יהיה במדינת ישראל מצב שבו יהיו שני סוגי ילדים: ילד שמקבל יותר חינוך, כי הוא נמצא ונולד, למזלו הרב, בעיר חזקה יותר, שבה משקיעים בו יותר, וילד שגדל בעיר חלשה יותר, שבה הרשות המקומית איננה יכולה להוסיף מעבר לתקציבי המדינה.

ודרישתם – וההזדהות שלי כראש עיר לשעבר – הדרישה שלהם את אותו מצ'ינג שדורשים מכל רשות מקומית – לא יכול להיות שרשות מקומית חלשה, הנמצאת בריחוק גיאוגרפי ואין לה הכנסות שיש לערים אחרות, תהיה מתוקצבת באופן שווה.

צריך להוסיף לאותן רשויות.

אני רוצה לשבח את ראשי הערים, אשר יצאו מלשכתם, ובאמת, רק כדי לטייב את החינוך ואת הרווחה בערים שלהם, הם עושים את המאבק הזה.

אנחנו כולנו צריכים לתמוך בהם, ואנחנו מקווים שהם יצליחו.

באמת צריך לשבח אותם, ובראשם את ידידי מר מיכאל ביטון, ראש מועצת ירוחם – וראשי רשויות נוספים.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יעקב אשר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אמיר אוחנה, ואחריו – חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן.

אמיר אוחנה: תודה לך, אדוני היושב-ראש.

אמיר אוחנה: אני רוצה, ראשית, לברך אותך, לאחל לך מזל טוב, והלוואי שתדעו עוד שנים רבות של אושר, בריאות ואהבה יחד.

אמיר אוחנה: אני רוצה גם לברך את חברינו ביציע שהגיעו לרגל יום העיוור, וזכיתי לשמוע את חלקם בדיון שניהלתי בוועדת החוץ והביטחון.

אמיר אוחנה: אכן דברים חשובים, וטוב שנשמעו כאן, בכנסת.

אמיר אוחנה: זה מחבר אותי למה שדווחנו עליו אתמול על-ידי הכתבת כרמלה מנשה ברשת ב', שחיילי צה"ל שימשו קישוט, מופע, לרגל ביקורם של בכירי חברת "גוגל" בישראל ויצרו את המילה "גוגל" – אגב, בשמש הקופחת.

אמיר אוחנה: ואני רוצה להזכיר שצבא הגנה לישראל כשמו כן הוא, הוא נועד לספק הגנה וביטחון לישראל.

אמיר אוחנה: אגב ביטחון, בלי להיכנס לפרטי התקרית שאירעה אתמול, כי אני לא חושב שהבדיקה מוצתה עד תום, ביטחון זה גם לחסל מחבלים שמהווים איום על חיי אדם, כולל מיידי אבנים, יהא גילם אשר יהיה.

אמיר אוחנה: אני רוצה להזכיר שנרצחו מיידוי אבנים אלכסנדר לבלוביץ, אשר פלמר ובנו יהונתן בן השנה, והילדה אדל ביטון, השם ייקום דמם.

אמיר אוחנה: אבל חיילי צה"ל לא התגייסו – אגב, בכפייה, מכוח חוק – כדי לשמש ועדת קישוט, ועדת חינוך וכיוצא באלה.

אמיר אוחנה: על כן אני אכנס דיון בוועדת החוץ והביטחון בנושא הזה.

אמיר אוחנה: אני חושב שהגיע הזמן שנחזור לערכים הבסיסיים, שצה"ל נועד לספק בי-ט-חון.

אמיר אוחנה: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת אמיר אוחנה.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן – בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: ואחריה – אחרונת הדוברים תהיה חברת הכנסת נורית קורן.

עאידה תומא סלימאן: כבוד היושב-ראש, כמובן אני מצטרפת לברכות של כל חברי וחברות הכנסת לך ולבת-זוגך, ואני מקווה שתדעו רק ימים של אושר ואהבה וימים ארוכים יחד.

עאידה תומא סלימאן: ולמרות הנימה המאוד-טובה הזאת, אי-אפשר להתעלם מהאווירה המאוד-קשה ששוררת באולם הזה.

עאידה תומא סלימאן: אני תכננתי לדבר, ואני אדבר, על יום העיוור; היה לנו דיון מאוד מעניין בוועדה לקידום מעמד האישה.

עאידה תומא סלימאן: אבל אי-אפשר להתעלם מהאווירה, שיש בה התלהמות – שאני לא יודעת; אם הכוונה רק למשוך תשומת לב ולצעוק כדי להביא מצלמות, אז חבל, חבל שיורדים כל כך ברמה של המוסריות.

עאידה תומא סלימאן: אפילו כשמדברים על מוות של ילד בן 15, אפשר להתנסח בצורה כזו ואפשר להתלהם בצורה כזו.

עאידה תומא סלימאן: לפחות, לפחות, בואו, כל אחד מאתנו יחפש קצת את צלם האנוש שבתוכו ויתחבר אליו לרגע, וישכח מהמצלמות, כי חבל, חבל.

עאידה תומא סלימאן: בעניין יום העיוור, לצערי, למרות כל הדיונים שיש לנו – – –

חיים ילין: שאחד מכם ידבר על המוות של הילדה בכסייפה, אחד מכם, אחד.

עאידה תומא סלימאן: חבר הכנסת, חבל, חבל להטיף לנו כל הזמן כמה אנחנו אשמים במצב שלנו – –

חיים ילין: אני לא מטיף.

עאידה תומא סלימאן: – – כמה אנחנו אשמים בזה שאין שוויון במדינה הזאת.

עאידה תומא סלימאן: תיקחו אחריות, תצביעו פעם אחת לחוקים שמביאים שוויון.

עאידה תומא סלימאן: תעמדו פעם אחת באופן עקרוני בענייני שוויון, ואל תטיפו לנו.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו יודעים טוב מאוד מה צריך לעשות.

יולי יואל אדלשטיין: טוב.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, כן.

עאידה תומא סלימאן: אני רציתי להגיד דבר אחד, דווקא ביום הזה – שמשרד הבריאות הוציא צו סגירה למרכז להתפתחות הילד בחיפה, שמשרת מאות ואלפי ילדים שיש להם בעיות התפתחותיות, ושיש בו גן-הילדים-העיוורים היחיד שמשרת את האוכלוסייה הערבית.

עאידה תומא סלימאן: אז בוא נדבר גם על זה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן.

יולי יואל אדלשטיין: אחרונת הדוברים, כאמור, היא חברת הכנסת נורית קורן – בבקשה, גברתי, ואז נעבור לציון יום העיוור.

נורית קורן: תודה.

נורית קורן: אני רוצה לברך אותך, אדוני היושב-ראש, על חתונתך.

נורית קורן: אני לא ציפיתי לראות אותך היום על כס היושב-ראש, אז – שאפו.

נורית קורן: אני רוצה לברך את האורחים שלנו, אנשים עם מוגבלות, לקויי ראייה ועיוורים.

נורית קורן: אני מצדיעה לכם, כי אתם צועדים בחושך כל הזמן, וזה קשה.

נורית קורן: זה שאתם מתנהלים ומגיעים עד לכאן כדי לייצג את הזכויות שלכם ולדאוג לאוכלוסייה של אנשים עם מוגבלות – כל הכבוד לכם.

נורית קורן: כל הכבוד גם לחברת הכנסת קארין אלהרר, שיזמה את היום.

נורית קורן: גם בשנה שעברה נכחתי בו, וזה היה מדהים.

נורית קורן: אני רוצה לעבור ולומר שהיום זה 21 ביולי, יום ציון מותו של עוזי משולם, שהחל את העניין של ילדי תימן החטופים.

נורית קורן: אני רוצה לומר מעל בימת הכנסת: זה לא רק ילדי תימן, זה גם ילדים אשכנזים, ילדים ממרוקו וגם איראנים – מכל העדות.

נורית קורן: אני רוצה לומר שסוף-סוף אנחנו רואים את נקודת האור בקצה המנהרה, ואני מקווה שהשדולה שיזמתי ורצונו של ראש הממשלה לפתוח את החיסיון על הפרוטוקולים יביאו לפריצת דרך, וסוף-סוף נוכל לסגור את הפצע המדמם הזה, שקיים במדינת ישראל, ונשלם את החוב הזה לאימהות ולאבות שהילדים נלקחו מהם, סוף-סוף נביא מזור למכאובם.

נורית קורן: אני מאוד מקווה שזאת פריצת דרך, כי זו באמת שנה מיוחדת, והעניין הזה חוצה מפלגות.

נורית קורן: אני רוצה להודות לכל חברי חברי הכנסת שהגיעו.

נורית קורן: חלקם לצערי לא דיברו בכנס, אבל יהיה לזה המשך.

נורית קורן: תודה רבה, ושוב אני מודה לראש הממשלה על התמיכה ועל ההזדהות.

נורית קורן: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת נורית קורן.

יולי יואל אדלשטיין: עד כאן נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: ציון יום העיוור

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, נעבור להצעות לסדר-היום מס' 3694, 3925, 3998, 4000, 4021 ו-4023 בנושא: ציון יום העיוור.

יולי יואל אדלשטיין: הכנסת מציינת היום את יום העיוור הבין-לאומי, ה-Blind Day, שעניינו הגברת המודעות לקהילת בעלי העיוורון ולקויות ראייה.

יולי יואל אדלשטיין: את היוזמה הברוכה הזאת מובילים "המרכז לעיוור בישראל" ושורת ארגונים הנוגעים בדבר.

יולי יואל אדלשטיין: וכאן, בכנסת, כפי שכבר נאמר, אנחנו מודים לחברתנו חברת הכנסת קארין אלהרר על כך שנטלה על עצמה את היוזמה.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מפנים זרקור ותשומת לב ציבורית לכ-25,000 איש בישראל שהם עיוורים, לקויי ראייה, בדרגות שונות.

יולי יואל אדלשטיין: ההתחשבות המרבית שלנו, בעלי מאור העיניים התקין, באלו שלא בורכו בו, היא גילוי של מוסריות ואנושיות.

יולי יואל אדלשטיין: תורת ישראל גילתה רגישות מיוחדת לעניינם של בעלי העיוורון כשהזהירה: "ארור מַשְׁגֶּה עִוֵּר בדרך", ומוכר עוד יותר הציווי המקראי "לפני עִוֵּר לא תִתן מכשֹל".

יולי יואל אדלשטיין: מכשול זה אומנם איננו רק מכשול פיזי, אלא זוהי קריאה שלא להערים קושי בפני מי שאין לו יכולת לראות אותו.

יולי יואל אדלשטיין: עיוורון הוא הרי גם כינוי כללי להתעלמות.

יולי יואל אדלשטיין: כאשר נכתבה יצירת המופת "על העיוורון", שעסקה אומנם בהידרדרות פיזית של הראייה, ביקש המחבר לטלטל את החברה האנושית לנוכח העיוורון של האדם כלפי זולתו בכל המובנים.

יולי יואל אדלשטיין: אבל עוד לפני הפירוש המרחיב, הציווי המקראי והמוסרי מכוון קודם כול ליחס שלנו כלפי העיוורים בתוכנו, כפשוטו.

יולי יואל אדלשטיין: למרות המכשולים הרבים שעדיין זרועים בדרכם, למרבה השמחה, במרוצת השנים גוברת המודעות לעניינם של אנשים עם מוגבלות באשר הם, ובכללם לקויי ראייה ועיוורים.

יולי יואל אדלשטיין: יש בהם כאלה שעשו חיל בתחומי יצירה שונים, והם ממחישים טוב מכול כי מגבלות הראייה כבר אינן מחסום בפני עשייה והתפתחות.

יולי יואל אדלשטיין: עם זאת, עדיין ציבור זה זקוק למלוא הסיוע והתמיכה, ולמאמץ מרבי מצדנו, כדי לשלבו בחיי השגרה של החברה.

יולי יואל אדלשטיין: מכאן, מן הכנסת ובשם חבריה, אנחנו מחזקים את האנשים עם לקויות ראייה ומפנים קריאה הן למקבלי ההחלטות במשרדי הממשלה והן לכל אזרח, לתת יד תומכת, אוזן קשבת ולב פתוח לכל האלפים שבינינו שראייתם לקויה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה ליוזמי הדיון ולעוסקים במלאכה החשובה הזאת – לארגונים המיוצגים כאן ביציע.

יולי יואל אדלשטיין: הסיוע לציבור גדול זה הוא חובתנו, חובה של כולנו.

יולי יואל אדלשטיין: אני מזמין את יוזמת היום, יוזמת הדיון, חברת הכנסת קארין אלהרר, לפתוח את הדיון במסגרת ההצעות לסדר-היום.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה נשמע את חברי הכנסת טלב אבו עראר, יואב בן צור, יוסי יונה, מירב בן ארי, אילן גילאון ואורן אסף חזן.

קארין אלהרר: תודה רבה, אדוני היושב-ראש, וברכות גם ממני.

קארין אלהרר: חברי הכנסת, חברי, זאת השנה השלישית שאנחנו מציינים בכנסת את ה-Blind Day, בשיתוף "המרכז לעיוור", וזאת הזדמנות ראשונה להודות השנה לנתי ולמירב.

קארין אלהרר: אנחנו עושים את זה יחד כבר שלוש שנים, ואני מצד אחד שמחה על כך, ומצד שני אני מייחלת שאולי זאת תהיה הפעם האחרונה, כי בשנה הבאה נדבר על חברה מכילה ומשלבת.

קארין אלהרר: המטרה של היום הזה היא בעצם כפולה: מחד גיסא – להראות את יכולתם ומסוגלותם של חברי קהילת העיוורים ולקויי הראייה, לעודד את שילובם בחברה באמצעות העלאת המודעות ועידוד השיח הציבורי בדבר זכויותיהם.

קארין אלהרר: המטרה השנייה, ובעיני היא לא פחות חשובה, והיא מאוד רלוונטית במיוחד לבית הזה, היא מימוש זכויותיהם, אלה שכתובות בספר החוקים של מדינת ישראל, בצורה הטובה ביותר.

קארין אלהרר: לצערי, גילינו היום בתשע ועדות של הכנסת, שהגם שקיימות זכויות שקבועות בצורה מאוד סדורה, הן לא ממומשות בדרך המיטבית, כי יש ביורוקרטיה וסיאוב במשרדים הממשלתיים, שמונעים מאנשים לממש את הזכויות שלהם.

קארין אלהרר: יותר מכך – למדנו שיש מחסור גדול מאוד בתקציבים שמועברים לאנשים עם עיוורון ולקות ראייה.

קארין אלהרר: לצערי, יש עדיין אוכלוסיות במדינת ישראל שאם לא נקבע להן יום מיוחד, אנחנו עלולים לשכוח אותן.

קארין אלהרר: היום הזה מזכיר לנו בפעם המי-יודע-כמה, שיש לכולנו, כמדינה, עוד הרבה צעדים לעשות ולצעוד כדי שהשוויון הזה, שאנחנו מדברים עליו ומחוקקים אותו, יתקיים בפועל.

קארין אלהרר: בואו נזכור שלכולנו יש מוגבלות כזו או אחרת – חלקנו מאובחנים וחלקנו עדיין לא – ולכן אנחנו צריכים לעשות את מרב המאמצים ולדאוג לכך שכל אחד במדינת ישראל ירגיש שהוא חלק מהחברה הישראלית.

קארין אלהרר: עיוורים ובעלי לקויות ראייה, כמו אנשים עם מוגבלויות אחרות, מתמודדים עם קשיים רבים: קצבה נמוכה לליווי, שאמורה לדאוג לסיוע בניידותם ומהווה הרבה פעמים העיניים שלהם; העובדה שעיוורים רבים נדרשים לעבור ועדות על ועדות על מנת לממש את הזכויות המגיעות להם; המאבק התמידי בין משרד הרווחה לביטוח הלאומי; העובדה שאנשים נשלחים מדלת אחת לשנייה כדי לממש את הזכויות שלהם.

קארין אלהרר: זאת, נוסף על בעיות נגישות שקיימות כמעט בכל מקום.

קארין אלהרר: נכון, התקדמנו, וזה המקום לברך, אבל אנחנו עדיין לא במקום שאליו אנחנו שואפים.

קארין אלהרר: יש עוד כברת דרך ארוכה ללכת.

קארין אלהרר: עדיין מעברי חצייה לא כולם דוברים, יש קושי בשילוט מותאם, כניסה למקומות ציבוריים, תחבורה ציבורית, ועוד ועוד.

קארין אלהרר: המרחב הציבורי שלנו עדיין לא מותאם.

קארין אלהרר: היום כבר ברור שחשיבות השילוב של אנשים עם מוגבלות בראייה מגיל צעיר, השילוב הזה, לרבות במערכת החינוך, השירות הצבאי, המערך האזרחי-לאומי, לימודים אקדמיים, תעסוקה, הוא הכרח כדי שבסופו של דבר נבוא ונאמר: שילבנו, הצלחנו.

קארין אלהרר: כל אוכלוסייה שמתקשה להיכנס למעגל התעסוקה תישאר נטל על החברה אם לא נעמוד על כך שהיא תיכנס בשער; תעסוקה שמספקת יצרנות ועצמאות, מעודדת תחושת שליחות, מקרבת את האדם למימוש העצמי שלו, מעלה את הביטחון, משפרת את מצבו הכלכלי ואת איכות חייו.

קארין אלהרר: אנחנו, כחברה, חייבים לשאוף למקום הזה.

קארין אלהרר: כולי תקווה שאנחנו נמשיך במרץ רב את העשייה המבורכת שהתחלנו בה, ונעשה כל אחד מהמקום שלו – אם זה במגזר הפרטי, העסקי, הציבורי, בחינוך, וכן, במיוחד כאן אצלנו בכנסת.

קארין אלהרר: לסיום, אני רוצה שוב להודות ל"מרכז לעיוור", שהוביל אתי יד ביד את היום הזה, לכל חברי הכנסת שלקחו חלק בדיונים בוועדות, כמובן ליושבי-ראש תשע הוועדות שקיימו דיונים, שאני בטוחה שהעלו את המודעות.

קארין אלהרר: אני רוצה גם להודות במיוחד לחברי הכנסת בצלאל סמוטריץ, טלי פלוסקוב וסתיו שפיר, שיצאו מהמקום הנוח שלהם ונכנסו לחדר מלא כלי נגינה וניגנו יחד עם אנשים עיוורים, והראו לנו שאפשר ליצור הרמוניה גם כשלא רואים.

קארין אלהרר: אני מזמינה את כולכם לעצום את העיניים ובכל זאת לראות שכולנו שווים.

קארין אלהרר: היום הזה, לבסוף אני רוצה לומר, לא היה יכול להתאפשר בלי המחויבות והסיוע הענק של היועצות שלי, ובראשן הגברת רחל בן דוד, וכן למעין אבי מאיר, ליאור יעקבי ושירה עמיאל.

קארין אלהרר: אני רוצה להודות לכולם, ושוב לאחל שזאת תהיה השנה האחרונה.

קארין אלהרר: תודה רבה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחברת הכנסת קארין אלהרר.

טלי פלוסקוב: אני חייבת באמת לציין שזאת חוויה לנגן בעיניים סגורות.

טלי פלוסקוב: כמובן, היוזמה מבורכת.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת יוסי יונה, בבקשה.

טלי פלוסקוב: עד חמש דקות, אדוני.

יוסי יונה: גברתי היושבת-ראש, קארין אלהרר, יוזמה מאוד חשובה וברוכה.

יוסי יונה: את יודעת, באירועים מסוג זה אנחנו מייחלים ליום שבו לא נצטרך לקיים ימים מסוג זה, משום שזה יבשר שהנה, נפתרו הבעיות שבגינן אנחנו מתכנסים, מדברים על הבעיות הניצבות לפתחם של העיוורים בישראל, וכפי שהנתונים מלמדים, מדובר במספר גדול: 23,000 עיוורים, שחלקם הגדול, כ-15,000 מהם, אינם מוכרים על-ידי מוסדות המדינה, ובמיוחד על-ידי הביטוח הלאומי.

יוסי יונה: תראו, זה קשור לחקיקה, וככל שזה קשור לחקיקה, זה כתם על מצחנו אנו, חברות וחברי הכנסת, שלא השכלנו, ולא ידענו, ועדיין לא עשינו ולא עושים מספיק כדי למגר את התופעה הזאת, גברתי השרה, שיש עיוורים במדינת ישראל שאינם מוכרים על-ידי הביטוח הלאומי ואינם מקבלים את הזכויות שמגיעות להם.

יוסי יונה: אפשר להמשיך ולומר שהבעיה הזאת, שניצבת לפתחנו, האי-הכרה בזכויות הבסיסיות של האוכלוסייה הזאת, היא למעשה אינדיקציה לאטימות לבנו כלפי אנשים אחרים, וקבוצות אחרות של אנשים, שסובלים ממוגבלות כזאת או אחרת.

יוסי יונה: ויתרה מזאת, הייתי רוצה, ברשותכם, לחשוב קצת מחוץ לקופסה כאשר אנחנו מדברים על המושג הזה, של מוגבלות, כי אפשר להפוך את הקערה על פיה ולומר שגם לנו יש מוגבלויות; תחשבו על מאמצים רבים שנעשים, הן פילוסופית והן מוסדית, כדי לחשוב אחרת על מוגבלות.

יוסי יונה: זה מתחיל בשיח, בסמנטיקה, שאנחנו נגדיר אותם או מגדירים אותם – לפחות בשפה האנגלית מכנים אותם otherly abled, זאת אומרת אנשים עם תכונות או יכולות שונות.

יוסי יונה: כלומר, אנחנו לא צריכים לראות את המציאות כפי שהיא, ככזו שנותנת יתרונות מובנים לקבוצה כזו או אחרת ולראות את זה כמצב טבעי.

יוסי יונה: כלומר, מה שעלינו לעשות – אנחנו צריכים להנגיש את המציאות; אנחנו צריכים להנגיש את המציאות לכל הקבוצות בחברה הישראלית שיש להן מוגבלות כזאת או אחרת, כדי שההתמצאות שלהן וההתנהלות שלהן בעולם יהיו משל, כן, וזה העולם הטבעי, זאת אומרת שאנחנו מסירים את המגבלה.

יוסי יונה: הרי שזה העולם הטבעי, כמו שיש מדרגות כאלה, או כמו שיש המפלס הזה שמאפשר לך, קארין, לעלות, לא צריך לתפוס את זה כמשהו ייחודי בעולם.

יוסי יונה: לא, יש אנשים שמטפסים במדרגות ויש אנשים שעושים זאת בצורה אחרת.

יוסי יונה: בצורה הזאת נתפוס את זה.

יוסי יונה: זה מצריך מהפך פילוסופי, אם תרצו, מהפך תודעתי.

יוסי יונה: ומשעה שאנחנו חושבים כך, באמצעות המהפך התודעתי הזה אנחנו מארגנים את המציאות אחרת, כך שהיא תהיה נגישה לכל אדם ואדם.

יוסי יונה: בשנה שעברה דיברתי גם ביום העיוור משום שנזכרתי אז שבבית משפחתי חיה דודתי, אחות אמי, אישה עיוורת, עד מותה, ואני יכול לומר לכם שהאישה הזאת, שבערבית השם שלה היה חממה, כלומר יונה – ושם משפחתי הוא גם יונה – ומהאישה הזאת אנחנו לקחנו כל כך – המון.

יוסי יונה: האישה הזאת ידעה לספר סיפורים – כאשר היינו ילדים קטנים הופקדנו בידיה – סיפורי ערש וסיפורים כאלה ואחרים, ותמיד התגעגענו לדודה חממה הזאת, שתבוא לביתנו ותספר לנו את הסיפורים המופלאים שהיא ידעה.

יוסי יונה: היה לה כישרון – היא פיתחה כישרונות חלופיים, היא ידעה הרבה יותר סיפורים מאשר ילדים או אנשים שידעו קרוא וכתוב.

יוסי יונה: זה היה דבר מופלא לחוות את האישה הזאת, דודתי אחות אמי.

יוסי יונה: אני רוצה לומר משהו שהוא מעבר לגבולות של השיח היום שלנו על העיוורים.

יוסי יונה: היום, למעשה – חברתי נורית קורן לא נמצאת אתנו כאן, נכון?

יוסי יונה: לפני כן היא הייתה – היום, למעשה, התקיימו אירועים מאוד מאוד חשובים בכנסת, אירועים שעסקו בנושאים שהייתי אומר טרגיים – טרגיים – בהיסטוריה של המדינה שלנו.

יוסי יונה: היום הזכרנו שוב את הטרגדיה הנוראה של ילדי תימן וארצות המזרח והבלקן האחרים, שככל שהזמן חולף, הולך ומתחוור למול עינינו גודל הזוועה.

יוסי יונה: וגודל הזוועה הוא לא מספר הנפגעים; גודל הזוועה נובע מכך שעל פניו נראה שהילדים הללו נחטפו, הועלמו, באופן שיטתי.

יחיאל חיליק בר: משפט סיכום, אם אפשר.

יוסי יונה: במשפט סיכום: לגבי חברה, החברה שלנו – האנשים שבאו לכאן היום, שמבכים את ילדיהם שנעלמו, הם לא באו לבקש נקמה, ואפילו לא באו לבקש צדק.

יוסי יונה: הם באו לבקש הכרה, הכרה בכאבם.

יוסי יונה: חברה שרוצה להתקדם אל תוך העתיד, להיות בריאה, חסונה, עם עצמה, חייבת – וכך יודעת, אני מתאר לעצמי, גם השרה מירי רגב – חייבת להתמודד עם עוולות העבר, לפתור אותן, כדי להמשיך – כדי להמשיך הלאה.

יוסי יונה: משפט סיכום – אדוני היושב-ראש, עוד נקודה מאוד מאוד חשובה: כאשר חברה אינה מתמודדת עם עוולות העבר, היא פוגעת באמון של האזרחים במוסדות המדינה, ולכן אנחנו צריכים את חקר האמת, כדי לבסס ולשקם את האמון של אזרחי ישראל במדינה ובמוסדותיה.

יוסי יונה: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר כנסת יונה, ידידי.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת יואב בן צור – יואב?

יחיאל חיליק בר: אוקיי.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת טלב אבו עראר.

טלב אבו עראר: כן.

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

יחיאל חיליק בר: בן צור היה צריך להיות עכשיו.

יחיאל חיליק בר: אם הוא יבוא, ניתן לו אחר כך.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: עד חמש דקות.

טלב אבו עראר: מכובדי היושב-ראש, גברתי השרה, חברי חברי הכנסת, שוויון, צדק, כבוד והערכה אינם עקרונות חדשים, אבל למרבה הצער, עבור אנשים רבים המושגים האלה הם חלום שטרם התממש.

טלב אבו עראר: אוכלוסיית העיוורים הערבית נאלצת להתמודד עם האתגרים הפוליטיים והתרבותיים העומדים בפני כלל המיעוט הערבי בישראל, ונוסף על כך – עם הסטיגמות והדעות קדומות נגדם, נגד העיוורים בכלל.

טלב אבו עראר: ביום הזה אנחנו כולנו מאוחדים, כי העיוור הוא עיוור, ואנחנו כולנו בני-אדם, ולא משנה אם הוא יהודי או ערבי, וכולנו מגלים סולידריות, הזדהות, עם הנכים בכלל ועם העיוורים בפרט.

טלב אבו עראר: הנכים בכלל, בחברה הערבית, מכובדי היושב-ראש, מתמודדים עם חסמים שחלקם דומים לאלה של כלל הנכים, חלקם מוחרפים בחברה הערבית וחלקם ייחודיים לה.

טלב אבו עראר: בין החסמים המקשים את השתלבותם בחברה: מחסור במידע נגיש ובשירותים, חברה שאינה נגישה ואינה מקבלת אותם כשווי זכויות, חוסר תיאום בין הרשויות העוסקות בענייני הנכים, ועוד.

טלב אבו עראר: משפחת הנכה היא הגורם המרכזי המעורב בטיפול באדם הנכה.

טלב אבו עראר: אין די תמיכה וסיוע מתאימים למשפחת הנכה.

טלב אבו עראר: יחסי הנכה ומשפחתו הם מורכבים: מצד אחד, יש דיווחים כי המשפחה היא המסגרת היחידה אשר מטפלת בנכה, תומכת בו ומסייעת לו.

טלב אבו עראר: בדיווחים אלו מתואר יחס שבנוי על כבוד הדדי, רצון לסייע לנכה ולשלבו במשפחה ובחברה.

טלב אבו עראר: מצד שני, יש נכים שמתלוננים על טיפול לקוי ועל כך שהיחס כלפיהם הוא של רחמים, בושה והסתרה.

טלב אבו עראר: אחת הבעיות המרכזיות המקשות על הנכים ובני משפחותיהם היא הגישה המוגבלת למידע, שיש לנכה.

טלב אבו עראר: הנכים ובני משפחותיהם חשים בחוסר מידע על זכויותיהם, על אפשרויות טיפול, שיקום ומקורות סיוע.

טלב אבו עראר: כמו כן חסרים הכוונה וייעוץ בשפה הערבית.

טלב אבו עראר: מכשול מרכזי להתערות הנכה בסביבה הוא נגישות היישוב, המתבטאת, בין היתר, במחסור בהסעות מתאימות לנכים; מבנים ציבוריים ומוסדות שאינם מותאמים למעבר נכים, מדרכות חסומות ועוד.

טלב אבו עראר: האי-נגישות מגבירה את התלות של הנכה במשפחתו ובסביבה ומקשה את השתלבותו בחיי היום-יום בקהילה.

טלב אבו עראר: עם זאת, בעשור האחרון אנו עדים להתפתחויות חשובות בעולמם של אנשים עם נכויות, שלא פסחו על הנכים הערבים.

טלב אבו עראר: התפתחויות אלה נובעות בעיקר משינויים בחקיקה ומפיתוח שירותים המאפשרים לנכים עצמם לחולל שינוי בעולמם.

טלב אבו עראר: יש כ-7,000 איש עם מוגבלות ראייה בחברה הערבית, והם פי-שניים מהאחוז באוכלוסייה.

טלב אבו עראר: העיוורים והמוגבלים בראייה סובלים מבעיית נגישות פיזית ביישובים הערביים, שמקשה עליהם להסתובב ולקבל שירותים חיוניים כמו שירותי רווחה, בריאות, חינוך, ואחרים; מחסור בחומרי לימוד בשיטת ברייל, ולפעמים מגיעים הספרים באיחור, אחרי פתיחת שנת הלימודים; אין תוכניות לשילובם בשוק העבודה, ולכן יש בעלי השכלה מובטלים; יש מחסור בבתי-ספר לעיוורים – יש לפתוח בתי-ספר אזוריים; יש להעלות את הקצבאות של הנכים והעיוורים לשכר המינימום במשק; יש לקיים פעילות בלתי פורמלית לאוכלוסייה זו; נדרשת הקצאת תקנים של עובדים סוציאליים, עובדי רווחה, כדי לטפל בנכים; הנחות ברכישת מגרשי בנייה, והעדפה לעיוורים ונכים; העדפה בקבלה לאוניברסיטאות; תקצוב הכשרה מקצועית – ובכפרים הבלתי-מוכרים בנגב – מכובדי היושב-ראש, ובזה אני מסיים – הרשויות הורסות בתים של נכים, ומשאירים אותם ללא קורת גג.

טלב אבו עראר: גברתי השרה, תארי לעצמך, איזה מין דבר כזה שהורסים בית של נכה – נשאר מרותק על הכיסא ולא זז – ומפקירים אותו בלי קורת גג?

טלב אבו עראר: הגיע הזמן שמדינת ישראל תיתן כמה שיותר זכויות לנכים בכלל ולעיוורים בפרט.

טלב אבו עראר: תודה, מכובדי היושב-ראש.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: יואב – לא.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת בן ארי.

יחיאל חיליק בר: מירב, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחריה – חבר הכנסת אילן גילאון; לא נמצא.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת חזן – לא נמצא.

יחיאל חיליק בר: אילן פה.

יחיאל חיליק בר: אז אחריה – חבר הכנסת אילן גילאון.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, גברתי.

יחיאל חיליק בר: עד חמש דקות.

מירב בן ארי: אדוני היושב-ראש, תודה, גברתי השרה, חברי וחברותי חברי הכנסת, ראשית, כמובן, אני רוצה להודות לחברתי חברת הכנסת קארין אלהרר על הארגון של היום המקסים הזה.

מירב בן ארי: אני הייתי גם בוועדת החינוך וגם בוועדת העבודה והרווחה, והיה באמת יום מיוחד, מקסים.

מירב בן ארי: כמובן, כל העמדות, וה-Blind – אומנם אני לא יודעת לנגן, אבל היה מקסים, וכל הכבוד לך.

מירב בן ארי: טוב, את יודעת שאני חושבת שאת נהדרת.

מירב בן ארי: אני גם בהחלט מודה – ל"מועצה לשלום העיוור"?

קארין אלהרר: "המרכז לעיוור".

מירב בן ארי: ל"מרכז לעיוור" – סליחה – על הארגון של היום הזה, ולכל החברים שהצטרפו.

אורן אסף חזן: אדוני היושב-ראש – – –

מירב בן ארי: אני – בסדר, אל תדאג, שלא תהיה מוטרד מזה, אורן.

אורן אסף חזן: – – –

מירב בן ארי: אני רוצה דווקא, במקום לדבר – –

יחיאל חיליק בר: קצת קולגיאליות.

מירב בן ארי: – – על הדברים שכבר נאמרו:

מירב בן ארי: על מספר העיוורים, ובאמת הדברים המטרידים וההתמודדויות שלהם, שדיברו עליהם כאן והקשבתי בקשב רב, אני רוצה לספר לכם על בַּזָה נבבה – אני מקווה שאני אומרת את השם שלו טוב – שהוא בן 32, הוא נולד באתיופיה, עיוור מלידה.

מירב בן ארי: כשאבא שלו ראה שהוא עיוור, הוא נבהל ועזב את אימא שלו לבד עם בזה.

מירב בן ארי: הוא עלה לישראל בגיל שבע, עם אימא שלו, למד בצפת, ואחרי זה בבית-העיוור בירושלים – בית-חינוך לעיוורים בירושלים.

מירב בן ארי: אני מספרת לכם על בזה – זה גם בשבילך, גברתי השרה – כי הוא החל לעסוק בספורט.

מירב בן ארי: אני לא יודעת אם שמעת עליו.

מירב בן ארי: את מכירה?

מירב בן ארי: אז הוא החל לעסוק בספורט עם עמותת "אתגרים", והוא התחיל באופני טַנדֶם – את יודעת, שזה שניים שרוכבים – ואז הוא עבר לריצה.

מירב בן ארי: עכשיו, חשוב שתכירי אותו, במיוחד היום, כי בזה, הוא התחיל לרוץ עם מתנדב.

קארין אלהרר: בֶזָ'ה.

מירב בן ארי: בֶּזָה, נכון.

מירב בן ארי: תסלחי לי, כן?

מירב בן ארי: אני לא – עקבתי, קראתי את הסיפור היום, וכל כך התרשמתי, וזו הזדמנות – גם שרת הספורט פה, גם את כאן, אז – חשוב לדבר על הצלחה.

מירב בן ארי: וכשהם היו רצים הוא היה קשור או במותן או בפרק כף היד.

מירב בן ארי: באפריל 2007 הוא התמודד במטרה להשיג קריטריון אולימפי, וחשוב, קארין, חשוב לומר, שהוא התמודד במרתון רוטרדם, ולמרות תנאי מזג האוויר הקשים – אגב, המון פרשו מהמירוץ – בזה הוא היחיד שנשאר, ובאמת הוא זכה במקום הראשון במרתון, אבל – – –

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת חאג' יחיא, אני מבקש קצת לשמור על השקט, חברי הכנסת.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: זה ממש לא מכובד.

מירב בן ארי: כן.

מירב בן ארי: זה מפריע.

מירב בן ארי: חשוב שגם אתם תכירו את הסיפור, אוקיי?

מירב בן ארי: הוא התמודד והוא הגיע לתוצאה של 3:22 שעות, שזה ארבע דקות יותר מהמינימום.

מירב בן ארי: למרות זאת, הוא לא ויתר, והגיש בקשה – עד לבית-המשפט הבין-לאומי בהאג, כדי שיאפשרו לו להתמודד בקריטריון, בעיקר בגלל מזג האוויר הקשה שהיה ברוטרדם, ובאוקטובר 2007 אישרו לו, והוא השתתף במרתון אמסטרדם, והגיע ראשון בין הרצים העיוורים, ואפילו השיג את המינימום האולימפי לאולימפיאדת בייג'ין, כשהוא חצה את קו הסיום ב-3:15 שעות.

מירב בן ארי: חשוב לציין שאתו רצו גם מתנדבים של עמותת "אתגרים".

מירב בן ארי: באולימפיאדת בייג'ין הוא הגיע למקום החמישי, כאצן העיוור הכי מהיר בעולם מתוך אלפי אצנים עיוורים, ואת קו הסיום הוא חצה לבד, כשהמתנדבים של "אתגרים" מאחוריו ומנחים אותו בעל-פה איך לחצות את קו הסיום.

מירב בן ארי: הוא אפילו לא היה קשור.

מירב בן ארי: היום אנחנו יודעים שהוא עוסק בהוראת ספורט בבית-ספר "מטרו-ווסט" ברעננה, ואני חושבת שביום כזה, שבו אנחנו באמת שמענו על כל כך הרבה קושי, וכל כך הרבה בעיות, חשוב גם להגיד ולציין את אותם אנשים עיוורים נפלאים, שלמרות הקשיים ולמרות המוגבלות לא מוותרים, ומוכיחים לכולנו שהמכשול של להיות עיוור הוא מכשול שעם כל הקושי שבו, אפשר להתמודד, אפשר לנצח ואפשר גם להיות אלוף אולימפי.

מירב בן ארי: אני שולחת לו מכאן – אני לא מכירה, אפילו עם השם היה לי קשה, אבל תודה על התיקונים – שיצליח, והכי חשוב – שהסיפור הזה יגיע לכולם, שידעו על האצן העיוור האולימפי האתיופי של מדינת ישראל.

מירב בן ארי: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת אילן גילאון, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחריו – חבר הכנסת חזן.

מירב בן ארי: איך את אומרת?

קארין אלהרר: בז'ה, בז'ה.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: עד חמש דקות.

אילן גילאון: אדוני היושב-ראש, חברי וחברותי חברי הכנסת, גברתי השרה, ברכות לחברתי המעולה והמשובחת קארין אלהרר על יוזמת היום הזה.

אילן גילאון: צודקת חברת הכנסת מירב בן ארי שיכולים להיות הכול: אנשים יכולים להיות ריי צ'רלס, ויכולים להיות ארז ביטון – כל אחד יכול להיות כל מה שהוא יחפוץ, בסופו של דבר, כי, אדוני, אנחנו נמצאים היום בעידן שבידי האדם הבחירה איך להשתמש נכון בטכנולוגיות הקיימות היום, שמצמצמות פערים עד כדי כך שהם יכולים – ואני אומר בלשון המעטה בעניין – להפוך 80% מן האנשים ל-80% מן החיוניות ומן העבודות שאנחנו מקיימים בכל הרמות שלהן.

אילן גילאון: הטכנולוגיה מאפשרת לנו את הדברים האלה, אבל אנחנו צריכים לחפוץ.

אילן גילאון: לנו הייתה גישה בסיסית, במורשת שלנו, של "לא תשים מכשול בפני עיוור", אדוני.

אילן גילאון: היום אנחנו מדברים על – הסר מכשול מפני עיוור.

אילן גילאון: ולכן, כאשר אנחנו מדברים על אנשים מוגבלים, אני רוצה להגיד לאדוני שכל האנשים, בלי יוצא מן הכלל, בארץ, ובעולם, ובכנסת הזאת, ובעיר הזאת, ירושלים – כולם הם אנשים מוגבלים, או נשאי מוגבלות, או מוגבלים לפרקים, או יש בסביבתם מוגבלים, וממילא אם ירצו להזדקן ולהיות בסופו של דבר מוגבלים – יש מי מאתנו שמיטיבים לראות, ויש מי מאתנו שמיטיבים לשמוע, ויש מי מאתנו שמיטיבים ללכת, אדוני, ולכן, הרקמה האנושית היא בעצם חברה שרואה את ההגשמה שלה באופן אוניברסלי.

אילן גילאון: הסולידריות האנושית בין אנשים – שהם כולם מוגבלים, בלי יוצא מן הכלל, משום שמוגבלות, אדוני, איננה סטטוס נרכש; לא לומדים את זה באוניברסיטה, לא לומדים את זה בבית-הספר.

אילן גילאון: הדברים האלה קורים, והם לא בשליטתם של אנשים.

אילן גילאון: ולכן, במקרה הזה הרקמה האנושית היא בעצם תעודת הביטוח לכל אדם עם מוגבלותו ללכת להתקדם ולהגיע למחוז חפצו בצורה מכובדת ועצמאית.

אילן גילאון: אנחנו כל שנה חוגגים כאן – חוגגים?

אילן גילאון: מציינים – את יום העיוור הבין-לאומי ואת יום החירש הבין-לאומי ואת יום הנכה הבין-לאומי – חבר הכנסת שמולי, אתה מרגיש בסדר?

אילן גילאון: חיוור קצת.

איציק שמולי: קצת עייף.

אילן גילאון: קצת עייף.

אילן גילאון: אתה צודק, אתה עובד קשה.

אילן גילאון: – – ואני לא רגוע מזה, אני אגיד לכם למה: משום שהימים האלה הפכו ליארצייטים כאלה, יום השנה.

אילן גילאון: אני אומר: אני, אדוני, אהיה רגוע כשפה אנחנו נציין את יום הבנקאי הבין-לאומי.

קריאה: – – –

אילן גילאון: כשיום הבנקאי הבין-לאומי יצוין פה, אני אהיה איש רגוע, משום שהדברים האלה, אנחנו מציינים אותם, מעבירים לסדר-היום, בדרך כלל משום שבסופו של דבר המאבק הוא מאבק על שילוב בתוך דעות קדומות, במצב של הפרד ומשול כל הזמן.

אילן גילאון: והרי בסופו של דבר, כאשר אנחנו מציינים יום לאנשים עם מוגבלות – יכולנו לקרוא לדבר הזה יום האדם הבין-לאומי, מתוך הנחה שלכל בני-האדם יש מוגבלויות כאלה ואחרות; מתוך הנחה שכל בני-האדם נמצאים על הספקטרום; מתוך הנחה שלכל בני-האדם יש מוגבלות – או בתחום הפיזי, או בתחום החושי, או בתחום הקוגניטיבי או בתחום הנפשי – ברוך השם, גם הדבר הזה קיים.

אילן גילאון: אנחנו כולנו כאלה, ובגלל זה יש לנו אחד את השני.

אילן גילאון: ולכן, העידן הבא, לדעתי, הציונות המגשימה, הייתי אומר, ב-100 השנים הבאות – בחברה האזרחית הבאה, הפוסט-סוציאליזם – היא הנגישות ככלי הנכון והצודק ביותר לאפשר לכל פרט בתוך חברה אנושית להגיע למחוז חפצו ולמעגל החיוניות בצורה מכובדת ועצמאית.

אילן גילאון: בגלל זה, גברתי השרה, צריך להפסיק לעבוד בקטעים, ולהתחיל לתכלל את הדברים.

אילן גילאון: אנחנו היום – בתור דוגמה אני רוצה להביא את זה, אדוני – טיפלנו בכלבי נחייה המתאמנים לקראת הפיכתם לכלבי נחייה, כלומר את הבעיה של כלבי נחייה פתרנו; אפשר להביא – או: להיכנס לכל מקום ציבורי עם כלב נחייה.

אילן גילאון: אבל רצינו לדאוג גם לתהליך הסוציאליזציה של הכלב, ופתאום נזכרנו שגם הכלבלב, הגור הצעיר שאנחנו מאמנים, גם לו היה צריך לאפשר את אותם הדברים.

אילן גילאון: ואנחנו צריכים לערסל את כל החוק הזה, בסופו של דבר, לתכלל אותו לכל המוגבלויות הקיימות, ולערסל את זה במצב שכל אחד יוכל להגיע באופן עצמאי למטרה שלו.

אילן גילאון: יש לנו היום את חוק ועדת לרון – כל אחד מכיר ויודע; החוק הזה אומר, פחות או יותר, שאדם מקבל את קצבת הנכות שלו עבור מוגבלותו, אבל אם הוא יעמוד במבחן ההכנסה והוא יוכל לעבוד, מעבר לגבול מסוים הוא יפסיק לקבל את קצבת הנכות.

אילן גילאון: קצבת הנכות צריכה להינתן לבן-אדם באופן אוניברסלי, עבור מוגבלותו, והצרפתים אומרים, גברתי השרה – אני יודע שאת רגישה לשפה: Les bons comptes font les bons amis – החשבונות הטובים עושים את החברים הטובים, ואני הייתי אומר:

אילן גילאון: גם את האזרחים הטובים.

אילן גילאון: אני רואה שנגמר הזמן.

אילן גילאון: אני כבר מסיים.

יחיאל חיליק בר: תודה.

אילן גילאון: באמת משפט אחרון.

אילן גילאון: אני אומר: בחוק הערסל צריך לתכנן את כל המוגבלויות פנימה, ואדם צריך לקבל את הוואוצ'ר שלו, ואתו להתמודד בחיים, והוא יקבל את כל קצבאותיו על-פי מוגבלויותיו, וישלם את מסיו על-פי הכנסותיו, ולא נערבב שמחה בשמחה, כי אחרת מי שיוצא נפסד זה בסופו של דבר האנשים המוגבלים.

אילן גילאון: נדמה לי, אדוני, שיש למה לקוות, ואנחנו יכולים להיות יותר אופטימיים.

אילן גילאון: הנושא הזה הופך לפוליטיקלי-קורקט, והכי חשוב – לאוניברסלי.

אילן גילאון: כולם בעניין הזה.

אילן גילאון: ואתם יודעים, לפעמים מדרגה אחת היא ההבדל בין עבדות לחירות.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת גילאון.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת אורן אסף חזן – אחרון הדוברים, אלא אם כן יגיע יואב בן צור – ואז נשמע את תשובתה של השרה מירי רגב בשם הממשלה.

מירי רגב: בשם שר הרווחה.

יחיאל חיליק בר: בשם שר הרווחה והשירותים החברתיים, סליחה.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני, עד חמש דקות לרשותך.

אורן אסף חזן: כבוד היושב-ראש, חברתי כבוד השרה, חברי חברי הכנסת, זה מדהים, אנחנו עמדנו פה בדיוק לפני שנה, וההרגשה היא כאילו דבר לא השתנה.

אורן אסף חזן: אני שומע את אותם נאומים, את אותם דברים, השיח נראה אותו דבר.

אורן אסף חזן: זה מכבד ומחבק ויפה לציין את יום העיוור בכנסת, אבל אני רוצה להתחיל דווקא בסוף דבריו של חברי חבר הכנסת גילאון ולהגיד – כמה שאתה צודק; אני אלך אתך בדבר הזה עד הסוף, גם במחיר של לצאת נגד מה שאני מחויב לו במשמעת.

אורן אסף חזן: אני היום מקדם דווקא הצעת חוק שהיא די שונה מהמסקנות של לרון, מסיבה אחת פשוטה: לא יכול להיות שמדינת ישראל, כמדינה, כמי שצריכה לדאוג לחברה, כמי שצריכה לדאוג לחלשים, לחלשים יותר, לחלשים פחות, תהפוך אנשים על-כורחם, בתוך כל המציאות היומיומית שהם גם ככה חווים, לעתים לעבריינים, אבל הרבה יותר חמור מכך – פשוט למסכנים.

אורן אסף חזן: הדבר הזה הוא אסור, הוא כתם מסוכן, אנחנו צריכים לתקן אותו.

אורן אסף חזן: אני לא בא בהצהרות שמחר נשווה את כל הקצבאות לאלפי שקלים, לשכר הממוצע במשק, או אולי לשכר המינימום, אבל יש דבר אחד בטוח: אם נקבע שלאדם מגיע תגמול בגין מוגבלות כזאת או אחרת שהוא חווה, חי, חש אותה, אין שום סיבה בעולם שאנחנו נמנע ממנו להמשיך לקיים אורח חיים תקין ככל האפשר.

אורן אסף חזן: בדבר הזה אני אתך.

אורן אסף חזן: התחלתי בכך שאמרתי שעמדנו כאן

אורן אסף חזן: לפני שנה, אני שומע את הדברים גם לאורך השנה, ואנחנו מדברים על טכני – יותר מדי על טכני, על איך ועל כמה – ואנחנו לעתים שוכחים את הרגשות.

אורן אסף חזן: אני הבנתי דבר, בשנה האחרונה, שהתחיל דווקא בציון היום הזה בדיוק לפני שנה, שבסוף בעלי המוגבלות העיקריים, בכל הנושא של עיוורון, זה דווקא אנחנו, בחברה.

אורן אסף חזן: בשנה שעברה הייתי בלבה של סערה שבחלקה עדיין לא נגמרה.

אורן אסף חזן: ואז הגיע ציון יום העיוור בכנסת, וכחלק מהיום הזה היה בליינד-דייט: שמו בחדר – אני אז זכיתי לשבת עם חברת הכנסת עליזה לביא, וזו הייתה פעם ראשונה שבחדר חשוך, כשהעיניים מכוסות, הרגשתי איך אני מצליח, בפעם היחידה, כמעט בחיי כולם, להגיע למקום הכי אמיתי ונכון, ולא רק להוציא מבפנים החוצה את מה שאני מרגיש, אלא באמת להקשיב למי שנמצא לידי.

אורן אסף חזן: ואני חושב שאנחנו, כחברה, הגיע הזמן שאנחנו נפסיק לפחד; נפסיק לחשוב שאם מישהו מעט שונה מאתנו, אם מישהו מעט קשה לו, אם מישהו קצת אחר, אנחנו צריכים להתרחק ממנו, אנחנו צריכים – בטח שלא לרחם עליו; בדיוק להפך.

אורן אסף חזן: אנחנו צריכים ללמוד, ואפשר ללמוד דברים כל כך יפים.

אורן אסף חזן: אתם יודעים, אני מסתכל על כנסת ישראל, שבוע אחר שבוע ביום שלישי אנחנו מציינים פה ימים מדהימים, פעם אחר פעם.

אורן אסף חזן: צריך להודות להרבה חברי כנסת; היום אני רוצה להצטרף לברכות לחברת הכנסת אלהרר, שגם עושה עבודה טובה, לא רעה, בוועדה לביקורת המדינה – – –

מירב בן ארי: מצוינת, מצוינת.

אורן אסף חזן: אל תפריעי לי בבקשה.

אורן אסף חזן: היה בסדר עד עכשיו, אל תפריעי לי.

אורן אסף חזן: תכבדי, תכבדי.

מירב בן ארי: – – –

יוסי יונה: תגיד: מצוינת.

מירב בן ארי: כן – – –

אורן אסף חזן: אתם, אני לא יודע, יש לכם קפיץ איפשהו שם למטה?

אורן אסף חזן: סבלנות.

אורן אסף חזן: אני אגלה לכם סוד – –

קריאה: – – –

אורן אסף חזן: – – סבלנות זו מעלה – סבלנות זו מעלה, אני לומד לחיות אתה יום-יום.

אורן אסף חזן: סבלנות, התחלנו מזה.

אורן אסף חזן: לאט-לאט.

אורן אסף חזן: – – – עושה עבודה טובה, לעתים מצוינת.

אורן אסף חזן: בסדר?

אורן אסף חזן: בסוף, אנחנו כבני-אדם צריכים לזכור, כשאנחנו מסתכלים על האיש, שמים את הרגשנות בצד, ומתייחסים לביצוע.

אורן אסף חזן: ובביצוע לפעמים יש דברים טובים, אז אני יודע גם להחמיא.

אורן אסף חזן: אני חוזר לעניין עצמו.

אורן אסף חזן: אנחנו מסתכלים על עצמנו כחברה, אנחנו מדברים על חקיקה.

אורן אסף חזן: דיברנו, הזכיר אילן את עניין הכלבים, יש דברים נוספים רבים שצריך לגעת בהם, אבל אנחנו מפספסים את הליבה, והליבה זה החינוך.

אורן אסף חזן: ודווקא בדיון הזה, היום, יושבים הרבה אנשים שחינוך קרוב ללבם, והגיע הזמן שאנחנו נשמש דוגמה לא פה, בעשייה שאנחנו נוביל הלאה, במערכת החינוך, לדור הצעיר, לאלה שהולכים וגדלים בינינו, שאם פעם, בערוץ הילדים דווקא זה היה, קמפיין ש"כולנו שונים וכולנו שווים", אז זה לא רק ססמה, זו מציאות של ממש, ואם מישהו רואה צבעים אחרת, או לא רואה בכלל, זה לא אומר שהוא לא מרגיש, ואם הוא מרגיש פחות, זה לא אומר שהוא לא שומע, ואם הוא שומע חלש יותר, זה לא אומר שהוא לא חווה.

אורן אסף חזן: והדרך להרגיש את עצמנו כחלק בלתי נפרד מהחיים – כן, חברים, מהחיים – היא רק בידיים שלנו.

אורן אסף חזן: ולכן אני אומר, העיוורון הוא קודם כול שלנו, והמגבלה הגדולה ביותר היא קודם כול שלנו.

אורן אסף חזן: שמעתי פעם – אחד מהראיונות שהיו לי אחרי איזושהי תקרית קטנה שהייתה פה בכנסת – ניסו לעשות לי באחד מערוצי הטלוויזיה תרגיל, והביאו מולי בעלת מוגבלות, והיא אמרה את הדבר הבא: תשמע, כולנו בעלי מוגבלות.

אורן אסף חזן: ההבדל ביני לבינך שאת המוגבלות שלך לפעמים אתה משאיר בבית, ואני פשוט לוקחת אותה אתי.

אורן אסף חזן: וזה המפתח; לכל מקום שאנחנו הולכים, אנחנו לוקחים בראש ובראשונה את עצמנו.

אורן אסף חזן: אני מתחייב – ובזה אני מסכם, אדוני היושב-ראש, שבמקום לעמוד כאן ולדבר בצורה שקטה פעם אחר פעם, אנחנו נחבק את זה עם חיוך.

אורן אסף חזן: זכיתי לבקר בשנה האחרונה במרכזים כאלה ואחרים, זכיתי להכיר חברים עם מוגבלות בראייה, מהקלה ועד הקשה ביותר, זכיתי להכיר חבר לדרך בשם איציק, שסיפרתי עליו רבות כאן, בדוכן, ואני לומד ממנו יום-יום, ומעל הכול זכיתי להבין שהגיע הזמן שפשוט אנחנו נפקח את העיניים ונעשה שינוי.

אורן אסף חזן: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: יואב – לא נמצא.

יחיאל חיליק בר: השרה מירי רגב, בבקשה, בשם שר הרווחה והשירותים החברתיים.

מירי רגב: כבוד היושב-ראש, תודה רבה לך, כנסת נכבדה, את התשובה אני כמובן מקריאה בשמו של שר הרווחה חברי חיים כץ, אבל בכל זאת אני רוצה להתייחס בכמה מילים אישיות גם ליום העיוור וגם לנושא שעלה היום הבוקר, של חטיפת ילדי תימן.

מירי רגב: אני חייבת להגיד שהיום הזה היה חשוב.

מירי רגב: אני שמחה על ההתעוררות הציבורית בסוגיה הזאת.

מירי רגב: כחברה בוועדת שרים לארכיונים כבר שלחתי מכתב לראש הממשלה, שהוא היחיד שיכול בעצם לאשר לוועדת הארכיונים, ועדת השרים לארכיונים, לחשוף את החומר, ומרגע שהוא מאשר לנו להעביר את החומר לוועדה, מרגע זה אנחנו נעבור על החומר.

מירי רגב: כפי שאני מתארת לעצמי, כפי שאני מכירה את חברי הוועדה, אנחנו נאפשר בעצם להוציא את כל החומר לעיני הציבור, כי אני חושבת שאין כמו שקיפות כדי לאפשר להבין מה קרה וכדי להחזיר את האמת לאותם אימהות, אבות, אחים, אחיות, שמסתובבים יומם ולילה בחיפוש אחר הילדים הנעלמים.

מירי רגב: זו החובה שלנו, זו הזכות שלנו, ואני מקווה שבעזרת השם גם נצליח לבוא עם בשורות לציבור הישראלי.

יוסי יונה: זה גם תלוי בך, השרה.

מירי רגב: אז כפי שאמרתי לך, אני שלחתי מכתב לראש הממשלה כבר לפני שבועיים.

מירי רגב: המכתב גם פורסם.

מירי רגב: כחברה בוועדת הארכיונים אני מתכוונת לעמוד על דרישתי זו.

מירי רגב: ברגע שראש הממשלה יאשר את זה, זה יגיע לוועדה – אוטומטית, אני אומרת לך, אחרי כל כך הרבה זמן אין שום מקום לצנזר את זה או לאסור את הפרסום.

מירי רגב: צריך לפרסם את הכול כפי שזה, כולל המחיקות של אז וכולל הפסיקים והנקודות, לשחרר את זה לציבור – –

איילת נחמיאס ורבין: – – – לא עומד בחוק הארכיונים, גברתי השרה.

מירי רגב: – – הציבור ישפוט, כדי להביא את האמת לידי ביטוי, כי כך נכון וראוי שיהיה.

מירי רגב: זה מאוחר מדי, אבל זה גם הזמן לעשות את זה, ואני מבטיחה לך שכפי שאמרתי אז, אני אומרת גם היום, אני אעשה את זה ואני אפעל בעניין הזה, גם מתוקף זה שיש לי היום סמכות כחברת ועדת השרים לארכיונים.

מירי רגב: אז תודה רבה לכולכם שהצטרפתם ואתם שותפים ואתם פועלים למען הסוגיה החשובה הזאת, ויחד נביא את המזור לאותן משפחות שזקוקות לכל חלקיק של מידע כדי לדעת מה עלה בגורל ילדיהן.

מירי רגב: אני רוצה לומר גם כמה מילים אישיות על יום העיוור, כי התשובה שאני מקריאה היא לא תשובה בשמי, היא בשמו של המשרד.

מירי רגב: אני רוצה, ראשית, להודות לך, קארין, לך ולכל היוזמים של היום החשוב הזה.

מירי רגב: בכלל, אזרחים – אנשים – עם מוגבלות, היכולת שלנו לחזק אותם היא בעצם החוזק שלנו כחברה.

מירי רגב: אני פתחתי אתמול את אחד הפסטיבלים המרגשים בירושלים, פסטיבל צמי"ד.

מירי רגב: זה פסטיבל של אנשים עם מוגבלות.

מירי רגב: שרה שם אישה עיוורת שיר – אני מדברת על זה כאן ובא לי פשוט לבכות, שיר מדהים, על הרצון שלהם לחיות את החיים, עם המוגבלות שלהם.

מירי רגב: לאחר מכן עלו ורקדו חבורה של ילדים ונערים על כיסאות גלגלים יחד עם רקדנים מקצועיים – ולראות את השמחה של אנשים ששוכבים, חצי שוכבים, על הכיסא, ולא מסוגלים לקום, ורק מנענעים ומחייכים, בקצב המוזיקה, זה מרגש עד דמעות.

מירי רגב: ולכן, החוזק של החברה שלנו לעשות למען המוגבלים, ללא קשר לימין ושמאל, ערבים ויהודים, חרדים ומסורתיים, זה בעצם החוזק שלנו.

מירי רגב: אני אומרת לךְ שאני, כשרת התרבות, משקיעה, ועכשיו – בייחוד התרבותי כחלק מתיקוני רגב, ואני רוצה לבשר לכם שאתמול בית-המשפט פסל את העתירה נגד השינויים שאני מובילה, וקיבל והצדיק את המדיניות החדשה שאני מובילה, ואני מודה על כך – אני הוספתי תקציבים אדירים לייחוד תרבותי; ייחוד תרבותי זה גם מוסדות – בעלי מוגבלות, כמו "נא לגעת", כמו צמי"ד, כמו תיאטרון לאנשים עיוורים, כי זה בעצם הכוח שלנו – להיכנס לאותם מקומות ולהבין שאמן על הבמה הוא אמן, ולא משנה אם הוא עם רגל, אם הוא על כיסא גלגלים או אם הוא עיוור.

מירי רגב: זה היופי שלנו כחברה.

מירי רגב: אז אני רוצה להודות לך, להודות לכל מי שצופה בנו והוא חלק מאותה אוכלוסייה, ולהגיד לכם: אני אוהבת אתכם, אני שמחה בכם, ואנחנו למענכם.

מירי רגב: עכשיו אני עוברת לתשובתו של חבר הכנסת חיים כץ: בישראל יש כיום כ-24,000 עיוורים ולקויי ראייה.

מירי רגב: בכל שנה כ-1,400 איש מקבלים תעודת עיוור.

מירי רגב: ככל שעולה הגיל כן עולה אחוז העיוורים באוכלוסייה.

מירי רגב: עם זאת, ככל שיורד גיל ההתעוורות כך מחריפה הבעיה.

מירי רגב: כלומר, בקרב צעירים אחוז העיוורים המוחלטים גבוה במידה ניכרת מזה שבקרב הקשישים.

מירי רגב: רוב העיוורים מתעוורים במהלך חייהם, ולא מלידה.

מירי רגב: פיזור האוכלוסייה של העיוורים הוא על כל פני הארץ, על כל פני שכבות האוכלוסייה וכל הדתות והמגזרים.

מירי רגב: לחלק מהעיוורים נכויות נוספות, ובהן חירשות, פיגור או נכות פיזית.

מירי רגב: צירוף של עיוורון ונכות נוספת הוא מורכב ודורש מיומנות ייחודית.

מירי רגב: משרד הרווחה והשירותים החברתיים חותר להביא את אוכלוסיית העיוורים ולקויי הראייה לתפקוד עצמאי ובטוח ככל האפשר ולהשתלבות מרבית ומיטבית בכל תחומי החיים.

מירי רגב: באמצעות השירות לעיוור, מושקעת מחשבה רבה בפיתוח שירותים ומסגרות הנותנים מענה נגיש, מקצועי וייעודי לאוכלוסייה זו על-ידי אנשי מקצוע מיומנים.

מירי רגב: השירות ניתן בכל רצף הגילים, בכל תחומי החיים ובכל רחבי הארץ.

מירי רגב: השירות פועל מתוקף חוק שירותי הסעד, 1958, לקביעת זכאות לתעודת עיוור או לקוי ראייה.

מירי רגב: הזכאות נקבעת כפוף להגדרת עיוורון המקובלת על ארגון הבריאות העולמי, אשר אומצה על-ידי חלק ממדינות אירופה.

מירי רגב: תעודת עיוור מקנה שירותי שיקום, הטבות חומריות וזכויות.

מירי רגב: קביעת הזכאות לתעודת עיוור או לקוי ראייה מאפשרת לשירות לעיוור לנהל מאגר נתונים מעודכן על האוכלוסייה והשינויים החלים בה במהלך השנים ולתכנן את השירותים שלהם בהתאם.

מירי רגב: בשנים האחרונות ננקטו כמה צעדים כדי לקדם ולשפר את איכות חייהם של העיוורים ולקויי הראייה: בהתאם להמלצת ועדת בן-יהודה – שחלק ממטרותיה היו הכללת קריטריונים נוספים שישפיעו על קביעת הזכאות לגמלה, גם במוגבלות של לקויי ראייה – קודם מהלך של שינויים בקריטריונים שעל-פיהם נקבעת זכאות לקצבת שירותים מיוחדים בעלות 110 מיליון שקלים.

מירי רגב: אלו שינויים המיטיבים עם בעלי נכויות שונות, וביניהם עיוורים ובעלי לקות ראייה.

מירי רגב: במסגרת השינויים הללו שולמה קצבת שירותים מיוחדים לכ-4,000 עיוורים שעד אז לא קיבלו ולא היו זכאים לקצבה הזאת.

מירי רגב: בשנת 2014 הוקצו לאוכלוסיית העיוורים בלבד 66 מיליון שקלים.

מירי רגב: בהתאם לדוח מבקר המדינה, ניתנת תשומת לב מרבית לשיקום התפקודי של האדם לקוי הראייה.

מירי רגב: לצורך זה תוגבר השירות לעיוור בתוספת תקציבית של 2.5 מיליון שקלים, ונפתח קורס להכשרת מדריכים שתפקידם לתת הדרכה שיקומית, כלומר כלים וטכניקות לניידות ולתפקוד עצמאי ובטוח.

מירי רגב: בהתאם לתוספות תקציביות לשנת 2017, מתוכננות להיפתח תוכניות הכנה לחיים עצמאיים בקהילה ותוכניות הדרכה אינטנסיביות לשיקומם של מתעוורים חדשים.

מירי רגב: הוקם מרכז רב-שירותים לעיוור במגזר החרדי.

מירי רגב: קיימת תוכנית להקמת מרכז לעיוור במגזר הבדואי.

מירי רגב: תחום מרכזי נוסף שבו עוסק השירות לעיוור הוא שיקום תעסוקתי.

מירי רגב: השירות פועל להרחבת מיזמים שיסייעו בשילוב האדם העיוור בכל תחומי התעסוקה שבהם הוא יכול לעבוד, בעזרת טכנולוגיה מותאמת והדרכה ייעודית.

מירי רגב: תוכניות אלה נועדו להתאים את ההתערבות המקצועית של שירותי הרווחה למען הצרכים הייחודיים הנובעים מלקות הראייה של הלקוחות ולהכשיר עובדים מומחים בתחום הטיפול באדם העיוור, תוך רגישות תרבותית ושימוש בשפה המובנת למטופלים.

מירי רגב: המשרד ממשיך לפעול ללא לאות לטיפוח שירותי טיפול, שיקום ותמיכה ולפיתוח תשתיות קהילתיות ותשתיות הנגשה, תוך התעדכנות במודלים החדישים ביותר המתקיימים ברחבי העולם.

מירי רגב: כמו כן, המשרד שוקד על הרחבת ערוצי התעסוקה המותאמים והמונגשים לאדם העיוור ופועל להבטיח רצף טיפולים ושירותים והבניית כלי פיקוח ובקרה תוך יצירת סטנדרטים מדידים.

מירי רגב: באמצעות השירות לעיוור מוצע מגוון רחב של שירותי שיקום בכל תחומי החיים: האישי, התעסוקתי והחברתי.

מירי רגב: בין היתר, ניתנים שירותים מגוונים לילדים; ניתן דגש על שיקום תפקודי, שיקום חברתי, שיקום תעסוקתי; שיקום חומרי; תוכניות יציאה לחיים; תוכניות לעיוורים עם נכויות נוספות והפצת מידע ומיצוי זכויות לאוכלוסייה זו.

מירי רגב: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: מה את מציעה, גברתי?

מירי רגב: מה שהמציעים מחליטים.

מירי רגב: אני חושבת שהתשובה הזאת מספקת; היא בהחלט תשובה מקיפה.

מירי רגב: אם יש נושא נקודתי שאתם רוצים להעלות לשר הרווחה, אני מאמינה שהוא יהיה שותף מלא בטיפול בעניין.

קארין אלהרר: מסתפקים.

יחיאל חיליק בר: בסדר גמור.

יחיאל חיליק בר: אם כן, המציעים מסתפקים.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, חברת הכנסת ברקו – דקה הבעת דעה מהצד.

יחיאל חיליק בר: אנחנו נסתפק בתשובת השרה.

ענת ברקו: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, כנסת נכבדה, אני קודם כול רוצה לומר כל הכבוד לחברת הכנסת אלהרר ולמציעים הנוספים.

ענת ברקו: אני חושבת שהנושא חשוב בצורה בלתי רגילה.

ענת ברקו: ההיכרות שלי עם הנושא היא מזה שהספרים שלי הפכו להיות דיסקים בספרייה לעיוורים, ואני רוצה להציע לשרה רגב – באמת אפשר שכל ספר שיוצא יהפוך לדיסק.

ענת ברקו: יש ספריות לעיוורים, ואפשר להכניס אותם לספריות, ובאמת שתהיה אפשרות גם לעיוורים ליהנות מספרים חדשים.

ענת ברקו: זה משהו שקיים, רק זה לא קיים לגבי כל ספר.

ענת ברקו: לכן, אני כאן מציעה רעיון לשרה רגב.

ענת ברקו: אני חושבת שזה יכול להיות טוב.

ענת ברקו: בהמשך לדיון שהיה לנו בוועדת החוץ והביטחון, אני רוצה לומר שחלק מהדברים והקשיים שהעלו האנשים שהם מוגבלים מבחינת הראייה שלהם, זה שבעצם הגישור בתוכנות ובטכנולוגיה מתקדמת יכול לאפשר להם הרבה יותר נגישות להרבה יותר דברים.

ענת ברקו: לצערנו הרב, הדברים הללו עולים הרבה כסף, ולכן – תקציבים כן יעזרו לשלב אותם.

ענת ברקו: מעבר לזה, אנשים שמוגבלים באחד החושים שלהם – אנחנו ראינו – ובכלל, בתחומים מסוימים, שיש סוג של פיצוי; הפיצוי הזה גם הוא יכול לעזור מבחינת הצבא, בגיוסים, כפי שאנחנו רואים גם עם אוכלוסיית האוטיסטים, היום, שחלקם הגדול מתגייסים.

ענת ברקו: אותו הדבר גם עם אוכלוסייה שמוגבלת מבחינת הראייה.

ענת ברקו: אז הרבה הערכה על היום הזה, ותודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חברת הכנסת ברקו.

יחיאל חיליק בר: [מס' מ/1036; "דברי הכנסת", חוב' כ"ה, עמ' 12543; נספחות.

יחיאל חיליק בר: ]

יחיאל חיליק בר: אם כן, נעבור לסעיף הבא: הצעת חוק מיסוי מקרקעין (שבח ורכישה) (תיקון מס' 87), התשע"ו–2016.

יחיאל חיליק בר: יציג את הצעת החוק יושב-ראש ועדת הכספים חבר הכנסת משה גפני.

יחיאל חיליק בר: לאחר מכן – אין הסתייגויות ואין בקשות דיבור, לכן נעבור להצבעה בקריאה שנייה ושלישית.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

משה גפני: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אני מתכבד להביא בפני הכנסת לקריאה שנייה ולקריאה שלישית את הצעת חוק מיסוי מקרקעין (שבח ורכישה) (תיקון מס' 87), התשע"ו–2016.

משה גפני: הצעת חוק זו היא הצעת חוק ממשלתית שנועדה לייעל את מנגנון ההתחשבנות שבין רשות המסים לרשויות האזור.

משה גפני: כיום אזרח ישראלי אשר רוכש או מוכר זכות במקרקעין באזור חב בתשלום אגרה לרשויות האזור, וכן בתשלום מס רכישה או מס שבח לרשות המסים.

משה גפני: לפי הוראות החוק הקיים, אותו אזרח יכול לדרוש כי מסכום המס שהוא חייב בו יופחת סכום האגרה ששילם לרשויות האזור.

משה גפני: בהצעת החוק מוצע לקבוע כי אזרח ישראלי ששילם את מס השבח או מס הרכישה יוכל לבקש ממנהל רשות המסים לראות את הסכום ששולם כאילו היה מקדמה על חשבון האגרה שהוא חייב בה לרשויות האזור.

משה גפני: לאחר רישום הזכות בספרי הרישום המנוהלים בידי שלטונות האזור, יעביר המנהל את סכום המקדמה לשלטונות האזור.

משה גפני: מוצע כי ההסדר האמור יחול על בקשה שתוגש למנהל 30 יום לאחר פרסומו של החוק ברשומות.

משה גפני: להצעת החוק לא צורפו הסתייגויות או בקשות רשות דיבור.

משה גפני: לפיכך, אבקשכם לאשר אותה בקריאה שנייה ובקריאה שלישית.

משה גפני: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: חברות וחברים, אדוני יו"ר הקואליציה, אנחנו רוצים לעבור להצבעה.

דוד ביטן: שנייה, רגע.

יחיאל חיליק בר: מה זה "שנייה, רגע"?

יחיאל חיליק בר: המליאה לא יכולה לחכות.

יחיאל חיליק בר: אנחנו עוברים, אם כן, להצבעה על הצעת חוק מיסוי מקרקעין (שבח ורכישה) (תיקון מס' 87), כהצעת הוועדה, בקריאה שנייה.

יחיאל חיליק בר: נא להצביע.

יחיאל חיליק בר: מי בעד?

יחיאל חיליק בר: מי נגד?

יחיאל חיליק בר: מי נמנע?

יחיאל חיליק בר: הצבעה מס' 2 בעד סעיפים 1–2 – 17 נגד – 9 נמנעים – אין סעיפים 1–2 נתקבלו.

קריאה: בעד.

קריאה: למה?

קריאה: רגע, לא הספקתי – – –

יחיאל חיליק בר: נוסיף אותך.

יחיאל חיליק בר: נוסיף אותך.

יחיאל חיליק בר: יש גם קריאה שלישית.

יחיאל חיליק בר: 17 בעד, תשעה מתנגדים וללא נמנעים.

יחיאל חיליק בר: אני קובע כי הצעת החוק עברה בקריאה שנייה.

קריאות: – – –

יחיאל חיליק בר: אנחנו עוברים להצבעה על הצעת החוק בקריאה שלישית.

יחיאל חיליק בר: נא להצביע.

יחיאל חיליק בר: מי בעד?

יחיאל חיליק בר: מי נגד?

יחיאל חיליק בר: מי נמנע?

יחיאל חיליק בר: הצבעה מס' 3 בעד החוק – 16 נגד – 11 נמנעים – אין חוק מיסוי מקרקעין (שבח ורכישה) (תיקון מס' 87), התשע"ו–2016, נתקבל.

דוד ביטן: יש הסכמות של יום שלישי – – –

קריאה: מי אמר את זה?

דוד ביטן: זה ההסכמות.

קריאות: – – –

יחיאל חיליק בר: 16 בעד, 11 מתנגדים.

יחיאל חיליק בר: אני קובע כי הצעת חוק מיסוי מקרקעין (שבח ורכישה) (תיקון מס' 87), התשע"ו–2016, עברה בקריאה שנייה ובקריאה שלישית, ותיכנס לספר החוקים של ישראל.

יחיאל חיליק בר: [מס' כ/632; "דברי הכנסת", חוב' כ"ה, עמ' 12668; נספחות.

יחיאל חיליק בר: ]

יחיאל חיליק בר: חברות וחברים, אנחנו עוברים, ברשותכם, לסעיף האחרון על סדר-היום: הצעת חוק יום העלייה, התשע"ו–2016, קריאה שנייה וקריאה שלישית.

יחיאל חיליק בר: יציג את הצעת החוק – – –

שלי יחימוביץ': – – – הצבעתי בעד, ואני נגד.

יחיאל חיליק בר: שהצבעת נגד?

יחיאל חיליק בר: לרשום בפרוטוקול – – –

קריאה: – – –

יחיאל חיליק בר: למה לא משנה?

יחיאל חיליק בר: היא הצביעה בטעות.

יחיאל חיליק בר: טוב, היא מבקשת לציין בפרוטוקול שהיא רצתה להצביע נגד.

יחיאל חיליק בר: אז נא לציין את זה בפרוטוקול.

יחיאל חיליק בר: בסדר?

יחיאל חיליק בר: צוין בפרוטוקול שחברת הכנסת יחימוביץ התכוונה להצביע נגד הצעת החוק הזאת, וכך יירשם בפרוטוקול.

יחיאל חיליק בר: ישב-ראש ועדת העלייה והקליטה – חבר'ה, יש עכשיו – תכבדו – נושא חשוב, אני גם גאה להיות מיוזמיו ומוביליו של החוק הזה, יחד עם חברי נגוסה.

יחיאל חיליק בר: הצעת חוק חשובה, היסטורית – יום העלייה, התשע"ו–2016.

יחיאל חיליק בר: יציג את החוק ידידי יושב-ראש ועדת העלייה והקליטה חבר הכנסת אברהם נגוסה.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני, ומזל טוב לנו.

אברהם נגוסה: תודה.

יחיאל חיליק בר: גם כאן אין הסתייגויות ואין בקשות דיבור.

אברהם נגוסה: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני מתכבד להציג בפניכם את הצעת חוק יום העלייה – – –

יחיאל חיליק בר: רגע, רגע, רגע.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת ביטן, מדובר פה בחוק חשוב, אתה מפריע לחברך לסיעה.

יחיאל חיליק בר: תנהלו את הוויכוח הזה אחר כך, באמת, בכל הכבוד.

דוד ביטן: תן לי להסביר להם איך הולך העסק.

יחיאל חיליק בר: בסדר, אבל לא על חשבון הצעת חוק כזאת חשובה.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

אברהם נגוסה: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני מתכבד להציג בפניכם את הצעת חוק יום העלייה, התשע"ו–2016, לקריאה שנייה ולקריאה שלישית.

אברהם נגוסה: הצעת החוק המונחת בפניכם היא פרי יוזמתם של כמה חברי כנסת ושלי.

אברהם נגוסה: מדובר במיזוג של שלוש הצעות חוק פרטיות שבראשן עמדנו חבר הכנסת מיקי זוהר, חבר הכנסת רוברט אילטוב ואנוכי.

אברהם נגוסה: ראשית, אני מבקש להודות לממשלה, שתמכה בקידום הצעת החוק והבינה את החשיבות שבציון יום העלייה לארץ-ישראל כבסיס לקיומה של המדינה, להתפתחותה ולעיצובה כחברה רב-תרבותית.

אברהם נגוסה: בהצעת החוק הזאת מוצע לקבוע יום ציון שנתי שייקרא יום העלייה, והוא יצוין מדי שנה ביום ז' בחשוון.

אברהם נגוסה: יום העלייה יצוין בכמה פעולות, ואפרט בהמשך.

אברהם נגוסה: בהצעות החוק המקוריות הוצע כי יום העלייה יצוין ביום י' בניסן, או ביום א' בניסן, אשר בהתאם למסורת היהודית נחשב למועד העלייה הראשונה לארץ-ישראל.

אברהם נגוסה: אולם התברר כי בשל קרבתם של המועדים האלה לחג הפסח, לא יהיה אפשר לציין את יום העלייה בבתי-הספר, בשל חופשת הפסח, ובכנסת – בשל פגרת החורף.

אברהם נגוסה: לפיכך מוצע כי יום העלייה יצוין מדי שנה ביום ז' בחשוון, הסמוך לפרשת לך לך, שבה מסופר על הציווי לאברהם ללכת לארץ-ישראל.

אברהם נגוסה: לאחר דיונים ממושכים החלטנו לציין בכל זאת את יום י' בניסן בסעיף 1 להצעת החוק, שהוא סעיף המטרה, ולקבוע מפורשות כי מטרת הצעת החוק היא, בין היתר, לציין את מועד הכניסה לארץ-ישראל, שאירעה ביום י' בניסן.

אברהם נגוסה: נוסף על כך מוצע לקבוע שאם ז' בחשוון יחול ביום שישי, יצוין יום העלייה ביום רביעי שלפניו, שכן זהו יום שבו הכנסת מתכנסת.

אברהם נגוסה: עוד מוצע לקבוע כי יום העלייה יצוין בדיון מיוחד במליאת הכנסת, בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, באירוע מיוחד בישיבת הממשלה ובבית הנשיא, בפעולות חינוכיות במערכת החינוך, בצבא הגנה לישראל ובמשטרת ישראל, שיוקדשו ללימוד תרומתם של העולים, קבלת השונה ורב-תרבותיות.

אברהם נגוסה: נוסף על כך מוצע להסמיך את שר העלייה והקליטה לקבוע פעולות נוספות לציון יום העלייה, ובכלל זה לקבוע פעולות שיתקיימו בשיתוף פעולה עם הסוכנות היהודית לארץ-ישראל וההסתדרות הציונית העולמית.

אברהם נגוסה: אני סבור כי מדובר בהצעת חוק הצהרתית אומנם, אך חשובה ביותר להטמעת הידע בדבר תרומתם של העולים לחיזוקה ולעוצמתה של מדינת ישראל, לעידוד עלייה למדינת ישראל, לשיפור היחס לעולים חדשים וההכרה בכך שכל עולה חדש שמגיע לישראל מביא עמו תרומה משמעותית למדינה.

אברהם נגוסה: הצעת החוק משקפת את החזון הציוני שבהגשמת העלייה לארץ-ישראל, ואני מברך על כך.

אברהם נגוסה: אני מקווה שהגופים שעל-פי הצעת החוק נדרשים לקיים פעולות יעשו זאת באופן מכובד ומושקע, שיקיים את מטרת החוק.

אברהם נגוסה: לסיום, אני מבקש להודות לצוות הוועדה, למנהלת הוועדה, הגברת דנה גורדון שושני, ליועצת המשפטית עורכת-הדין מירב תורג'מן, לציפי, לדולי ולצוות היועצים שלי, ללירון, אורי, ישמבל ופליסיה.

אברהם נגוסה: להצעת החוק לא הוגשו הסתייגויות ולא בקשות רשות דיבור.

אברהם נגוסה: לפיכך, אני מבקש מהכנסת לאשר אותה בקריאה שנייה ובקריאה שלישית.

אברהם נגוסה: תודה.

אחמד טיבי: תודה רבה.

אחמד טיבי: להצעת החוק לא נרשמו הסתייגויות, ולכן, רבותי, אנחנו עוברים להצבעה בקריאה שנייה.

אחמד טיבי: נא להצביע.

אחמד טיבי: הצבעה מס' 4 בעד סעיפים 1–3 – 20 נגד – 5 נמנעים – אין סעיפים 1–3 נתקבלו.

קריאה: ביטן, יאללה – – –

דוד ביטן: – – –

קריאה: ביטן, אנחנו לא שומעים – – –

דוד ביטן: לא הצלחתי.

דוד ביטן: תרשום אותי – – –

אחמד טיבי: חבר הכנסת ביטן מבקש לציין שהוא מצביע בעד.

אחמד טיבי: לפרוטוקול בלבד – לא משפיע על ההצבעה.

אחמד טיבי: רבותי, אחרי שהצעת החוק התקבלה בקריאה שנייה, אנחנו עוברים להצבעה בקריאה שלישית.

אחמד טיבי: ביטן.

קריאה: ביטן.

אחמד טיבי: חבר הכנסת ביטן.

אחמד טיבי: אני טעיתי, חבר הכנסת ביטן.

אחמד טיבי: הצבעה מס' 5 בעד החוק – 21 נגד – 5 נמנעים – אין חוק יום העלייה, התשע"ו–2016, נתקבל.

אחמד טיבי: בעד – 21, חמישה מתנגדים, אין נמנעים.

אחמד טיבי: אני קובע שהצעת החוק עברה בקריאה שנייה ושלישית.

אחמד טיבי: יברך יוזם החוק, חבר הכנסת חיליק בר, מהמחנה הציוני.

יחיאל חיליק בר: נכבדי היושב-ראש, ידידי אברהם נגוסה, ומיקי זוהר, ותכף נדבר על כל היזמים, גברתי השרה, אני באמת באמת נרגש שהחוק הזה סוף-סוף עובר – רוברט, תכף נזכיר – בכנסת, במאמץ שהתחלנו עוד בכנסת הקודמת, אחרי שנים ארוכות שבהן עולים צעירים – חלקם יושבים פה, ותכף נציין אותם – עמלו כדי שיום העלייה יהפוך למציאות לאומית, לחג בישראל, למועד שמציינים.

יחיאל חיליק בר: החג החדש הזה עבר בחקיקה בתמיכה נרחבת הן של האופוזיציה והן של הקואליציה, ואני מברך על כך.

יחיאל חיליק בר: מטרתו של החוק הזה לקבוע יום ציון שנתי להכרה בחשיבות העליונה של העלייה לארץ-ישראל כבסיס לקיומה של המדינה הזאת, להתפתחות שלה, לעיצוב שלה כחברה רב-תרבותית, וגם כדי לציין את מועד הכניסה לארץ-ישראל, שאירעה ביום י' בניסן.

יחיאל חיליק בר: מטרת היום החשוב הזה היא מתן כבוד לעלייה, ידידי נגוסה, כערך חשוב מאין כמותו לישראל ולעם היהודי, תוך הכרה עליונה בחשיבות של העלייה לעבר, להווה ולעתיד של האומה שלנו.

יחיאל חיליק בר: רעיון השיבה הביתה שבבסיס העלייה הוא ייחודי לעם היהודי בקרב האנושות כולה.

יחיאל חיליק בר: לחג החדש הזה מטרה נוספת, והיא העלאה על נס של התרומות העצומות שהעולים תרמו, וממשיכים ועוד ימשיכו לתרום, לחברה שלנו ולמדינה שלנו.

יחיאל חיליק בר: החג הזה, אדוני, חל בי' בניסן.

יחיאל חיליק בר: על-פי התורה, בתאריך זה התרחשה העלייה אולי הגדולה ביותר, או הראשונה בהיסטוריה, כאשר יהושע חצה את הירדן בגלגל יחד עם העם היהודי שהיה אתו.

יחיאל חיליק בר: יום העלייה ייחגג גם בבתי-הספר, בז' בחשוון, פרשת לך לך, מאחר שבי' בניסן בתי-הספר בחופשה.

יחיאל חיליק בר: חגיגת יום העלייה בי' בניסן, אגב, החלה כבר ב-2012, והגיעה למאמץ חקיקתי ב-2013 – הייתי מהמובילים של זה – כמהלך שצמח מהשטח על-ידי עולים צעירים – אגב, מתל-אביב – בהובלת ארגון קהילת העולים הגדול, TLV International, שנוסד על-ידי ג'יי שולץ, שיושב פה אתנו.

יחיאל חיליק בר: אני מודה לך על השותפות, על התרומה, על היוזמה ועל הרעיון לחוק החשוב הזה.

יחיאל חיליק בר: הנה, אתה רואה שבאקט יפה של אחדות, ג'יי היקר, חוק יום העלייה נחתם על-ידי גוש חוצה מפלגות מקרב כל המפלגות הגדולות בכנסת, ואני מברך על כך.

יחיאל חיליק בר: אדוני היושב-ראש, יום העלייה הוא הזדמנות עבור ישראל להושיט יד ליהודים בכל העולם ולומר שישראל היא עבורם יותר מרק מקום לשקול לחיות בו; ישראל היא ביתם, וביום החג הלאומי החדש הזה, עם החוק הזה, העם היהודי כולו יכול לחגוג את היותה של ישראל מדינה שאליה מגיעים לא רק כמפלט בעת מצוקה אלא מבחירה ומתוך חוזק.

יחיאל חיליק בר: אני מברך את כולם על ההצבעה על החוק ומודה לכם על התמיכה.

יחיאל חיליק בר: ידידי אברהם נגוסה, חברי מיקי זוהר, מהיוזמים והמובילים של החוק, ידידי רוברט אילטוב, שנתן את כל-כולו בשביל החוק הזה, יזם אותו, הוביל אותו ועשה מאבק בוועדה יחד עם מיקי ועם נגוסה, חבר הכנסת מייקל אורן, ויחד אתי ועם השרה לנדבר, שעזרה – אני רוצה להודות לכולם.

יחיאל חיליק בר: יום חשוב לנו, רוברט, ברוך השם שהגענו לציון החשוב של היום הזה.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

אחמד טיבי: תודה לחבר הכנסת חיליק בר.

אחמד טיבי: אסור למחוא כפיים.

אחמד טיבי: חבר הכנסת רוברט אילטוב, בבקשה; גם – לברך.

אחמד טיבי: אחד היוזמים.

רוברט אילטוב: תודה רבה על הברכות החמות, חבר הכנסת חיליק בר.

רוברט אילטוב: כבוד היושב-ראש, תודה גם על הברכות על החוק.

רוברט אילטוב: אני מבין שהצבעת נגד – –

אחמד טיבי: אכן.

רוברט אילטוב: – – אנחנו מבינים אותך.

רוברט אילטוב: בראשית הדברים אני בטח רוצה להודות ליושב-ראש הוועדה אברהם נגוסה, שהוא גם עולה חדש, כמוני, לאנשים שיזמו את החוק, גם ליוזמים האחרים – מיקי זוהר ושורה של חברי כנסת שחתמו כיוזמים, גם לגופים ציבוריים מחוץ לכנסת שתמכו ועזרו ויזמו את המהלך.

רוברט אילטוב: גם הוזכר לפני כן, חשוב לציין את הדברים האלה ולא לשכוח אף אחד.

רוברט אילטוב: אני הכנתי נאום כתוב, אבל על הקליטה קשה לי לדבר מנאום כתוב, כבוד היושב-ראש.

אחמד טיבי: זו רק ברכה.

אחמד טיבי: ברכה.

רוברט אילטוב: ברכה.

רוברט אילטוב: ברכה כתובה.

רוברט אילטוב: קשה לקרוא ברכה כתובה, לכן אני אגיד מהרגש ומעצמי: נושא העלייה הוא ההתחלה של הציונות ואבן-היסוד של הקמתה של המדינה היהודית בארץ-ישראל, שכל כך הרבה זמן העם שלנו ציפה לה.

רוברט אילטוב: הקליטה הביאה לשגשוגה הכלכלי, המדעי, הטכנולוגי והביטחוני של מדינת ישראל.

רוברט אילטוב: היום אנחנו כבר לא מדינה קטנה של חצי מיליון יהודים; נמצאים פה, חיים כאן, לפי כל בדיקה שיש, יותר מ-6 מיליון יהודים.

רוברט אילטוב: זה הריכוז הגדול ביותר של יהדות העולם, פה, במדינת ישראל.

רוברט אילטוב: כאחד שעשה עלייה ועבר את כל התהליכים של העלייה, אני יכול להגיד שהתהליכים האלה הם לא קלים, אבל מדינת ישראל קולטת את כולם, ויש עוד הרבה מה לעשות כדי לשבור את תקרות הזכוכית שבפניהן העולים עומדים.

רוברט אילטוב: כשרואים את הנתונים על עולים שמועסקים במגזר הציבורי, אנחנו מגיעים למספרים נמוכים מאוד.

רוברט אילטוב: כבוד יושב-ראש הוועדה, אני רוצה אתך יחד להוביל את המהלך לשנות את המספרים האלה.

רוברט אילטוב: אנחנו לא רוצים להוביל חקיקה כדי לשפר את המצב; אנחנו רוצים שציבור העולים יהיה מיוצג בכל מקום ומקום, כמו כל הציבורים האחרים, ועלינו לעשות את זה.

רוברט אילטוב: אנחנו, כמפלגות שלטון, חייבים לשנות את המציאות העגומה הזאת.

רוברט אילטוב: כאשר אנחנו מסתכלים – –

אחמד טיבי: השרה מירי רגב, אני לא קורא אותך לסדר.

אחמד טיבי: לא קורא אותך לסדר.

רוברט אילטוב: – – על משרד החינוך, שבו מועסקים אחוזים מועטים מאוד של עולים – דבר שלא יכול להתקבל על הדעת, ומשרדים אחרים כמובן.

רוברט אילטוב: אני לא רוצה להרחיב.

רוברט אילטוב: אני רוצה להודות כמובן גם לצוות הוועדה, שבאופן האופרטיבי ביותר קיים את הדיונים, ביצע אותם, והעברנו את החוק.

רוברט אילטוב: תודה רבה לכל היוזמים – –

אחמד טיבי: תודה רבה, חבר הכנסת אילטוב.

רוברט אילטוב: – – ולכל הצוות.

רוברט אילטוב: תודה.

אחמד טיבי: חבר הכנסת ממ"ז, מכלוף מיקי זוהר הנמרץ.

אחמד טיבי: ממ"ז מברך.

מכלוף מיקי זוהר: חבר הכנסת טיבי, כבר אמרתי לך לא מעט פעמים שבכל פעם שאתה מחמיא לי, אני ניזוק בפריימריז הבאים.

מכלוף מיקי זוהר: אז אני מבקש ממך, תשתדל כמה שפחות להחמיא לי.

מכלוף מיקי זוהר: טוב, חברים יקרים, כנסת נכבדה, אני רוצה לברך על החוק הזה ולומר לך, חבר הכנסת טיבי, על מה חתמת.

אחמד טיבי: החוק שהצבעתי נגדו.

אחמד טיבי: כן.

מכלוף מיקי זוהר: אני התעקשתי שבחוק הזה יצוין יום, י' בניסן, שהיה לפני 3,500 שנה.

אחמד טיבי: אתה היוזם?

מכלוף מיקי זוהר: אני אחד מיוזמי החוק.

מכלוף מיקי זוהר: והתעקשתי שיהיה הסעיף הזה בחוק, שמטרת החוק תדבר על י' בניסן.

מכלוף מיקי זוהר: כי י' בניסן לפני 3,500 שנה היה היום שבו יהושע בן נון הוביל את עם ישראל ארצה.

מכלוף מיקי זוהר: ומאז חלו שינויים בארץ הזאת, וכל מיני מאבקים על הארץ הזאת.

מכלוף מיקי זוהר: אבל היום יש לומר שהחוק הזה בעצם מאפשר לנו לומר בצורה ברורה שעם ישראל עלה לארץ-ישראל בי' בניסן לפני 3,500 שנה, ואנחנו כאן כדי להישאר.

מכלוף מיקי זוהר: אני שמח שהחוק הזה גם רואה אור, ובלבד שנוכל להזכיר את היום הזה יחד עם כל העולים החדשים, וגם הוותיקים, שהגיעו ארצה, ולוקחים חלק אינטגרלי במפעל הציוני, פה, במדינת ישראל, ברצון המשותף של כולנו לקדם את ארץ-ישראל ואת עם ישראל פה, במדינת ישראל, מדינתו היהודית והדמוקרטית.

מכלוף מיקי זוהר: אני רוצה לברך את יושב-ראש הוועדה על עשייתו הברוכה למען קידום החוק, ואת יוזמי החוק, כמובן, חבר הכנסת חיליק בר וחבר הכנסת רוברט אילטוב, יחד אתי.

מכלוף מיקי זוהר: אני סמוך ובטוח שהחוק הזה הוא חוק נכון, הוא חוק דקלרטיבי, שאומר דבר ברור: אנחנו גאים בעובדה הזאת, שאנחנו הגענו ארצה, ונישאר כאן לנצח נצחים.

מכלוף מיקי זוהר: תודה רבה.

אחמד טיבי: תודה לחבר הכנסת מכלוף מיקי זוהר.

אחמד טיבי: תם סדר-היום.

אחמד טיבי: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, ט"ז בסיוון התשע"ו, 22 ביוני 2016, בשעה 11:00.

אחמד טיבי: ישיבה זו מנעולה – נעולה.