ישיבת מליאה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 94, 2016-01-26 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום ט"ז בשבט התשע"ו, 26 בינואר 2016.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: הודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – מזכר הבנות בין ממשלת הרפובליקה האיטלקית לבין ממשלת מדינת ישראל בדבר שיתוף פעולה ביטחוני וצבאי.

ירדנה מלר-הורוביץ: מסקנות ועדת המדע והטכנולוגיה בעקבות דיון מהיר בהצעה של חברי הכנסת מיכל רוזין, רויטל סויד, עליזה לביא, מירב בן ארי ועבדאללה אבו מערוף בנושא:

ירדנה מלר-הורוביץ: השפעות חברתיות אפשריות של היישומון החדש "בליינדספוט".

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה למזכירת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: כרגיל, אנחנו מצביעים כדי להירשם.

יולי יואל אדלשטיין: הפעלתי את ההצבעה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת גילאון, גם אתה מעוניין להשתתף בנאומים בני דקה?

יולי יואל אדלשטיין: לא.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איתן ברושי יפתח בבקשה את הנאומים, ואני בינתיים אצטייד ברשימה.

איתן ברושי: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אני חוזר מההלוויה של שלומית, זיכרונה לברכה, דמות מופת, שנרצחה אתמול בבית-חורון.

איתן ברושי: כמי שבא ממשפחתה בבקעת-הירדן, בשדמות-מחולה, נראה לי שהגיעה העת לסיים את גל הפיגועים הזה, ככל שניתן, ולומר שמוכרחים להכות בטרור בעוצמה חזקה, ויותר מזאת שהייתה עד היום.

איתן ברושי: ישראל גילתה יכולת לפעול בכל מקום בעולם כדי לסכל פיגועים או לטפל בטרוריסטים.

איתן ברושי: הגיע הזמן שנגלה את כל היכולת – ויש לנו כזאת – כדי שנשים סוף לגל המתמשך, שרק עולה ועולה.

איתן ברושי: אני בטוח שראש הממשלה, שר הביטחון והגורמים האחרים פועלים ויפעלו, אבל אני רוצה להזהיר את עצמנו מלחשוב שהפתרון הוא בעוד התיישבות ועוד בתים בחברון.

איתן ברושי: מי שרוצה להרגיע את הרוחות, לא עושה את זה ברכישת בתים – אפילו רכישה כדין – בלב חברון, המקום הרגיש ביותר.

איתן ברושי: כפי שאינני מציע להצטמצם בבניית גדרות והגנה אלא להפעיל יוזמה התקפית, אני חושב שלא תוספת בתים ויישובים היא שתחזק אותנו, אלא בד בבד עם מאבק בלתי מתפשר בטרור, להמשיך לתמוך בהסדר מדיני.

איתן ברושי: גם אם הוא לא יכול לקרות מחר או מחרתיים, חשוב לשמר את האופציה של שתי מדינות, שהייתה ונשארה בעיני היעד המרכזי.

איתן ברושי: אני קורא לך, יושב-ראש הכנסת, ליזום מהלך של משאל עם; לפי דעתי הכנסת קיצונית מרוב הציבור, ואני חושב שהגיע הזמן לשאול את עם ישראל, את מי שחי כאן, במדינה, אם הוא רוצה מדינה אחת או שתי מדינות.

איתן ברושי: אני בטוח שהרוב רוצה שתי מדינות, בלי להתפשר על הביטחון.

איתן ברושי: בוא נוביל מהלך של משאל עם, שהעם יכריע מהו הפתרון, ונעמוד בכך בכל מקרה.

איתן ברושי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת איתן ברושי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אורי מקלב – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף.

אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, בימים האחרונים, וגם אתמול, היינו עדים לוויכוח בין ראש הממשלה לשר התחבורה בנושא התחבורה השיתופית, מה שקוראים "אובר".

אורי מקלב: אבל זה לא רק "אובר", "אובר" זה אחד מהם; תחבורה שיתופית.

אורי מקלב: יש מחלוקת בעניין הזה בין ראש הממשלה לשר התחבורה, ואני חושש שהמחלוקת הזאת, במקום שתהיה באמת בדיקה מקצועית, היא תהיה ככלי משחק וכדור בין גופים ואנשים פוליטיים, ומי שבסופו של דבר ייפגע זה דווקא אותם נוסעים, אותם אזרחים שהתחבורה השיתופית אמורה להוזיל להם את התחבורה ואת הנסיעה ב-30% ואף יותר.

אורי מקלב: ואני רוצה להגיד לך, אדוני היושב-ראש, ולחברי חברי הכנסת, שוועדת המדע דנה בעניין הזה לפני שלושה חודשים, והמסקנות שלה, של הוועדה, הן דווקא – לפי כולם – שתחבורה שיתופית תביא לתחבורה ציבורית זולה, זמינה, יעילה ונגישה יותר.

אורי מקלב: ועכשיו, השאלה היא מקור המחלוקת – מי אמור להיפגע.

אורי מקלב: מנגד, אחד אומר שיש בעיה ביטחונית או בטיחותית בנסיעה כזאת, ולא כן הדברים; התברר שיש רגולציה, יש מעקב, יש פיקוח מספיק חזק שנותן מענה אמיתי.

אורי מקלב: תחבורה שיתופית זה אומר – כדי שנדע על מה מדברים – בעיקר נסיעות לעבודה ומהעבודה.

אורי מקלב: כשאדם גר ברעננה או כפר-סבא והוא יוצא לתל-אביב, הוא יכול לקחת אתו עוד שני נוסעים; אדם שגר ביבנה או גר באשדוד והוא נוסע לתל-אביב יכול לקחת אתו עוד שני נוסעים.

אורי מקלב: הוא מרוויח, אחרים מרוויחים, ובעצם זה גם לא אמור לפגוע בענף המוניות.

אורי מקלב: אנחנו צריכים לשים את הנוסע במרכז.

אורי מקלב: עשינו רפורמות.

אורי מקלב: הרפורמות לפעמים פגעו באנשים, או לא פגעו באנשים – התברר שלא תמיד.

אורי מקלב: גם כאן, זה יביא לתגבור בדרישה למוניות.

אורי מקלב: אם אדם נוסע בבוקר ובמקום ברכב שלו הוא נוסע בתחבורה שיתופית, הוא נוסע גם בתחבורה ציבורית, שכוללת מוניות.

אורי מקלב: באופן כללי אנחנו הצענו, גם בוועדה, וזה התקבל על דעת בעלי המוניות – בזה אני מסיים – שגם המוניות יוכלו להיות שותפות באפליקציה הזאת, שתוכל לעזור להן לקחת עוד נוסעים.

אורי מקלב: אני לא יודע מי הם בעלי ההון.

אורי מקלב: בעלי ההון זה הנוסעים, וקבוצות הלחץ זה נהגי המוניות, שגם בהם – מול חצי מיליון ומיליון נוסעים, הנוסעים יותר חשובים; וחוץ מזה, הם גם לא ייפגעו.

אורי מקלב: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מקלב.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת מוטי יוגב.

עבדאללה אבו מערוף: אדוני היושב-ראש, חברי כנסת נכבדים, כבוד הנציג של הממשלה – אני לא יודע מי יש כאן, סליחה – – –

יולי יואל אדלשטיין: יש.

יולי יואל אדלשטיין: למיטב זיכרוני, חבר הכנסת זאב אלקין עוד לא התפטר או פוטר, אז הוא יכול להיות נציג הממשלה.

עבדאללה אבו מערוף: סליחה, סליחה, כבוד השר, סליחה.

עבדאללה אבו מערוף: אז, כבוד השר זאב אלקין, אני אדבר כאן בקיצור על מה שנקרא הבנייה הלא-חוקית – אבל זה לא בנייה לא חוקית, זה בנייה לא מוסדרת – אצל האזרחים הערבים, אצל חלק מהאזרחים הערבים.

עבדאללה אבו מערוף: ההתייחסות לעניין הזה – כל יום אנחנו שומעים: בנייה לא חוקית, בנייה לא חוקית, והורסים בתים.

עבדאללה אבו מערוף: הריסת הבתים נמשכת, ואני במכוון אומר כאן, מעל במה זאת, כאן בכנסת, שהבנייה הזאת היא לא בנייה לא חוקית – היא בנייה לא מוסדרת, והאחריות להסדרת הבנייה הזאת היא לא רק על התושבים; היא על המדינה עצמה, על התכנון והבנייה.

עבדאללה אבו מערוף: האזרחים נאלצים לבנות בנייה לא מוסדרת, תוקעים אותם במצב הזה.

עבדאללה אבו מערוף: שלשום נהרס בית בטייבה, דיברנו על זה.

עבדאללה אבו מערוף: ולמה אני מעלה את השאלה הזאת?

עבדאללה אבו מערוף: כי אחד מתושבי טייבה אמר בפייסבוק שיש להפגין נגד ההריסה.

עבדאללה אבו מערוף: כל מה שהוא אמר – קוראים לו אחמד איימן חאג' יחיא, פעיל חברתי מטייבה: אני מתנגד להרס, וביקש שאנחנו נפגין נגד הרס הבתים.

עבדאללה אבו מערוף: האם זו עבירה, שצריך לאסור אותו ולעצור אותו ושיהיה במעצר ותחת חקירה במשך כמה שעות, על שהוא אמר שאנחנו נפגין נגד הריסת הבתים?

עבדאללה אבו מערוף: בואו נסדיר את העניין – את הבתים הלא-מוסדרים.

עבדאללה אבו מערוף: אני כאן אומר, ואני גם קורא לאנשים בירכא להפגין נגד הריסת העגלה של חקלאי מירכא, חקלאי נכה – אני לא אגיד גם שהוא נכה צה"ל וגם משפחה שכולה, זה כבר לא משנה – שיש לו עגלה חקלאית שהוא שם אותה אצלו, באדמה שלו, ואת העגלה הזאת הוא מדי פעם מחזיר הביתה בערב, והוא ישן שם לפעמים, נח באדמה שלו.

עבדאללה אבו מערוף: קוראים לו האיל מוחמד תגת.

עבדאללה אבו מערוף: אז אני קורא לכל אנשי ירכא להפגין נגד צו ההריסה שקיבל ממשגב, מועצה אזורית משגב, שרחוקה יותר מ-40 ק"מ מירכא, והאדמות שלה, כאילו שטח השיפוט שלה, אדמות ירכא.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

עבדאללה אבו מערוף: אז אני קורא לאנשי ירכא להפגין נגד ההריסה הזאת.

עבדאללה אבו מערוף: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מרדכי יוגב – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת איימן עודה.

מרדכי יוגב: כבוד היושב-ראש, כבוד נציג הממשלה השר זאב אלקין, חברי לכנסת, אורחים, מתקפת הטרור שנמשכת כבר כמה חודשים גבתה אתמול, לצערנו, קורבן נפלא נוסף, את שלומית קריגמן; בחורה שכולם העידו עליה שהייתה כולה רק חיוך ואהבה ונתינה.

מרדכי יוגב: רוצחים שפלים, שחכמים על נשים וילדים; עם של מקדשי חיים, עם ישראל, מול פורעים שפלים שמקדשים את המוות.

מרדכי יוגב: לב כל העם, אני מאמין, עם משפחת קריגמן המורחבת על הירצחה.

מרדכי יוגב: ואני אומר לכל מי שמסיתים או מחנכים או פורעים, מהרשות הפלסטינית ועד ארגוני הטרור, וכל ערבי שלוקח סכין לידו או אבן או כל דבר אחר: לא יעזור לאף אחד מכם.

מרדכי יוגב: עם ישראל רק יתחזק ורק ימשיך וירחיב את אחיזתו בכל מרחבי ארצו – בנגב ובגליל, ביהודה ושומרון ובקעת-הירדן.

מרדכי יוגב: ככה היה וכך יהיה.

מרדכי יוגב: ומדינת ישראל תדע גם, עם כל המורכבות של מתקפת הטרור הזה וגל ההסתה והחינוך שמזין אותו – אצלנו מחנכים ילדים לאהוב ולחיות יחד; בצד השני מחנכים אותם היום להרוג.

מרדכי יוגב: כך אמרו גם הפורעים שרצחו בעתניאל ובמקומות אחרים.

מרדכי יוגב: יזמתי גם ישיבות של ועדת חוץ וביטחון כדי לדון בתפיסת הביטחון ובדרכי התמודדות נוספות, ואני מבקש גם לחזק את ידי מערכת הביטחון וצה"ל, שב"כ ואחרים, שעוסקים במלאכה לילות כימים.

מרדכי יוגב: אין לי ספק שיחד עם חיזוק ההתיישבות, והוודאות הזאת שפה מאז ומעולם הייתה ארץ-ישראל והיה עם ישראל, מאז ומעולם לא היה עם כזה שנקרא עם פלסטיני ולעולם לא תהיה לו פה מדינה – 22 מדינות ערביות יש מסביב, וכל מי שרוצה לאומיות, יש לו שם.

מרדכי יוגב: פה יהיו אזרחי ישראל ותושבי ישראל, ומדינת ישראל תפרח ותיכון פה לנצח, מהים ועד בקעת-הירדן, משדמות-מחולה ועד בית-חורון.

מרדכי יוגב: והחיזוק הזה – אין ספק שזה הבסיס הראשון ללחימה בטרור, ואחריו גם נדע לעשות את זה היטב.

מרדכי יוגב: עם ישראל חי, קיים, ניצח וינצח ויהיה כאן לנצח.

מרדכי יוגב: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יוגב.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איימן עודה – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת יגאל גואטה.

איימן עודה: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אתמול התעורר חלום ישן ועמוק להיות חלק מאירופה.

איימן עודה: דווח לנו שירד גשם, אז פה בכנסת ביקשו מאתנו לחזור הביתה.

איימן עודה: ביטלו את הישיבות.

איימן עודה: גם היום בבוקר ביטלו את הישיבות.

איימן עודה: סוף-סוף אנחנו יכולים להיות חלק מאירופה – יש שלג פה.

קריאה: זה שמועות.

איימן עודה: אבל המציאות היא אחרת.

איימן עודה: היום בבוקר הייתי בכלא 4 אצל תאיר קמינר, סרבנית גיוס, סרבנית מצפון; לא מוכנה להיות חלק מצבא הכיבוש.

איימן עודה: היא חלק מהמזרח ורוצה שלום בין כל עמי המזרח.

איימן עודה: תאיר, את עוד תאירי על כולם.

איימן עודה: אנחנו מעריכים אותך, אנחנו אוהבים אותך.

איימן עודה: יחד נביא את היום שכולם יצדיעו לך, אחרי סיום הכיבוש.

איימן עודה: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת איימן עודה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יגאל גואטה – בבקשה, אדוני, ואחריו – חברת הכנסת סופה לנדבר.

יגאל גואטה: אדוני היושב-ראש, מכובדי השר זאב אלקין, חברי חברי הכנסת, בימים האחרונים, בשל הפחד מהשלג, כל בית בישראל, ובעיקר בירושלים, נערך לשלג.

יגאל גואטה: מדפים שלמים בחנויות התרוקנו; אנשים קנו תנורים, לחם, בטריות.

יגאל גואטה: כל אחד כמובן דאג לו ולבני ביתו, ובצדק.

יגאל גואטה: אני רוצה לדבר על אלו שלא לעצמם דאגו ולא לבני ביתם אלא לזולתם.

יגאל גואטה: אני רוצה לדבר על הארגונים "עזרה למרפא", "איחוד הצלה", "יד שרה", זק"א, "עזר מציון", "חסדי נעמי", "סעד ומרפא", "יד עזרא ושולמית", ואני מאמין שלא הזכרתי את כולם.

יגאל גואטה: כן, רבותי חברי הכנסת, מתנדבי הארגונים האלה, כמו בכל שנה וכמו כל השנה וכמו בכל עת צרה, נותנים את הלב ואת הנשמה לכל אחד – לקשיש, לאלמנה, לחולה ולילד.

יגאל גואטה: מוחם לא מפסיק לחשוב איך לעזור לכל אדם – בגילה, באבו-תור, בגבעת-שאול ובבית-חנינא.

יגאל גואטה: אני לא בטוח שהם מקבלים את הכרת הטוב המגיעה להם, שלא לדבר על תקציבים.

יגאל גואטה: וגם אם הם לא מצפים שמישהו יגיד להם תודה, אני רוצה כאן במליאת הכנסת לומר להם תודה.

יגאל גואטה: ועוד הערה שאני מבקש שתקבלו אותה בנעימות – קצת חומר למחשבה.

יגאל גואטה: מעניין שראשי כל אותם הארגונים נמנים דווקא עם הציבור החרדי: הרב חנניה צ'ולק מ"עזר מציון", הרב אלימלך פירר מ"עזרה למרפא", הרב יוסף כהן מ"חסדי נעמי", הרב אורי לופוליאנסקי מ"יד שרה", הרב יהודה משי זהב מזק"א, הרב זאב קשש מ"איחוד הצלה", הרב מוטי פריד מ"סעד ומרפא" והרב אריה לורי מ"יד עזרא ושולמית".

יגאל גואטה: אשריכם ישראל.

יגאל גואטה: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יגאל גואטה.

יולי יואל אדלשטיין: פעם ראשונה משתתף בנאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: אני מזמין את חברת הכנסת סופה לנדבר – בבקשה, גברתי, ואחריה – חבר הכנסת מחמוד גנאים.

סופה לנדבר: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, מחר עולה חוק בעניין פנסיות של עולים ושל ותיקי המדינה, חוק שממשלת ישראל לא תמכה בו.

סופה לנדבר: אני רוצה לצטט מכתב, אחד המכתבים, מאות מכתבים שהגיע ללשכתי, שמדבר על זה שבן-אדם הגיע בשנת 1991 מסנט-פטרסבורג, מהעיר ששם נולדתי, הוא בגיל 45, היא בגיל 44.

סופה לנדבר: הם עבדו בחברה 20 שנה והגיעו לגיל 67, לגיל פנסיה.

סופה לנדבר: מובן שלא צברו כספים שיכולים לספק אותם ויכולים לתת להם חיים בכבוד.

סופה לנדבר: וכאן הוא כותב שרימו ושיקרו לנו בבחירות האלה, ואני רוצה להאמין שממשלת ישראל וראש הממשלה ישמעו את המכתב הזה.

סופה לנדבר: הוא אומר: מגיע לי לחיות בכבוד.

סופה לנדבר: אני תומך ברפורמה של הפנסיה במדינת ישראל.

סופה לנדבר: ואני פונה כאן לשר שהשתתף בישיבה הזאת שבה הממשלה לא תמכה בחקיקה: זה אחד החוקים שיכולים לשנות את המצב של הפנסיונרים שיוצאים עכשיו לפנסיה, שהגיעו לגיל פנסיה, הגיעו לגיל גמלה אבל בלי גמלה – ולעורר את תשומת הלב של ממשלת ישראל.

סופה לנדבר: מאות-אלפי אנשים שהגיעו למדינת ישראל, תרמו למדינת ישראל – לצערי, היום המדינה בעצם לא שמה לב לאנשים האלה.

סופה לנדבר: ואני רוצה, בצער רב, להגיד שמשפחת השכול גדלה.

סופה לנדבר: ולמשפחה של הנרצחת – אני רוצה להצטרף ולשלוח ניחומים.

סופה לנדבר: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת סופה לנדבר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מסעוד גנאים – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת דוד ביטן.

מסעוד גנאים: כבוד היושב-ראש, חברי הכנסת, בתקופה האחרונה ראש הממשלה וממשלתו, ממשלת אזרחות – נאמנות בפוליטיקה, וגם הוסיפה בתרבות, נכנסים בימים האלה חזק ללהשליט את החוק והסדר בחברה הערבית; זה כסימן לעידן החדש, עידן שאחרי נאום נתניהו בדיזינגוף, של שתי המדינות: זו שהולכת לפי החוק וזו שאין בה חוק.

מסעוד גנאים: כוחות הביטחון והמשטרה מזמן מזמינים אנשים ופעילים בפעילות דתית – למשל, ארגון מבקרים ומתפללים ממסגד אל-אקצא, שהם אנשים עצמאים שלא משתייכים אפילו לשום תנועה.

מסעוד גנאים: הם מפחידים אותם, הם רודפים אותם, אף-על-פי שהם לא עברו על שום חוק.

מסעוד גנאים: הממשלה מתחילה ליישם בימים אלה את מסקנות צוות קמיניץ להריסת בתים לא מורשים ולהתעלם מכל חסם או זכות ערעור, אפילו ערעור של בית-משפט.

מסעוד גנאים: במקום להקל בנהלים ובביורוקרטיה להקלת השגת רישיונות לבנייה, הממשלה עושה ההפך – היא מסירה את הביורוקרטיה שיכולה לעכב את ההריסות.

מסעוד גנאים: ממשלה שרוצה להשליט חוק צריכה בהתחלה ללכת בדרך הדיאלוג וההכרה וההבנה, ולהכשיר את הקרקע והאווירה כדי שהאזרח באמת לא יעבור על החוק.

מסעוד גנאים: אבל הממשלה מתחילה לעשות שרירים, בענישה, עושה "אבו עלי", ולא ההפך.

מסעוד גנאים: לממשלה, אני אומר, יש מה ללמוד מהתורה השלטונית של האסלאם, כי בתקופתו של הח'ליף עומר אבן אל-ח'טאב – והייתה מדינתו מדינה של צדק ושל רווחה – כאשר היה רעב בתקופתו, הוא לא גבה את הזכאה – את הצדקה – לא לקח מסים, ואפילו לא העניש את הגנבים, כי אמר את הכלל (אומר בערבית: לא נדרוש מהם את המגיע לנו עד שנעשה למענם את המוטל עלינו.

מסעוד גנאים: ) אני מקווה שנתניהו יבין את זה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מסעוד גנאים.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת דוד ביטן – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת ניסן סלומינסקי.

דוד ביטן: אני רוצה להתייחס לתאונות שילדים שותפים להן.

דוד ביטן: קיבלתי פנייה מהמשנה לראש עיריית ראשון, אייל מושיוב, שהוא גם יושב-ראש ועדת הבטיחות העירונית, להתייחס לעניין, ואני חושב שראוי שנתייחס לזה לפחות בנאום בן דקה, ומן הראוי שגם הכנסת אולי תטפל בזה בעתיד.

דוד ביטן: היום הרבה מאוד ילדים נפגעים בתאונות ממש סתמיות, לא מכוונות, ותשומת הלב, אם הייתה ניתנת, זה היה נמנע; לדוגמה, טביעה של ילדים בבריכות שחייה פרטיות, שכיחת ילדים במכוניות בדרך לגן ודברים מהסוג הזה.

דוד ביטן: יש מקום לטפל גם בהסברה וגם בדרכים אחרות, לא רק בענישה.

דוד ביטן: בעיריית ראשון לקחו את הדברים לידיים והתחילו להפעיל ולפעול דרך עובדי העירייה בתחום הזה ולקדם את ההסברה, וגם פנו אלי שאולי נחוקק איזה חוק או שניים כדי למנוע כמה שיותר את העניין הזה, ולחייב את המדינה בהסברה ובאמצעים טכנולוגיים מחויבי המציאות כדי למנוע את הדברים האלה.

דוד ביטן: אני פה זועק את זעקת הילדים הקטנים ומבקש מהוועדות ומהעיריות לטפל בעניין.

דוד ביטן: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת ביטן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת ניסן סלומינסקי – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת חמד עמאר.

ניסן סלומינסקי: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, כשני חברי הקודמים, איתן ומוטי, אני חוזר עכשיו מהלוויה של שלומית קריגמן.

ניסן סלומינסקי: שלומית, כשמה כן היא – שלום ושלמות, וכל מה שהיא עשתה בחייה הצעירים היה לתת, לעשות חסד ולתת לאחרים, והכול בחיוך ובצניעות.

ניסן סלומינסקי: הצד השני, חלאה של בן-אדם עם סכין, קיפד את חייה.

ניסן סלומינסקי: אי-אפשר להמשיך כך.

ניסן סלומינסקי: מה שאנחנו מצפים מממשלת ישראל ומראש ממשלתנו ומשר הביטחון – שלושה דברים: דבר ראשון – הסתה, וזה בידינו להפסיק את ההסתה הנוראה, ושמענו את הנער, את הילד שרצח בעתניאל, שפשוט שמע, הלך, לקח סכין ורצח.

ניסן סלומינסקי: להפסיק את ההסתה המטורפת הזאת, וזה בידינו.

ניסן סלומינסקי: דבר שני – להפסיק את מתן הכספים שמדינת ישראל מעבירה לרשות, ומהרשות זה עובר לתחזק את אותם אסירים, את אותם רוצחים ואת משפחותיהם, וזה בידינו.

ניסן סלומינסקי: ודבר שלישי שאני מבקש – צה"ל תמיד התברך בזה שהוא ידע במצבים כאלה לצאת מחוץ לקופסה ולמצוא את הפתרונות.

ניסן סלומינסקי: מה שקורה עכשיו – נכנסו לשבלונה, וכל מה שמנסים לעשות זה לתפוס את המרצח.

ניסן סלומינסקי: תפסו את המרצח.

ניסן סלומינסקי: אנחנו לא רוצים.

ניסן סלומינסקי: אנחנו רוצים שתפסיקו את הרצח.

ניסן סלומינסקי: צאו מהקופסה.

ניסן סלומינסקי: ואני אתן דוגמה קטנה של לצאת מהקופסה, רק דוגמה קטנה: שממשלת ישראל ביום ראשון בישיבתה, לא בגנבה ולא מתחת לשולחן, תודיע שעל כל רצח אנחנו מקימים יישוב במקום הרצח, ותודיע לארצות-הברית: אנחנו לא עושים את זה כתגובה לרצח; אנחנו מודיעים מראש שעל כל רצח יקום יישוב.

ניסן סלומינסקי: תדעו, ואל תבואו אלינו בטענות.

ניסן סלומינסקי: אני מבטיח שאחרי פעם או פעמיים, חס ושלום, שזה יקרה – אם זה יקרה – זה ייפסק, כי הם יבינו בעצמם שהם פוגעים בעצמם.

ניסן סלומינסקי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת ניסן סלומינסקי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת חמד עמאר, כאמור, ואחריו – חבר הכנסת אורן אסף חזן.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, כבוד השר, בשנת 2010 חוקקתי חוק ייצוג הולם לבני העדה הדרוזית בחברות ממשלתיות.

חמד עמאר: קיבלתי דיווח על הייצוג ההולם לפי החוק: רק שש חברות במדינת ישראל עומדות בחוק.

חמד עמאר: שאר החברות לא עומדות בחוק.

חמד עמאר: בהרבה חברות אין אפילו עובד אחד, וגם כשמחזיקים יותר מ-12,000 עובדים – עובד אחד אין להן.

חמד עמאר: הגדילה לעשות חברת החשמל בחודש שעבר – פיטרו 30 עובדים דרוזים.

חמד עמאר: במקום שילכו ויעבדו לפי החוק שחוקק, שמדינת ישראל חוקקה, שכנסת ישראל חוקקה, הלכו ופיטרו 30 עובדים.

חמד עמאר: הם עצמם לא עומדים בדרישות החוק, ומה עושים?

חמד עמאר: מפטרים 30 עובדים זמניים, קולטים 30 עובדים אחרים שהם לא דרוזים, וגם אין להם את הניסיון של אותם עובדים שפיטרו.

חמד עמאר: הייתה פעם פנסיה תקציבית, והיו אומרים – הבנו את החברות; לא רוצים להחזיק אנשים בקביעות.

חמד עמאר: אבל היום יש פנסיה צוברת.

חמד עמאר: למה לפטר את אותם עובדים, עם הניסיון שצברו, שעבדו כבר יותר מחמש שנים בחברה, ולבוא ולשלוח אותם הביתה שיתחילו לחפש עבודה?

חמד עמאר: לכן אני קורא ליושב-ראש חברת החשמל, ליושב-ראש הדירקטוריון, למנכ"ל, לשר התשתיות, להתערב ולהחזיר את אותם עובדים ולעמוד בדרישות של החוק לייצוג הולם לבני העדה הדרוזית.

חמד עמאר: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת חמד עמאר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אורן אסף חזן, ואחריו – חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה.

אורן אסף חזן: חברי חברי הכנסת, כנסת נכבדה, ראשית, אני רוצה להצטרף לדברים הנכונים והצודקים של חבר הכנסת ניסן סלומינסקי.

אורן אסף חזן: המענה הראשוני והנכון לגל הטרור הרצחני הזה הוא פשוט בנייה, פיתוח והתפתחות.

אורן אסף חזן: לא ייתכן מצב שבמקום שבו אנחנו שוכלים יום-יום בפיגועים רצחניים את מיטב אחינו ואחיותינו, אנחנו מגיבים במדיניות של הבלגה והכלה.

אורן אסף חזן: אני רוצה לספר לכם בקצרה, בנושא רחוק מהנושא עצמו, אבל שחייב להיאמר.

אורן אסף חזן: לא מזמן הלכתי לבקר את החבר שלי עופר ענבר.

אורן אסף חזן: הוא גר ביישוב מזכרת-בתיה, בשכונת בר-לב, על שמו של הרמטכ"ל.

אורן אסף חזן: השכונה הוקמה לפני כמה שנים, והאכלוס החל לפני כשלוש שנים.

אורן אסף חזן: והפלא ופלא, עד היום לא מתקיים כמעט בכלל פיתוח בשכונה: אין כבישים, אין במפרים, אין ברזלים ומעקות לילדים במעברי חציה, אין מעברי חציה, אין גני-שעשועים; השכונה סובלת מחוסר שוויון בניקיון, בטיפוח.

אורן אסף חזן: יש דוח של משרד הפנים מ-2013 שהוצג, שמראה שכ-30 מיליון שקל של כספי השכונה, של פיתוח – השתמשה בהם העירייה לכאורה לכיסוי גירעונות, דבר שהוא על פניו גם לא חוקתי.

אורן אסף חזן: אני קורא לחברי ראש המועצה מאיר דהן: בוא, בוא יחד אתי, בוא נשב עם תושבי השכונה.

אורן אסף חזן: בוא נשים סוף לפארסה הזאת.

אורן אסף חזן: לא ייתכן מצב שבו בחורף הקשה ובשמש הקופחת בשמים ילדים יסתכנו בחציית הכבישים, לא יוכלו לצאת מבתיהם, ותושבים במקום שבו – בשכונה שאמורה לעזור ולהעצים את היישוב שאתה מנהל, בסך הכול הולכים ברגרסיה.

אורן אסף חזן: אני קורא לך: בוא נשב יחדיו ונמצא פתרון לשכונה הזאת, ויפה שעה אחת קודם.

אורן אסף חזן: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה – בבקשה, אדוני, ואחריו – חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן.

ג'מאל זחאלקה: כבוד היושב-ראש, העצור המינהלי מוחמד אלקיק, העיתונאי מוחמד אלקיק, שובת רעב זה 62 ימים, מצבו קשה והוא מאושפז בבית-החולים בעפולה.

ג'מאל זחאלקה: המשטרה – השר לביטחון פנים מונע מחברי כנסת לבקר אותו ולעמוד מקרוב על מצבו.

ג'מאל זחאלקה: אני חושב שהגיע הזמן – א.

ג'מאל זחאלקה: להפסיק את כל המעצרים המינהליים, שהם בלתי חוקתיים ולא צודקים בעליל.

ג'מאל זחאלקה: אנשים שנמצאים בבית-סוהר תקופה ארוכה מאוד ללא משפט זה דבר פסול, לא ראוי, וצריך להפסיק אותו מייד.

ג'מאל זחאלקה: אם יש כתב-אישום – בבקשה, שיגישו; ב.

ג'מאל זחאלקה: לשחרר את מוחמד אלקיק, או לפחות להגיע להסדר לשחרור קרוב שלו, כדי למנוע הידרדרות במצבו וחס חלילה לתת לו למות, כי מצבו ממש קשה מאוד, כפי שמדווח לנו; 3.

ג'מאל זחאלקה: לאפשר לחברי כנסת לבקר עצורים ואסירים בכל מקרה.

ג'מאל זחאלקה: ככה היה נהוג עד לפני כמה חודשים.

ג'מאל זחאלקה: שינוי בנוהג הזה הוא שינוי בכללי המשחק, ואם לא נותנים לנו לבקר, סימן שיש להם מה להסתיר.

ג'מאל זחאלקה: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת ג'מאל זחאלקה.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, בבקשה.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת אחמד טיבי.

עאידה תומא סלימאן: כבוד היושב-ראש, תודה, היום התבשרנו שהשרה, שרת התרבות מירי רגב, הולכת להציע הצעת חוק שמדברת על נאמנות ותרבות.

עאידה תומא סלימאן: כנראה המושג הזה, נאמנות, כל המטרה שלו היא לשים סימן שאלה על הלגיטימיות של האזרחות של האוכלוסייה הערבית באופן כללי ושל חוגים רבים מהאוכלוסייה היהודית שבעצם נאבקים ונלחמים על ערכי הדמוקרטיה ונגד הכיבוש במדינה.

עאידה תומא סלימאן: זה, כנראה – המונח הזה, שהטביע אותו בהתחלה חבר הכנסת ליברמן, כאשר דיבר על אזרחות ונאמנות, כנראה מתחיל להשתולל בכנסת הזאת, ומשתלט על דרך המחשבה ודרך העשייה של שרים במדינה.

עאידה תומא סלימאן: לפני כמה ימים נודע לנו שגם שר החינוך מתחיל לשנות את הנהלים הקשורים לסל התרבות, ועושה את מלאכתו לצדה של חברתו לקואליציה, שרת התרבות, בלהפוך למוסד – במקום לפתח את התרבות והחינוך במדינה הזאת לכיוון של ערכים דמוקרטיים, ערכים של סובלנות, ערכים של פתיחות וקבלת דעות ופלורליזם אידיאולוגי – לצנזורה צבאית.

עאידה תומא סלימאן: הם רוצים להשליט הגמוניה אידיאולוגית ימנית קיצונית על המוסדות הכי חיוניים להתפתחות האזרחים במדינה הזאת.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהם לא יכולים להשתולל בזה שהם משתלטים על כספי הציבור והם משתמשים בהם כדי להשליט את דעותיהם.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת סלימאן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אחמד טיבי – אחרון הדוברים בנאומים בני דקה, ואז נעבור לציון יום השואה הבין-לאומי.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, גם אני מצטרף לדאגה לגורלו של העיתונאי האסיר המינהלי מוחמד אלקיק – זה היום ה-63; מצבו מידרדר, כך הודיע לי עורך-דינו, כך הודיע לי אחיו.

אחמד טיבי: פנינו, חברי הרשימה המשותפת, לשר לביטחון הפנים כדי לבקרו בבית-החולים, לנוכח הידרדרות מצבו, והבקשות שלנו נדחו.

אחמד טיבי: זו פעם ראשונה – אני פונה אליך, אדוני היושב-ראש:

אחמד טיבי: זכותם של חברי הכנסת לפעול נפגעת בהחלטה תקדימית גורפת.

אחמד טיבי: כך לגבי ביקור אסירים נוספים.

אחמד טיבי: אני קורא לשחרר את מוחמד אלקיק.

אחמד טיבי: אני קורא לאפשר לנו לבקר אותו.

אחמד טיבי: (אומר בערבית: ולמוחמד אני אומר: אנו רוצים אותך חופשי ובן-חורין בגלל שאתה חף מפשע ובן המקום.

אחמד טיבי: מוחמד, לעולם לא תצעד לבד.).

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אחמד טיבי.

יולי יואל אדלשטיין: עד כאן נאומים בני דקה להיום.

יולי יואל אדלשטיין: ציון יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו פותחים כעת דיון מיוחד לציון יום השואה הבין-לאומי, הצעות לסדר-היום מס' 2318, 1602, 2543, 2544, 2554, 2591 ו-2626.

יולי יואל אדלשטיין: ההחלטה על קיומו של היום הזה מדי שנה התקבלה באו"ם לפני עשור, והוא נקבע ל-27 בינואר, יום שחרור מחנה אושוויץ בידי הצבא האדום.

יולי יואל אדלשטיין: להכרה הבין-לאומית ביום זה יש משמעות עמוקה, משום שהדבר מבטא את העובדה שהעולם איננו אדיש לאחד האסונות האנושיים הגדולים והזוועתיים ביותר בתולדותיו, שהתרחש רק לפני כ-70 שנה.

יולי יואל אדלשטיין: האנשים, בעיקר היהודים, שחוו על בשרם את אימי השואה, הולכים ומתמעטים.

יולי יואל אדלשטיין: אלה שעוד חיים עמנו הם עדות חיה אחרונה לרצח העם המפלצתי והשיטתי, להפיכת רעיונות השנאה והשטנה, האנטישמיות והגזענות הרעיונית, לשיטת פעולה סדורה, מאורגנת ובלתי נתפסת של השמדת עם הלכה למעשה.

יולי יואל אדלשטיין: היו הרבה מאוד סימנים מקדימים: התנכלויות, אלימות קשה, נידויים, אפליה בוטה במקומות עבודה ומוסדות השכלה ואף שרפת בתי-כנסת על ספרי הקודש שלהם, כמו ב"ליל הבדולח".

יולי יואל אדלשטיין: אך מעטים העלו בדעתם שכל אלה הם רק יריית פתיחה להעלאתו באש ובגז של כשליש מהעם היהודי עלי אדמות; שביום מן הימים תתכנס ועידה כמו ועידת ואנזה, שתיזכר לדיראון עולם ככתם בדברי ימי ההיסטוריה האנושית, ומשם יצאו פקודות לכל רחבי הרייך השלישי להקמת גטאות ומחנות ריכוז, תאי גזים ומשרפות, לעינויים ולעבודות פרך, לניסויים בבני-אדם, להשפלתם ולחיסולם.

יולי יואל אדלשטיין: העדים הישירים מן "הפלנטה האחרת" ההיא הולכים ומתמעטים, ולכן מוטל עלינו, בעיקר המנהיגים, להוביל ולקדם את תודעת השואה ברחבי העולם, לספר את הסיפור הנורא הזה, שיותר ויותר אנשים מתכחשים לו, ומשום כך פחות ופחות מכירים את העובדות או מאמינים בהן כעובדות.

יולי יואל אדלשטיין: חברי חברי הכנסת, במלאות 71 שנים לתום המלחמה הנוראה ההיא, קיווינו שהזעזוע שהתגלה לעיני האנושות יטלטל את החברה האנושית ואת העולם כולו.

יולי יואל אדלשטיין: אך, לצערי, אנחנו פוגשים היום גילויים אנטישמיים איומים, שבמקומות מסוימים הולכים וגוברים.

יולי יואל אדלשטיין: ההסתה, הכזבים, השנאה, הגזענות – כל אלו הם תעשייה שלמה ומשגשגת מתמיד בחסות הרשתות החברתיות, בליבוי מדינות אויב ושלוחותיהן.

יולי יואל אדלשטיין: מי שצריך היה עוד הוכחה לכך שלא מדובר בתופעות שוליים אלא בתעשייה של ממש, קיבל אותה מהודעתה לאחרונה של טהרן על קיומה – זו השנה השלישית ברציפות, אגב – של תחרות בין-לאומית לאיורים שיעסקו בהכחשת השואה ובהגחכתה.

יולי יואל אדלשטיין: פניתי אל מזכ"ל האו"ם באן קי-מון בדרישה לגנות ולהוקיע ללא כחל ושרק את הצעד הנפסד הזה, בעיקר משום שהאו"ם והעומד בראשו הם שהכריזו על יום זה של הכרה בין-לאומית ממוסדת בשואה.

יולי יואל אדלשטיין: לצערי, עד לרגע זה לא שמענו כל גינוי, לא ממזכ"ל האו"ם וגם לא משום מנהיג אחר בעולם.

יולי יואל אדלשטיין: כאן רק צריך לתקן ולומר שלשמחתי ראיתי שאונסק"ו דווקא נזכרו לגנות את טהרן על התערוכה המזוויעה הזאת.

יולי יואל אדלשטיין: על העולם הנאור להכיר בחובה להילחם מלחמת חורמה בכל תופעה של שנאה, אנטישמיות, הסתה נבזית ושקרית, ובוודאי במי שנוקטים צעדים מעשיים לשם השמדת עם, לא רק להלכה, אלא גם למעשה; לא רק בהצהרות – שיש להן חשיבות בפני עצמן – אלא גם ובעיקר במעשים, ביד קשה שתעביר מסר ברור: אנטישמיות וגזענות לא יעברו עוד את סף דלתנו.

יולי יואל אדלשטיין: לכבוד הוא לי להזכיר לטובה שלושה חברי כנסת מהכנסת הראשונה שעוררו את דעת הקהל במערב להצלת יהודים בתקופת השואה: הלל קוק, שמואל מרלין וערי ז'בוטינסקי.

יולי יואל אדלשטיין: חשיבותו של יום השואה הבין-לאומי היא בהכרה פומבית באחת הטרגדיות הנוראות ביותר של האנושות, שהתרחשה, לחרדתנו, בימינו.

יולי יואל אדלשטיין: אבל המטרה העיקרית של יום זה היא לא רק לזכור את מה שהיה, אלא ללמוד מלקחי העבר, לאחד את הכוחות הנאורים בעולם ולעשות הכול כדי שתופעות אלה ומחולליהן יוקעו במשפחת העמים.

יולי יואל אדלשטיין: אני מודה לכל חברי הכנסת שהגישו הצעות לסדר-היום בנושא, ומזמין את הראשון שבהם, חבר הכנסת מיקי לוי, לשאת דברים.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – אחמד טיבי, אילן גילאון, סופה לנדבר, טלי פלוסקוב, איציק שמולי ויגאל גואטה.

יולי יואל אדלשטיין: בשם הממשלה תדבר סגנית שר החוץ חברת הכנסת ציפי חוטובלי.

יולי יואל אדלשטיין: חמש דקות לרשות כל דובר.

מיקי לוי: אדוני היושב-ראש, תודה, חברי חברי הכנסת, קשה לתפוס ולהבין אירוע כל כך גדול מבחינה היסטורית כמו השואה שחווה עמנו.

מיקי לוי: מאיפה מתחילים לנסות להבין רצח של שישה מיליון בני-אדם?

מיקי לוי: איך אפשר בכלל לתפוס שמערכות שלטון שלמות במדינה, עם פקידים ושרים, עסקו בתכנון ובביצוע של השמדה יעילה של מיליוני בני-אדם?

מיקי לוי: שהקימו מפעלים ברחבי אירופה לשם כך?

מיקי לוי: שבני-אדם באמת קמו בבוקר לצד נשותיהם וחזרו בלילה מהעבודה להשכיב את ילדיהם לישון, ועבדו במהלך היום בהרג שיטתי של ילדים ונשים?

מיקי לוי: קשה לתפוס ולהבין את השואה בגלל ממדיה והשיטתיות שבה, אך מעל הכול, בצורה פרדוקסלית, קשה להבין אותה דווקא משום שהיא קרתה כאן, על-ידי בני-אדם, בעולם שאנו חיים בו, ולא בפלנטה אחרת.

מיקי לוי: דווקא בגלל האנושיות שהייתה בחוסר האנושיות יש בשואת העם היהודי משום מגדלור ואזהרה לעולם כולו, לאיזה שאול תחתיות בני-האדם מסוגלים לרדת; איך דמוקרטיה יכולה לקרוס ואיך שלטון אימים יכול להוביל, בשנאה ובגזענות, עם שלם לבצע את המעשים הנוראים ביותר בתולדות החברה האנושית.

מיקי לוי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, דווקא בגלל ייחודיות השואה, שאין שנייה לה, צריך גם להיזהר ולא לחטוא, כפי שקורה לא אחת במחוזותינו, בהשוואה לאירוע יוצא הדופן בתולדות האנושות.

מיקי לוי: הקלילות שבה נזרקות היום לחלל האוויר השוואות לשואה, להיטלר ולנאצים מדרדרת את השיח בתוכנו לאלימות ולשנאה, ומעל הכול – מקהה את הזיכרון ויוצרת זילות מסוכנת של השואה.

מיקי לוי: שואת העם היהודי הייתה מקרה מיוחד ושונה מכל מקרה אחר של רצח עם בהיסטוריה האנושית – בממדיה, בתכנון ובביצוע השיטתיים – וכך ראוי שתישאר.

מיקי לוי: אדוני היושב-ראש, לא אחת יצא לי לדמיין איך היה נראה העם היהודי אם שישה מיליון, מיטב בניו ובנותיו, היו נשארים בחיים; כמה מהנדסים, מדענים, רופאים, סופרים ואמנים דגולים איבדה האנושות ואיבד העם היהודי; כמה קִדמה אנושית, טכנולוגיה שלא הומצאה, ספרי מופת שלא נכתבו ותרופות למחלות שלא נמצאו פספסה האנושות; כמה אהבות לא נאהבו, כמה ילדים לא נולדו וכמה חיים.

מיקי לוי: זה פשוט לא נתפס.

מיקי לוי: שאלות ומחשבות שתישארנה כנראה ללא מענה לעולמי עד.

מיקי לוי: חברי חברי הכנסת, ביום הזה חשוב להזכיר ולזכור גם את האנשים שניצלו מהתופת ההוא, עלו ארצה ובנו כאן חיים חדשים.

מיקי לוי: לצערי הרב, השנים עשו את שלהן, והם מתמעטים והולכים.

מיקי לוי: האחריות שלנו, כמדינתו של העם היהודי וכחברה מוסרית, היא לאפשר לניצולים לחיות את שארית חייהם ברווחה ובחברה, לא בעוני ולא בבדידות.

מיקי לוי: בקדנציה הקודמת הייתה לי הזכות, יחד עם שר האוצר לפיד, להוציא לפועל תוכנית שתאפשר חיים בכבוד לניצולי השואה.

מיקי לוי: לאחר שנים רבות מדי של הזנחה ומראות של ניצולי שואה עריריים רעבים ללחם, הסרנו לפחות חלק מהחרפה המוסרית שליוותה את מדינת ישראל בדרך הטיפול בניצולי השואה.

מיקי לוי: זו ההחלטה שהייתי שותף לה, ואני גאה בה, כסגן שר האוצר לשעבר.

מיקי לוי: אדוני היושב-ראש, חככתי בדעתי אם ראוי ביום הזה להעלות את נושא ההתדיינות המשפטית בין החברה הממשלתית להשבת נכסים של נספי השואה לבין חברת "אוצר התיישבות היהודים".

מיקי לוי: אך אם חשבנו שדי, ממש בימים אלו בוועדת הכספים ניטש ויכוח בלתי נסבל בין פקידים על אגו, ועל גבם של ניצולי השואה, שעשרות מהם מתים בכל יום.

מיקי לוי: המחלוקת הניטשת בין החברה הממשלתית להשבת נכסים של נספי השואה לבין חברת "אוצר התיישבות היהודים" – זה על מקור הכספים האחרון שאמור להיות מופנה לסיוע לניצולי השואה.

מיקי לוי: בעוד שתי החברות מתכתשות ביניהן בבתי-המשפט, כל יום הולכים לעולמם ניצולי שואה נוספים.

מיקי לוי: צריך לפתור את המחלוקת.

מיקי לוי: זו שערורייה שאין כדוגמתה.

מיקי לוי: אני קורא מעל דוכן זה, מתוך הבית הזה, לנציגי חברת "אוצר התיישבות היהודים", שמחזיקים במניות ובכסף, לקבל את הצעת הפשרה שהציעה השופטת, לא להמתין לפסק-הדין, ולהעביר את הכסף מיידית למען חלוקתו לניצולי השואה.

מיקי לוי: ברשותך, אבקש 30 שניות, לא יותר, אדוני.

מיקי לוי: חברי חברי הכנסת, ביום הזה, שבו מציינים בכל העולם את שואת היהודים, אנו מצווים לזכור ולא לשכוח – לזכור ולא לשכוח את ששת המיליונים, שליש מבני עמנו, שנרצחו במיתות שונות ומשונות שלא ידעה האנושות מעולם, ושלא תדע מכאן ועד עולם; לזכור ולא לשכוח מה עשו לעמנו כשלא הייתה לנו מדינה ריבונית; שגם בוויכוחים המרים ביותר בינינו צריך להתעלות ולראות את הנס הזה שאנו חיים בו, הקרוי מדינת ישראל, עם צבא חזק שלנו, שמגן על מדינת היהודים; לזכור ולא לשכוח לאן יכולות להוביל הגזענות, שנאת האחר והרדיפה של אנשים בעלי דעה שונה או מוצא אחר; לזכור ולא לשכוח שהשלטון הנורא מכול בהיסטוריה האנושית עלה מתוך תרבות מערבית מתקדמת ועל חורבותיה של דמוקרטיה שהייתה חסרת הגנה וחסרת תרבות דמוקרטית של סובלנות פוליטית.

מיקי לוי: ומעל כל אלה, אדוני היושב-ראש, לזכור ולא לשכוח, חברי חברי הכנסת, את אלו שעברו את הנורא מכול ועדיין חיים בקרבנו, חלקם בבדידות ובעוני.

מיקי לוי: לזכור ולא לשכוח מצווים אנו.

מיקי לוי: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מיקי לוי.

יולי יואל אדלשטיין: אני מזמין את חברת הכנסת טלי פלוסקוב, ואחריה – חבר הכנסת אחמד טיבי.

טלי פלוסקוב: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, השנה הייתה 1942 כשהיהודים בעיר ברסט שבאוקראינה החלו להרגיש שהאדמה רועדת מתחת לרגליהם.

טלי פלוסקוב: הגרמנים הגיעו.

טלי פלוסקוב: הרעש של מנועי המשאיות והרעש של שרשראות הטנקים היה איום ונורא.

טלי פלוסקוב: קירות הבתים משני צדי הכביש רעדו ואיימו ליפול.

טלי פלוסקוב: אנשים רבים עמדו לאורך הכביש והמתינו ברגשות מעורבים לבואה של השיירה הנאצית.

טלי פלוסקוב: בין המון האנשים עמדו אתל, בת עשר, ואחיה הקטן ווָֹה בן השבע.

טלי פלוסקוב: הם שילבו ידיים בחוזקה כדי שהצפיפות והדוחק לא יפרידו ביניהם.

טלי פלוסקוב: ככל שהתקדמה השיירה הגרמנית, רעשה הארץ עוד יותר מצעקות הקהל ומחריקת השרשראות על האבנים המרוצפות.

טלי פלוסקוב: נדמה היה שלשיירה אין סוף והיא לא תיגמר לעולם.

טלי פלוסקוב: לווה הקטן נגמרה הסבלנות והוא החל לרקוע ברגלו, מחפש רגע של הזדמנות להתרוצץ ברחוב.

טלי פלוסקוב: בשנייה אחת של חוסר תשומת לב עזבה אתל את ידו, ובלי לחשוב פעמיים הוא רץ במהירות לצד השני של הכביש.

טלי פלוסקוב: אתל צעקה לו שישוב מייד, אך הוא לא שמע אותה.

טלי פלוסקוב: היא קראה בשמו שוב ושוב, אך קולה כבר אבד בתוך רעש ההמון.

טלי פלוסקוב: שיירת הטנקים והמשאיות שהפרידה בין האח לאחות נמשכה ונמשכה ללא סוף.

טלי פלוסקוב: זו הייתה הפעם האחרונה שאתל ראתה את אחיה הקטן.

טלי פלוסקוב: אתל היא חמותי, אמו של בעלי, מיכאל, ואת הסיפור הזה היא סיפרה לנו כשהכרתי את בעלי, כשהייתי נערה בת 18.

טלי פלוסקוב: בכל שנה שחלפה מאז היא נזכרה בעוד פרט ובעוד אירוע שעבר עליה בגטו ברסט.

טלי פלוסקוב: היא שיתפה אותי בזוועות שהייתה עדה להן ובסיפורים מהגטו הנורא.

טלי פלוסקוב: היא הייתה בין הבודדים ששרדו ממנו במלחמה.

טלי פלוסקוב: בכל פעם היא חשפה בפנינו עוד קצת ממעשי האימה, מצליחה לשתף בזיכרונותיה, בעוד סיפור ובעוד טרגדיה שעברה על היהודים ועל בני משפחתה, זיכרונם לברכה, והלב מתקשה להכיל.

טלי פלוסקוב: ואני יודעת שכמוה כל אחד ואחד מכם, הניצולים – שלצערי היום לא נמצאים אתנו – כל אחד מכם מתמודד עם זיכרונות שכאלה ועם כאב עצום על אובדן של בני משפחה יקרים: הורים, אחים, ילדים ובני-זוג אהובים.

טלי פלוסקוב: חברי הכנסת, הקראתי לכם חלק מהנאום שנאמתי בתור ראש עיריית ערד בטקס יום השואה.

טלי פלוסקוב: וההבדל בין אז להיום הוא ענק: בנאום הקודם חמותי ישבה בקהל, שמעה אותי, בכתה אתי, והיום היא כבר לא אתנו; היא שומעת אותנו, אבל לא מהקהל אלא מלמעלה, מהשמים.

טלי פלוסקוב: בכל שנה עוצר עם ישראל את שגרת יומו ועומד דום לזכרם של שישה מיליון יהודים: גברים, נשים, ילדים ותינוקות, שנרצחו ללא טיפת אנושיות וללא צלם אדם; שישה מיליון בני-אדם חפים מפשע, שכל חטאם היה שנולדו שייכים לעם היהודי.

טלי פלוסקוב: בכל שנה אנו עומדים דום, והמחשבות מתרוצצות בין התמונות האיומות שנצרבו בזיכרון – תמונות של ילדים על סף המוות, של גברים ונשים עירומים על שפת בורות ההריגה ושל גופות מוטלות ברחובות – והדעת אינה תופסת את הרוע שאליו יכולים להגיע חיות אדם המשחרות לטרף.

טלי פלוסקוב: והעיניים חוזרות להביט בכם, והגבורה שלכם מתחזקת בעינינו שבעתיים, על שהצלחתם לשרוד בגיהינום שהיה שם.

טלי פלוסקוב: אנחנו זוכרים ביחד אתכם את בני עמנו, משפחותיכם-משפחותינו, מבכים את מותם ומצדיעים לכם.

טלי פלוסקוב: מכאן נאמר: לעולם לא עוד.

טלי פלוסקוב: יהי זיכרון הקורבנות נצור בלבנו לעד.

יולי יואל אדלשטיין: אני מודה לחברת הכנסת טלי פלוסקוב.

יולי יואל אדלשטיין: אגב, היא בצדק הביעה צער על כך שהניצולים לא הגיעו היום לכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: ברור שהסיבה היא תנאי מזג האוויר, וחששנו שאנשים בגילם יתקשו בהסעות בקור והליכה, ולכן החלטנו לבטל את נוכחותם כאן.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, חבר הכנסת אחמד טיבי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת אילן גילאון.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, רבותי חברי הכנסת, לפני כמה שנים עמדתי כאן על הדוכן ונשאתי נאום לציון יום השואה הבין-לאומי.

אחמד טיבי: אני כאן שוב כנציג הרשימה המשותפת, שהנוכחות שלה ביום הזה – היא הסיעה הגדולה ביותר בכנסת: שישה מחברי הכנסת של הרשימה המשותפת נמצאים כאן לציון יום השואה הבין-לאומי, ואחרים נמצאים באירוע אחר בעפולה.

אחמד טיבי: מוטיב עיקרי חשוב היה אז בדברי, ואחזור עליו גם היום: האמפתיה האישית והאנושית עם ניצולי השואה וקורבנות הנאציזם באשר הם.

אחמד טיבי: הרי הם קורבנות של פשע נורא:

אחמד טיבי: השמדת עם כביטוי של תיאוריית טוהר הגזע.

אחמד טיבי: יהודים, סובייטים, פולנים וצוענים הושמדו והומתו, ולא סתם מוות, כי אם תעשיית מוות שהיא תולדה של גזענות ואידיאולוגיה של שנאה.

אחמד טיבי: אמפתיה לניצולי השואה, לרבות אלה שאני ואנחנו חיים אתם באותה הארץ, אזרחים באותה מדינה.

אחמד טיבי: מוטיב שני, ויש לחזור עליו פעם אחר פעם – שהנאציזם, והיטלר בראשו, צמחו שם באירופה, במערב, לא כאן במזרח.

אחמד טיבי: שם באירופה, במערב, ולא כאן במזרח.

אחמד טיבי: בחיבורו האחרון של ולטר בנימין, "תזות על מושג ההיסטוריה", הוא כותב כך: "המסורת של המדוכאים מלמדת אותנו ש'מצב החירום' שבתוכו אנו חיים איננו היוצא מן הכלל אלא הכלל עצמו" – חבר הכנסת חזן, מדובר ביום השואה הבין-לאומי.

אורן אסף חזן: מקבל הערתך באהבה.

אחמד טיבי: "עלינו למצוא מושג" – בחיבורו האחרון של ולטר בנימין, "תזות על מושג ההיסטוריה", הוא כותב כך: "המסורת של המדוכאים מלמדת אותנו ש'מצב החירום' שבתוכו אנו חיים איננו היוצא מן הכלל כי אם הכלל עצמו.

אחמד טיבי: עלינו למצוא מושג תואם של ההיסטוריה.

אחמד טיבי: אז" – חברי חבר הכנסת זחאלקה – "אז תעמוד לנגד עינינו המשימה של יצירת מצב החירום האמיתי, וכך ישתפר מעמדנו במאבק מול הפאשיזם".

אחמד טיבי: השואה היא אירוע נורא, חרפה לאנושות, כתם שלא יימחה; בעיקר חרפה למערב, שהמאמצים והמשאבים והאנשים שהושקעו שם בהשמדת היהודים באירופה, ערש החילוניות והמודרניות, הם חסרי תקדים.

אחמד טיבי: כאן אגע, גברתי היושבת-ראש, במושג ההחרגה – exceptionalism – תפיסת האקספציונליות, שלה שותפים רבים באירופה, כאן, בעיקר במערב, ועליה נשען הזיכרון המערבי המודרני.

אחמד טיבי: המערב רצה לבודד את השואה, רצה להציגה כאירוע חריג בעברו, ולשמר ולהאדיר את תדמיתו הבלעדית כמקור הקדמה, הנאורות והחילוניות, ורק כך – כאילו שהשואה היא אות קין או כתם יחיד, למרות מעשי הנישול והדיכוי, למרות העבדות, למרות הפצצת הירושימה לאחר מכן, שהיא מעין השמדת עם, גם אם לא הושלמה.

אחמד טיבי: את כל אלה ביצע המערב, לא המזרח.

אחמד טיבי: היה כאן ניסיון ליצירת זיכרון משותף של קולקטיבים שכביכול שותפים לתרבות אחת וציוויליזציה אחת, יודו-נוצרית, מול תמונת ניגוד מוחלטת – האסלאם – ולאחר מכן, בימים אלה – הפלסטינים.

אחמד טיבי: בעשורים האחרונים צמחה תופעת האסלאמופוביה וההאשמה באנטישמיות כביטוי מאיים על כל מה או כל מי שמתנגד לכיבוש או חולק על מדיניותה של ממשלת ישראל.

אחמד טיבי: הערבים, לרבות מוסלמים, הוצאו מן השמיות, והשמיות יוחדה אך ורק ליהודים.

אחמד טיבי: אם אתה מואשם כי אתה אנטי-יהודי, אתה מוגדר כאנטישמי.

אחמד טיבי: מנגד, אם אתה אנטי-ערבי, אתה לא אנטישמי – משהו אחר: אתה או מתגונן או שאתה לכל היותר אסלאמופוב, או שאתה אפילו נאבק בטרור.

אחמד טיבי: ישנה תיאוריית החרגה אחרת, רבותי, גברתי היושבת-ראש: לומר שבעולם הזה יש רק סוג אחד של קורבן, לרבות כאן באזור.

אחמד טיבי: ובכן, מתוך אמירתי המוסרית והאמפתית עם הקורבנות, עם זכרם ועם עברם, ומתוך הכרה בנוראיות הפשע הנורא הזה שהתרחש בהיסטוריה המודרנית הזאת, זה המקום וזה הזמן לשוב ולהדגיש שיש קורבנות אחרים, גם אם אין זה רצון להשוואה בכלל, אלא רצון לנסות ליצור דיאלוג משותף על קורבנם של הפלסטינים, עם שהתרסק והוגלה וסבלו טרם בא אל קצו.

אחמד טיבי: אין לשתוק, אין להרכין ראש, כי אם יש ללמוד מההיסטוריה, גברתי היושבת-ראש.

אחמד טיבי: אין לקבל את דבריו הנוראים של ראש הממשלה נתניהו, שכדי לחזק את אחיזתו בהמונים ממשיך להסית נגד הערבים אזרחי המדינה מצד אחד, ומנסה באופן בלתי נתפס להרחיק את ההאשמה אפילו מהצורר היטלר עצמו ולהדביק אותה לחאג' אמין אל-חוסייני, כדי לבנות עוד נדבך בדמוניזציה של העם הפלסטיני הנאבק על חירותו.

אחמד טיבי: רבותי, חברי חברי הכנסת, בואו נשנה את הכיוון; בואו נצעד אל עתיד אחר, רחוק משנאה, רחוק מגזענות.

אחמד טיבי: אולי יחד נוכל לנצח את הרוע, את הקלגסות ואת הדרת האחר.

אחמד טיבי: כשביקרתי לפני כמה שנים בווילה ואנזה – –

טלי פלוסקוב: נא לסכם, אדוני.

אחמד טיבי: – – כתבתי:

אחמד טיבי: האם אנו חייבים תמיד ליצור קורבנות כדי לשרוד?

אחמד טיבי: תשובתי היא: לא.

אחמד טיבי: לעמים יש זכות אבסולוטית לחירות, כבוד, אנושיות, ובעיקר – זכות לחופש בכל מקום, לרבות במולדת.

אחמד טיבי: לפני כמה שנים נשא כאן, באולם זה, חברנו המנוח יוסי שריד נאום מרגש, וסיפר על פפיצ'ק.

אחמד טיבי: זה היה סיפור מרגש על תאום מנגלה שלא ידע את שמו, ואימא שלו, שכשהופרד ממנה אמרה לו: אל תשכח מי אתה ומה שמך.

אחמד טיבי: אל תשכח מאיפה באת.

אחמד טיבי: אכן, אין לשכוח מי אתה ומי אנחנו, מאין באנו ולאן אנחנו צועדים.

אחמד טיבי: בואו נשנה את כיוון הצעדה, כדי שנגיע בשלום אל השלום.

אחמד טיבי: תודה, גברתי.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת אחמד טיבי.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת אילן גילאון, בבקשה.

אילן גילאון: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, נפל בחלקי להיות חלק מעם שצריך להנחיל יותר מכל דבר אחר את לקח השואה באופן אוניברסלי.

אילן גילאון: ואני, גברתי, רוצה עכשיו לדבר על השואה שבלב, על השואה שבתודעה, על אותה צריבה שיש על לוח לבי, אותו שבב שנתון במוחי ובלבי, של זיכרון, של שאלה המייסרת כמו מסרקות ברזל את גופי ועושקת את בשרי, לגבי המטען הגנטי של הרוע המוחלט; מה גורם לאנשים, מה יכול לגרום לאנשים נורמטיביים, גברתי, אנשים שמתרגשים לתלתל תלתליו של עולל, לאחוז כלבלב ביד; שמתמלאים בקטיפה לכל התרגשות כזאת ברמה הפרטיקולרית, האישית – איך אנשים כאלה, גברתי, יכולים להתחבר אל קבוצה קולקטיבית ולעשות את הדברים הנמוכים, השפלים ביותר בתהום האנושיות?

אילן גילאון: מה גרם לאדם בידוובנה, אותה עיירה פולנית, להתחבר לקבוצה ולהדליק גפרור שהדליק את בית-הכנסת שבתוכו נשרפו חיים 1,600 אנשים?

אילן גילאון: איזה חומר כימי עובר לאדם בראש במקרה הזה?

אילן גילאון: ובכלל, במקרה של כל הצתה אחרת?

אילן גילאון: באיזו מגלשה, גברתי, גולשים אל סוף התהומות הללו של האנושיות?

אילן גילאון: אנחנו מדברים על התנהגות של חיות – זה לא נכון.

אילן גילאון: חיות, במעשים הזוועתיים ביותר שלהן לא עושות דברים שכאלה.

אילן גילאון: מה גורם לנו?

אילן גילאון: מה בתוכנו?

אילן גילאון: מה יש במגלשה הזאת, המסוכנת הזאת – את כל הפוביות והדעות הקדומות והבורות וחוסר הסקרנות וחוסר הפתיחות שלנו אל זולתנו?

אילן גילאון: איך קורה לאנשים שהם תבוניים, והם מבינים שהחיים הם הזדמנות חד-פעמית, ושהם קדושים, ושכל מה שמוליך אותנו בחיים האלה זה להרבות שמחה ולהמעיט כאב, זה הכול – איך אנשים כאלה גולשים במדרון כבודדים, ולאחר מכן כקבוצות, על בסיס המשטמה והשנאה והבריונות והאלימות בתוך השיח האנושי?

אילן גילאון: איך מפרקים את המגלשה הזאת, גברתי – של הפוביות, של הקסנופוביות, של ההומופוביות?

אילן גילאון: בציר הגדול הזה של האנושות, של אי-הבנה שבקשת הזאת יש מקום לכולם בחיים החד-פעמיים האלה, איך אנשים בוחרים באג'נדת המוות במקום באג'נדת החיים?

אילן גילאון: הרוב הדומם, גברתי, קל לו מאוד לנהות אל הדברים המסוכנים והרעים, והם מסתיימים בסופו של דבר במוות, באופן הזה.

אילן גילאון: ולכן, אני אומר, גברתי, אשרי הרוב הדומם שאיננו דומם, שכופר בכול, ששואל שאלות, שמבקר, ששואל פעם אחת ביום מה הוא תורם לחברתו, אבל פעם ביומיים מה היא תורמת לו בחזרה, כי הוא חפץ חיים, כי הוא רואה בקדושת החיים עניין מתמיד, וצריך לעמוד בפני כל הרוחות האלה בכל מקום, כי ההנחלה הגדולה ביותר של העם שאני שייך לו היא הנחלת לקח השואה.

אילן גילאון: לאשתי, במחשב, גברתי, יש wall כזה, קיר, ועל הקיר הזה יש את אותה תמונה מפורסמת שבה הרבה מאוד גרמנים נאצים מצדיעים במועל יד להיטלר, ויש בחור אחד באמצע שאיננו עושה זאת, והוא מתקומם נגד הדבר הזה.

אילן גילאון: והלקח מהדבר הזה – שכל אחד ואחד באופן פרטיקולרי יראה את עצמו לעולם בתור האדם הזה.

אילן גילאון: I want to be this guy , גברתי.

אילן גילאון: "סור מרע ועשה טוב, בקש שלום ורדפהו.

אילן גילאון: " משפט אחרון, גברתי: בתוכנו חיים פחות מ-200,000 ניצולי השואה.

אילן גילאון: חמי, עליו השלום, תמיד כשהיו אומרים לו שהוא ניצול שואה, אמר שהוא ניצוּל שואה.

אילן גילאון: מדינת ישראל ניצלה את ההזדמנות הזאת דייה להיות מספיק רחבת לב היום עם כל מי שחי תחת שלטון נאצי או פאשיסטי אחר באותה תקופה והגיע לגיל המתאים, בלי לבדוק אותו בציציותיו או בניירותיו.

אילן גילאון: אם יש לקח לשואה שאני מקווה שאנחנו מפנימים ולומדים היטב, זה שאפשר להיות בחיים האלה קצת יותר נדיבים, דווקא בגלל חד-פעמיותם של החיים.

אילן גילאון: תודה, גברתי.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת אילן גילאון.

טלי פלוסקוב: חברת הכנסת סופה לנדבר, בבקשה.

סופה לנדבר: גברתי היושבת-ראש, רבותי חברי הכנסת, ניצולי שואה מכובדים, ברגשות מעורבים אני עומדת כאן על במת הכנסת ביום הבין-לאומי לזכר השואה.

סופה לנדבר: אני מביעה את מלוא הערכתי לניצולי השואה, שגם בזכותם קמה מדינת ישראל; השואה וניצולי השואה היו זרז, קטליזטור להקמת מדינת ישראל.

סופה לנדבר: שנים רבות אני נאבקת על זכותם של הניצולים לחיות בכבוד עד מאה-ועשרים; שנים רבות מדינת ישראל מבטיחה ולא מקיימת.

סופה לנדבר: בכל יום אנחנו שומעים על התלבטות בין רכישת מזון לרכישת תרופה, התלבטות בין רכישת מזון לחימום.

סופה לנדבר: אנחנו אפילו לא מדברים על קניית מתנה קטנה לנכדים.

סופה לנדבר: ממשלת ישראל חייבת, חייבת לאוכלוסייה זו, שמספרה, לצערי, פוחת בכל יום.

סופה לנדבר: האנשים האלה עברו גיהינום במלחמת העולם השנייה, הם עברו זוועות ושרדו.

סופה לנדבר: ודווקא כאן, במדינת ישראל, הם לעתים קרובות עוברים סבל שקשה לתאר.

סופה לנדבר: זה לא היום ולא המעמד להזכיר, אבל אי-אפשר שלא לדבר על המאבק ועל הצעות החוק של ישראל ביתנו ושלי למען הניצולים.

סופה לנדבר: צר לי מאוד, אבל הקואליציה הצביעה נגד הרנטה – שהרנטה הפכה להכנסה.

סופה לנדבר: רבותי, גברתי היושבת-ראש, אני חושבת שביום הזה אנחנו כולנו, קואליציה ואופוזיציה, מחויבים לעשות הכול למען האנשים האלה, כדי שיחיו כאן בכבוד עד מאה-ועשרים.

סופה לנדבר: אני חושבת שביום הזה ממשלת ישראל חייבת חובה מוסרית לתת להם הטבות משמעותיות, לניצולים, להחזיר את הרנטה מגרמניה, להחזיר את ההטבות של החוק של יורי שטרן, זיכרונו לברכה, להחזיר את הכבוד העצמי.

סופה לנדבר: אנחנו היום ראינו, כנראה כולנו ראינו, סרטון בפייסבוק על ניצול שואה בחדר מוזנח ביותר, בלי ריצוף, עם רטיבות, בלי אוכל, בלי תרופות.

סופה לנדבר: הוא מתקשה לדבר.

סופה לנדבר: ניצול השואה אמר:

סופה לנדבר: אין לי כסף לתרופות וקר כאן בחדר ואין לי כסף לחימום.

סופה לנדבר: הוא התבייש ודיבר בשקט, עם דמעות בעיניים: אין לי, ואין לי, ואין לי.

סופה לנדבר: זה כל כך קשה לראות את הסרטון ולראות את החיים האלה של ניצול שואה במדינת ישראל בשנת 2016.

סופה לנדבר: אני עומדת כאן, חברת הכנסת סופה לנדבר.

סופה לנדבר: בעלי, זיכרונו לברכה, אוזנס אוסקר לנדבר, משפחתו נשרפה במחנה והוא ניצול שואה – בגיל ארבע הוא היה במחנה – ניצול שואה ששרד, אבל את תמונות הזוועה הוא היה מעביר למשפחה, לחברים.

סופה לנדבר: הוא התאפק לעתים קרובות, ולא סיפר עד הסוף והכול, אבל אני יודעת שמה שהוא עבר בחיים ומה שעברו ניצולי שואה, אלו ששרדו, מלווה אותם כל החיים.

סופה לנדבר: אני עומדת כאן ובנימה אישית אני רוצה לפנות לניצולי השואה: תודה על כל מה שעשיתם למען מדינת ישראל, וסליחה על מה שהמדינה לא עשתה.

סופה לנדבר: תודה, גברתי.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחברת הכנסת סופה לנדבר.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת איציק שמולי, בבקשה.

איציק שמולי: גברתי היושבת-ראש, תודה רבה, חברי חברי הכנסת, גברתי סגנית השר, היום אנחנו מציינים את יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה, ולפני הכול אנחנו צריכים לשאול את עצמנו מהו זיכרון, מהו יום הזיכרון, מהו התפקיד שלנו ביום הזה.

איציק שמולי: אין ספק לגבי החשיבות של לחזור כל שנה ולהזכיר לנו – קודם כול לעצמנו אבל גם לעמי העולם – את מה שהתחולל באירופה, במונחים היסטוריים לא לפני כל כך הרבה זמן.

איציק שמולי: אין שום ספק בדבר חשיבותו של הזיכרון, בדבר הצורך לשוב ולהדגיש, להעמיד תמרור אזהרה חמור לאנושות כולה ולהזכיר, כאשר בני-האדם נקלעים לסיטואציות היסטריות מטורפות, עד לאן הרשע יכול להגיע.

איציק שמולי: אנחנו צריכים לשוב ולהזכיר את אותה סיטואציה שהזכיר חבר הכנסת גילאון, איך קהילות נסגרו, ננעלו, יחד עם רבניהן, בתוך בתי-הכנסת כאשר דלתות העץ הועלו באש; אנחנו צריכים לשוב ולהזכיר איך תינוקות נחטפו מהזרועות של אימותיהם; אנחנו צריכים לזכור ולהזכיר איך אבות, בשארית כוחותיהם, ניסו לגונן על ילדיהם שנחטפו מהם היישר לתוך תאי הגזים ולפעמים נשרפו בעודם בחיים; אנחנו צריכים לזכור לפני הכול ביום הזה שהמטרה המרכזית של הנאציזם הייתה לרמוס את האמונה שבני-האדם, כל בני-האדם, נולדו בצלם.

איציק שמולי: אבל, גברתי היושבת-ראש, ליום הזה יש תפקיד אחד נוסף:

איציק שמולי: אין שום ספק שהיום שבו הקהילה הבין-לאומית החליטה להכיר ביום הזה קמה איזושהי קרן אור מעל החורבן שהתחולל על העם שלי.

איציק שמולי: אבל אני חושב שאסור לנו להסתפק בכך, מכיוון שאני, גברתי היושבת-ראש, ובני דורי נצטרך לעמוד פה עוד 20 או 30 שנה, כאשר למרבה הצער, כנראה, אחרון הניצולים ילך מאתנו, ונצטרך לא רק לזכור – אני ובני הדור שלי נצטרך גם להסביר; להסביר איך קורה שבמדינת ישראל אחד מכל שלושה ניצולים חי מתחת לקו העוני; איך קורה שכנסת ישראל, לפני חודשיים, נדרשת לקיים דיון על כך שבמדינת ישראל עלולים לסגור בתי-תמחוי לניצולי שואה; איך קורה שבמדינת ישראל אנחנו נותנים לכל מיני "חאפרים", רמאים ונוכלים ומנוולים להסתובב ליד בתים של ניצולי שואה ולהפיל אותם בפח, להחתים אותם על כך שאת המעט שעוד יש להם בשביל לשרוד את היום-יום – הם יצטרכו למשכן את המעט שיש להם ולהעביר אותו לאנשים זרים.

איציק שמולי: אחד מכל שלושה אנשים בקרב ניצולי השואה חי מתחת לקו העוני.

איציק שמולי: 50% מהם מדווחים שהם לא מצליחים לחיות את חייהם בכבוד.

איציק שמולי: 45% סובלים מבדידות.

איציק שמולי: אבל אולי את יודעת, גברתי היושבת-ראש, הכי רלוונטי זה לדבר על מזג האוויר.

איציק שמולי: אני חושב שהבעיה עם הימים האלה, שזה ישר, באופן טבעי, לוקח אותך להיבט ההיסטורי ולמקרו.

איציק שמולי: אני רוצה לדבר על מה שקורה עכשיו, על הרגע הזה, שבו חלק מהתושבים במדינת ישראל מתלהבים ממזג האוויר וממלחמות השלג שאפשר לעשות.

איציק שמולי: 40% מהניצולים שחיים כאן לא מחממים את הבית שלהם בימים האחרונים, כי אין להם כסף לשלם את חשבון החשמל.

איציק שמולי: עכשיו, בואו נעשה משהו בקשר לזה.

איציק שמולי: בואו נעשה משהו בקשר לזה, ולא רק בקשר לזיכרון.

איציק שמולי: על הזיכרון אנחנו כמובן מאוחדים, ואנחנו מאוחדים סביב החשיבות של הזיכרון של היום הזה.

איציק שמולי: אבל במעט הזמן שנותר אנחנו חייבים לשאול את עצמנו מה אנחנו עושים כדי להציל את הכבוד האבוד – גם של המדינה, גם של הניצולים, וגם של בני הדור שלי.

איציק שמולי: כי אני ואתה, חבר הכנסת פולקמן, עוד כמה שנים נצטרך להסתכל להיסטוריה הזאת בעיניים, להיסטוריה הקטנה של מדינת ישראל, לא רק של השואה, ולשאול את עצמנו איך אפשרנו לבושה ולחרפה האלה לקרות.

איציק שמולי: תודה רבה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת איציק שמולי.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת יגאל גואטה, בבקשה.

טלי פלוסקוב: אני מבינה שזאת ההצעה לסדר-היום הראשונה שלך, אז קודם כול שיהיה בהצלחה.

יגאל גואטה: תודה רבה.

יגאל גואטה: גברתי היושבת בראש, חברי חברי הכנסת, אנו מציינים היום את יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה, וכואב הלב, אבל עדיין יש אנטישמיות בעולם.

יגאל גואטה: מי היה מאמין שבעולם כל כך נאור יהיו אנשים שישנאו וירדפו אדם בשל דתו.

יגאל גואטה: אירופה, לצערנו הרב, נגועה בחיידק האנטישמיות.

יגאל גואטה: אני מתקשה להבין איך אותן מדינות שלפני 70 שנה אפשרו לרודן הנאצי להרים ראש ולפרוח, אותן מדינות שבהן החל הנאציזם ומסע ההרג הבלתי-נתפס, אותן מדינות, במקום שיכו על חטא וימגרו בכל האמצעים כל גילוי של אנטישמיות, לא רק שלא ממגרות את האנטישמיות, אלא מעלימות עין, מתייחסות בסובלנות, ולפעמים, כואב לומר, לא רק משלימות עם התופעה הזאת אלא גם נותנות לה יד.

יגאל גואטה: מי היה מאמין שבימינו יירצחו יהודים בפתח של מרכול כשר בפריז או בפתח של בית-כנסת בקופנהגן; מי היה מאמין שיהודים יתבקשו על-ידי ראש הקהילה שלהם להוריד את הכיפה.

יגאל גואטה: זה יפה ונכון שמנהיגי המדינות הללו מגנים את הרציחות ומשתתפים בצער, אבל עליהם לדעת שכאשר שרת החוץ של שבדיה מדברת בצורה שנשמעת כמו אנטישמיות, וכאשר האיחוד האירופי קורא להם להחרים תוצרת ישראלית, זה משליך על הרחוב; זה משפיע, גם אם בעקיפין, על אותם אנשים שלוקים בעיוורון אנושי ושונאים יהודים באשר הם.

יגאל גואטה: אותם רוצחים לא מבדילים בין מדינת ישראל לעם ישראל וליהודי בכל מקום שהוא.

יגאל גואטה: האחריות על ראשי מדינות אירופה היא אפוא גדולה ועצומה.

יגאל גואטה: גברתי היושבת בראש, ברצוני לומר דבר נוסף: כאשר פה, במדינת ישראל, מתרחשים אירועים אנטישמיים ורשויות המדינה מתייחסות לכך בסלחנות ובשוויון נפש, גם זה משליך על אומות העולם.

יגאל גואטה: בשנים האחרונות נרשמו במדינת ישראל מקרים לא מעטים של חילול בתי-כנסת.

יגאל גואטה: לא שמעתי על היערכות מיוחדת בפרקליטות המדינה נוכח עבירות חמורות אלו.

יגאל גואטה: לא ידוע לי על פעילות מיוחדת של המשטרה כמו שנהגו לגבי עבירות "תג מחיר", וגם לא זכור לי שהוגשו כתבי-אישום נגד מחללי בתי-כנסת.

יגאל גואטה: בתקופה האחרונה חוללו בתי-עלמין בגולה, בעיקר בחבר המדינות.

יגאל גואטה: בשבוע שעבר חוללו קברי רבני שושלת סוכטשוב בבית-העלמין היהודי בפולין.

יגאל גואטה: האם משרד החוץ שלנו נזעק בכל כוחו?

יגאל גואטה: האם הוא מחה כראוי?

יגאל גואטה: אני מקווה שכן.

יגאל גואטה: אבל שיהיה ברור, המשחית אינו מבחין בין בית-כנסת לבית-עלמין, ומי שפוגע במתים סופו שיפגע גם בחיים.

יגאל גואטה: אני בהחלט מצפה מרשויות המדינה ומהנציגויות שלנו בכל המקומות לפעול באמצעים חריגים נוכח כל גילוי של אנטישמיות.

יגאל גואטה: רבותי חברי הכנסת, היום הזה הוא עבורי גם הזדמנות להביע את החוב המוסרי והיהודי שאנו חבים לכל ניצולי השואה החיים עמנו כאן.

יגאל גואטה: כידוע, מטבע הדברים, הם הולכים ומתמעטים.

יגאל גואטה: מדינת ישראל מחבקת את ניצולי השואה.

יגאל גואטה: בשנים האחרונות גברה המודעות לצורכיהם, וטוב שכך.

יגאל גואטה: אגב סוגיית ניצולי השואה, כאן המקום להעלות על נס את פעילותם של ידידי סגן שר האוצר הרב יצחק כהן ושל שר האוצר משה כחלון, שפעלו רבות כדי שגם ניצולי השואה מיהדות טריפולי ותוניס – שאבי, זיכרונו לברכה, היה אחד מהם – יוכרו כניצולי השואה.

יגאל גואטה: הם זכו שייעשה צדק היסטורי עם תפוצות חשובות אלו, שסבלו מרדיפות, הרג ורצח, ועל כך תודה להם.

יגאל גואטה: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, תפילתי ותקוותי כי תמוגר ותגורש השנאה, כל שנאה, מהמרחב הציבורי והעולמי, ושידע כל אדם לכבד כל אדם, באשר הוא.

יגאל גואטה: בידוע שעשיו שונא ליעקב, אולם התפקיד של העולם החופשי והנאור הוא לרוצץ את ראש נחש האנטישמיות מיסודו.

יגאל גואטה: לא להיות שאננים ולא להירדם בשמירה.

יגאל גואטה: תודה רבה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת יגאל גואטה.

טלי פלוסקוב: אני מזמינה את סגנית שר החוץ ציפי חוטובלי להשיב.

ציפי חוטובלי: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, תודה לכל חברי הכנסת שהשמיעו כאן דברי טעם ביום החשוב הזה, שמצוין בכל רחבי העולם.

ציפי חוטובלי: יום השואה הבין-לאומי, שמצוין בכל שנה ב-27 בינואר, מצוין בתאריך הזה בשל העובדה ההיסטורית שזהו יום השחרור של מחנה ההשמדה אושוויץ על-ידי הצבא האדום במלחמת העולם השנייה.

ציפי חוטובלי: היום הזה אומץ על-ידי העצרת הכללית של האו"ם בנובמבר 2005 בעקבות יוזמה של משרד החוץ, והוא פרי עמל של מאמצים דיפלומטיים ענפים של מדינת ישראל בהידברות עם מדינות נוספות.

ציפי חוטובלי: היום הזה הולך ותופס תאוצה ברחבי העולם, ולצערי הרב לקחי השואה, אף שנראה שהם ידועים לכול, עוד נלמדים, וספר ההיסטוריה הזה הוא לא פרק שתם ונשלם, אלא פרק שאנו כותבים אותו מדי יום ומדי שעה.

ציפי חוטובלי: השנה זכה משרד החוץ הישראלי ליצור עוד סגירת מעגל משמעותית בפרק הנצחת השואה ביחס ליחסי ישראל–גרמניה.

ציפי חוטובלי: בנובמבר השנה נחנך בניין הקבע של הקונסוליה הישראלית במינכן, מקום לידתה של התנועה הנאצית.

ציפי חוטובלי: בניין הקונסוליה החדש נמצא בלב מטה המפלגה הנאצית, צמוד לבניין שבו שכן משרדו של היטלר.

ציפי חוטובלי: כמעט 100 שנה אחרי ניסיון ההפיכה של היטלר במרתף הבירה במינכן, הונף דגל ישראל בגאון, סמל הניצחון, בלב הרובע הנאצי של בירת מדינת בוואריה.

ציפי חוטובלי: מדינת ישראל הגיעה לשם אחרי הרבה מאוד שנים של יחסים טעונים עם גרמניה, מתוך מחויבות הדדית של שתי המדינות לפעול בכל הכוח למאבק ולמלחמה בהכחשת השואה, שמתרחשת גם היום.

ציפי חוטובלי: אמר כאן היושב-ראש, חבר הכנסת יולי אדלשטיין, בפתח הדברים, שבעוד אנו מדברים על השואה שהתרחשה בגרמניה, מדינה אחרת, איראן, מייצרת תחרות שהפרס עליה הוא 50,000 דולר, פרס למנצח, על הקריקטורה המובילה שתגחיך את השואה.

ציפי חוטובלי: הדבר הזה קורה כשמדינות מערב-אירופה פותחות היום את הדלתות בפני מנהיג איראן, רוחאני, ומקבלות אותו בזרועות פתוחות.

ציפי חוטובלי: משרד החוץ העביר מסר מאוד חריף לכל המדינות שמקבלות את ההנהגה האיראנית ומתעלמות מהמסרים החריפים והנוראים שמתכתבים עם העבר, מכחישים את שואת העבר ומוכנים לדבר גם היום על השמדת מדינה.

ציפי חוטובלי: אנחנו עומדים על המשמר.

ציפי חוטובלי: הפרק ההיסטורי הזה, כפי שאמרתי, נמצא כל העת לפתחנו כמדינה ריבונית.

ציפי חוטובלי: אנחנו במשרד החוץ פועלים – למעשה, מדובר באירוע השני בגודלו ובחשיבותו אחרי ציון יום העצמאות ברחבי העולם.

ציפי חוטובלי: משרד החוץ פועל ביותר מ-80 נציגויות, בעצם, לציון היום הזה באופן המשמעותי ביותר, בהשקת תוכניות חינוכיות שונות שירבו את זיכרון השואה בקרב התלמידים והסטודנטים.

ציפי חוטובלי: השנה אנו נמצאים כבר בעיצומם של האירועים, ונציגויות ישראליות רבות פועלות בתחום.

ציפי חוטובלי: אנו צופים שיום השואה הבין-לאומי יצוין השנה ביותר מ-100 מדינות ונציגויות ישראליות בחו"ל, באמצעות ובהשתתפות שגרירי מדינת ישראל ונציגיה הרשמיים.

ציפי חוטובלי: הפעילויות כוללות מגוון רחב מאוד של עשייה: אנו שולחים מרצים ודוברים ל-25 נציגויות, מופקות תערוכות, מוקרנים סרטים, מוענקות מדליות לחסידי אומות העולם, טקסים רשמיים ועוד.

ציפי חוטובלי: האירועים נעשים בהשתתפות הדרגים הגבוהים ביותר של כל אחת מהמדינות: נשיאים, בתי מלוכה, ראשי ממשלות, שרים, יושבי-ראש פרלמנטים, אנשי דת בכירים ועוד.

ציפי חוטובלי: חלק מהאירועים נעשים גם ברמת הקהילות היהודיות: בתי-ספר, בתי-כנסת, ספריות, אוניברסיטאות – כולם שותפים במעשי ההנצחה, כולם שותפים במפעל הזיכרון.

ציפי חוטובלי: האירוע המרכזי השנה מתקיים בשגרירות ישראל בוושינגטון, וייקח בו חלק נשיא ארצות-הברית ברק אובמה.

ציפי חוטובלי: אירועים נוספים חשובים שיצוינו השנה יתקיימו באושוויץ, בפרלמנט האירופי וכמובן באו"ם.

ציפי חוטובלי: דגש מיוחד אנו שמים בנושא החינוכי, בהיותו מרכיב ארוך-טווח בשימור זיכרון השואה והלימוד האוניברסלי של לקחיה.

ציפי חוטובלי: במדינות שונות מתקיימים מערכי שיעור בבתי-ספר יסודיים ותיכוניים, ובאחרות מתקיימים הרצאות, סדנאות וימי עיון לסגל מורים או מרצים, וכמובן – סיורים במחנות ההשמדה בפולין.

ציפי חוטובלי: יש תחרויות חיבורים על השואה, פגישות של תלמידים עם ניצולי השואה ועוד.

ציפי חוטובלי: במקביל לפעולות הרבות המתקיימות במדינות אירופה, אירו-אסיה, צפון-אמריקה ואמריקה הלטינית, משרד החוץ ממקד מאמצים רבים בהרחבת הידע גם לחלקים נוספים בעולם: מדינות אסיה ואפריקה.

ציפי חוטובלי: במסגרת זו התקיימו השנה אירועים ברואנדה, אתיופיה, קניה, דרום-אפריקה, סנגל, גאנה וחוף-השנהב.

ציפי חוטובלי: בסין, לראשונה, מתקיימת כעת פעילות ענפה בכל ארבע הנציגויות של ישראל במדינה גדולה וחשובה זו.

ציפי חוטובלי: בקוריאה נערך סמינר למורים כחלק מהכשרתם להשתתף בקורס מחנכים ב"יד ושם".

ציפי חוטובלי: חבר הכנסת גואטה – חבר הכנסת החדש, שאני מברכת אותו בברכת הצלחה – דיברת על אנטישמיות שלא פסה מן העולם.

ציפי חוטובלי: אתה אכן צודק.

ציפי חוטובלי: במשרד החוץ קיימת מחלקה ייעודית וייחודית למאבק באנטישמיות.

ציפי חוטובלי: המחלקה הזאת פועלת באופן קבוע ומתמשך כדי למצב את זיכרון השואה ולהגן עלינו מפני התופעות המתרחבות, לצערנו הרב, של הכחשת השואה, עיוות השואה והפחתת ערך והיקף השואה.

ציפי חוטובלי: קיומה של מחלקה זו והמגוון הרב של הפעולות שהיא מקיימת באמצעות הנציגויות השונות בעולם מעידים על החשיבות הרבה שמשרד החוץ, בשם מדינת ישראל, מייחס לשימור זיכרון קורבנות השואה ומורשתם.

ציפי חוטובלי: חבר הכנסת שמולי, ציינת שאנחנו שייכים לדור שאולי הוא דור הביניים, דור התפר, שעוד זוכה לגדול לצד ניצולי השואה.

ציפי חוטובלי: כל אחד מאתנו נושא בלבו סיפור אישי שהוא מכיר, או דרך המסע שהוא עבר בלימוד השואה או דרך סיפור משפחתי.

ציפי חוטובלי: אני נשואה לנכד של ניצול השואה.

ציפי חוטובלי: סבא שמואל פרייברג, סבא של בעלי, עבר הרבה מאוד מחנות והגיע לארץ.

ציפי חוטובלי: ביורדו מהאנייה הוא גויס למלחמת השחרור ולחם בגולני על הקמת מדינת ישראל.

ציפי חוטובלי: התחושה שלי היא שאנחנו חייבים לדור הבא את היכולת שלנו באמת לזכור, להזכיר ולשמר.

ציפי חוטובלי: אנחנו מחויבים כאן – כבני הדור שהוא דור התפר בין דור הניצולים לדור הנזכרים והזוכרים – אנו חייבים לדורות הבאים את זיכרון השואה, אנו חייבים לניצולי השואה דאגה לקיומה ושגשוגה של מדינת ישראל, ואנו חייבים לאנושות כולה את לימוד לקחי השואה, כדי שלעולם לא יירצח עוד עם בכל רחבי הגלובוס, ברחבי העולם.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לסגנית שר החוץ חברת הכנסת ציפי חוטובלי.

טלי פלוסקוב: יש לנו עמדה נוספת, הבעת דעה, מחבר הכנסת אורן אסף חזן.

טלי פלוסקוב: בבקשה.

אורן אסף חזן: כבוד היושבת-ראש, חברי וחברותי חברי הכנסת, פעם אחר פעם אנחנו בטוחים שאנחנו יודעים הכול – הכול שקשור לנושא הזה – ופעם אחר פעם אני מוצא את עצמי מופתע לגלות עד כמה אנחנו לא יודעים עדיין כלום.

אורן אסף חזן: אני רוצה באמת להגיב בקצרה, שאי-אפשר שלא להתחבר לכל אחד מהדברים שנאמרו מעל הדוכן, נואם אחר נואם, נואמת ועוד נואמת.

אורן אסף חזן: ויש משהו שאנחנו חייבים להקדיש לו קצת יותר זמן, כי פשוט דוחק השעה לוחץ על כולנו – 1.

אורן אסף חזן: וזו משימתנו הגדולה ביותר, לכבד את זכר הנרצחים, אבל לא פחות מזאת: לעשות למען החיים.

אורן אסף חזן: והמציאות והפער שקיים בינינו, שאנו עומדים כאן ומדברים ומציפים את הנושא יום-יום, לעתים שעה-שעה, לבין העובדה שדה-פקטו, בפועל, עדיין קיימת מציאות שבה ניצולי השואה, לא שלא מסוגלים לגמור את החודש – לא מסוגלים לחיות את הרגע.

אורן אסף חזן: אולי הגיע הזמן שכולנו נאחד כוחות, פעם אחת נמצא את הדרך לוותר איפה שצריך וללחוץ איפה שצריך יותר, כדי שאת המעט שנותר מזמנם הקצר בחייהם ניתן להם להעביר בכבוד.

אורן אסף חזן: תודה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת חזן.

טלי פלוסקוב: האם – אני פונה אל חברי הכנסת: האם נסתפק בתשובתה של סגנית השר?

אחמד טיבי: מסתפקים.

טלי פלוסקוב: מסתפקים.

טלי פלוסקוב: מצוין.

טלי פלוסקוב: רבותי, אנחנו עוברים – הודעה למזכירת הכנסת, לפני שאנחנו עוברים להצעות חוק.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושבת-ראש הישיבה, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחה היום על שולחן הכנסת, לקריאה שנייה ולקריאה שלישית, הצעת חוק הדיור הציבורי (זכויות רכישה) (תיקון מס' 7), התשע"ו–2016, שהחזירה ועדת הכלכלה.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

טלי פלוסקוב: תודה, גברתי.

טלי פלוסקוב: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/605); נספחות.

טלי פלוסקוב: ]

טלי פלוסקוב: כאמור, הצעת החוק הראשונה: הצעת חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה (תיקון מס' 6) (שם המדינה), התשע"ו–2015, של חבר הכנסת אורן אסף חזן.

טלי פלוסקוב: בבקשה, אדוני.

טלי פלוסקוב: יש לך עשר דקות להציג לנו את הצעתך.

אורן אסף חזן: – – –

טלי פלוסקוב: כן, קצת קשה.

טלי פלוסקוב: מעבר חד כזה.

טלי פלוסקוב: כן, אדוני.

טלי פלוסקוב: עשר דקות.

אורן אסף חזן: כבוד היושבת-ראש, חברותי וחברי חברי הכנסת, כנסת נכבדה, המעבר החד הזה שבין ציון יום השואה הבין-לאומי והאווירה הקשה, שאפשר פשוט להרגיש אותה כאן, בתוך המליאה, לבין הצעת החוק, שהיא קשורה בקשר ישיר גם לאותו זיכרון כואב וגם לאותם ימים קשים שאנו עוברים, באחת מהתקופות היותר-מורכבות שידע עם ישראל בארץ-ישראל – אבל כמו שאומרים: את המנגינה הזאת אי-אפשר להפסיק, וכך גם את פעילות החקיקה בכנסת ישראל.

אורן אסף חזן: אני אשתדל לקצר, כי אין מה להרחיב במילים בעניין הצעת החוק הזאת.

אורן אסף חזן: סיפרתי כאן לראשונה בשעתו שאכן היה – נוצר מין מצב, חלל ריק כזה בין אותה הכרזת העצמאות, שכולנו גאים בה כל כך, שהפכה באחת להיות דקלרטיבית בלבד בהחלטת בית-המשפט העליון.

אורן אסף חזן: היו אלה שחלמו, שחתמו עליה וחלמו שהיא תקבל תוקף חוקתי, אך לא כך קרה, ופתאום אנו מגלים, 67 שנים אחרי, שהמדינה שבה כולנו גאים, מדינת ישראל – אף אחד באמת לא יכול לחתום על כך ששמה הוא מדינת ישראל.

אורן אסף חזן: היו שהרימו גבה, היו שגיחכו, אך בסופו של דבר אנו, שיושבים בכנסת, צריכים להסתכל לא רק על העבר וללמוד ממנו, אלא גם לצפות פני עתיד.

אורן אסף חזן: והמציאות שבה, דווקא בבית הזה, קם חבר כנסת ואמר: מי קבע ששמכם מדינת ישראל?

אורן אסף חזן: מי אמר שזה שלכם בכלל?

אורן אסף חזן: אני בכלל יכול לקרוא לזה מדינת הרשימה המשותפת החדשה.

אורן אסף חזן: ולכן אני החלטתי, כמחווה, לעשות תיקון היסטורי ולהגשים את אותו חלום של אלה שחתמו על הכרזת המדינה וקראו לה באחת מדינת ישראל, ולקבוע, לראשונה בחקיקה, כי שמה של מדינת ישראל הוא מדינת ישראל.

אורן אסף חזן: אבל לא זאת בלבד – הוא מדינת ישראל, כפי שהוכרזה באותה הכרזה על עצמאות המדינה, מדינה יהודית.

אורן אסף חזן: חברי חברי הכנסת הערבים, גם מדינה בעלת שוויון זכויות.

אורן אסף חזן: אני מרשה לעצמי להעיד ולהגיד שאין בושה לעמוד ולזעוק: זו ארצנו, מדינת ישראל; ארץ-ישראל היא לעם ישראל ולא לישמעאל; זו מדינת היהודים, מקום מבטחם הבטוח והיחיד בעולם כולו.

אורן אסף חזן: אבל נכון, יש כאן גם מיעוט שאותו עלינו לכבד.

אורן אסף חזן: לא סתם הייתי אני זה שהביא את הצעת החוק ללימוד השפה הערבית – כגשר לתרבות, כגשר לשיח נכון, כגשר לדו-קיום.

אורן אסף חזן: לפני כמה ימים הלך לעולמו סבי, יוסף גואטה, שעלה מטריפולי שבלוב.

אורן אסף חזן: הוא הגיע לארץ והחל לעבוד ב"סולל בונה", עבד שנים רבות בעבודת כפיים, סחב שקים של חול ושקים של מלט; היה קם השכם בבוקר וחוזר מאוחר בלילה.

אורן אסף חזן: ואם יש משהו שמלווה אותי מהילדות וגם היה חלק בלתי נפרד מההספד שספד לו אבי, זה אותה שאלה שסבא שאל אותנו כל הזמן: אתם רואים אותי עובד קשה, אבל אתם רואים כמה אני שמח, כמה אני מחייך.

אורן אסף חזן: אתם יודעים למה?

אורן אסף חזן: אני שמח כי אני בונה את ארץ-ישראל, כאן, במדינת ישראל.

אורן אסף חזן: הדבר הזה, שמלווה אותי כל החיים, מלווה גם את הדרך שלי כאן בכנסת.

אורן אסף חזן: ולא סתם נולדה הצעת החוק הזאת, כמתנה למדינה ביום חגה, ביום העצמאות האחרון, בתקווה שכל חברי הכנסת, מימין ומשמאל, וגם חברי הכנסת מהרשימה המשותפת, שאני בוחר להזכיר להם שהם אזרחים בדיוק כמוני, שווים בין שווים, וקורא להם, בניגוד לפעם הקודמת, להצביע בעד הצעת החוק הזאת.

אורן אסף חזן: מדינת ישראל, כמו שאמרתי, עוברת את אחת התקופות המורכבות והקשות שידעה: פיגועים חדשות לבקרים, חלקם כבר הפכו להיות דבר שבשגרה, שכבר לא נשמעים בכותרות החדשות, אפילו לא במבזקים.

אורן אסף חזן: ואם יש תשובה אחת, אמיתית, עניינית, לגל הטרור הפלסטיני, המרצח – זה, שאגב, מתקשר בקשר ישיר לדיון שרק עכשיו קיימנו, הדיון לזכר השואה, שרצחה שישה מיליון יהודים רק בשל היותם יהודים, וגם היום אנו נרצחים רק בשל היותנו יהודים כאן, בארץ אבותינו, ולא מתביישים לומר זאת – ואם יש תשובה אחת לדבר הזה זה שנמשיך לעמוד איתנים ולהגיד, כאמור: זו ארצנו, ירושלים בירתנו הנצחית.

אורן אסף חזן: אנו נאמר זאת בגאווה.

אורן אסף חזן: נניף את דגלנו בכל מקום.

אורן אסף חזן: אנו לא ניכנע, כי אמרו זאת בעבר, עוד בדברי הרב קוק: עם הנצח לא מפחד מדרך ארוכה.

אורן אסף חזן: ואכן, הננו כאן.

אורן אסף חזן: פעם אחר פעם מנסים להכניענו, אך הדבר לא עולה בידם.

אורן אסף חזן: והתשובה היא אחת: בנייה והתרחבות, בכל מקום שהוא, לא רק בנגב ובגליל, אלא גם ביהודה ושומרון, בדיוק כמו בתל-אביב ובחיפה.

אורן אסף חזן: חברים, אני רוצה להזכיר דווקא לאלה שמתעטרים במורשת בן-גוריון – חברינו מהאופוזיציה, מהמחנה הציוני, מפלגת העבודה – אני מזכיר גם להם שכאשר עמד בן-גוריון – דה-פקטו, לא כמשל אלא באמת – אל מול האומות המאוחדות כולן ונשאל: מתוך איזו זכות אתם מבקשים זכות על הארץ הזאת?

אורן אסף חזן: הוא הרים את התנ"ך, את ספר הספרים, ואמר: זו זכותנו.

אורן אסף חזן: אני רוצה לגלות לכם סוד: שם לא נכתב על גבולות 67', גבולות 48'; שם מספרים על דרכי אבות, דווקא ביהודה, דווקא בשומרון – הסיפור של כל יהודי.

אורן אסף חזן: אנחנו מוכנים ששכנינו יחיו כאן לידנו, אבל לא במקומנו, לא על חשבוננו.

אורן אסף חזן: ואם אנו מסתכלים שוב על גל הטרור הנוכחי, אני חושב שאנחנו מפספסים דבר קטן בדרך.

אורן אסף חזן: ומכאן שהצעת החוק הזו גם מתקשרת לדבר הזה.

אורן אסף חזן: אם מסתכלים על חתך הטרוריסטים – כן, גם ילד וילדה בני 13 ו-14 שיוצאים לפגע, ולעתים גם מצליחים, הם טרוריסטים לכל דבר ועניין ודמם בראשם.

אורן אסף חזן: כאשר הם קמים ועושים את המעשה, זה מסיבה אחת – שהיו כאן גם סביב שולחן הממשלה שאולי פספסו: חברים, הילדים האלה, טרור הילדים הזה לא גדל על המיתוסים ועל סיפורי הגבורה של מדינת ישראל החזקה, כן, מדינת ישראל, זו שניצחה במלחמות, על ששת הימים, על לבנון, על כוח צביקה, על מורשת קרב ענפה; הם לא מכירים את זה.

אורן אסף חזן: הם לוקחים ונהנים – חלק מאותה הסתה של הרשות הפלסטינית, שמתחילה בבתי-הספר, בגנים; איך הם אומרים?

אורן אסף חזן: ממים אל מים רק פלסטין.

אורן אסף חזן: לא יקום ולא יהיה.

אורן אסף חזן: זו מדינת היהודים, זו מדינת ישראל, כאן בארץ-ישראל.

אורן אסף חזן: ולכן, התפיסה שלנו פשוט צריכה להשתנות.

אורן אסף חזן: אנו צריכים להבין שהדרך היחידה להילחם היא להשיב את כוח ההרתעה בפעילות חזקה.

אורן אסף חזן: זה גם המקום לברך את אותם כוחות ביטחון, שעושים לילות כימים, רבותי, בשביל שאנחנו נוכל לשבת כאן וליהנות משיח לא מתלהם, כדי שאחרים יוכלו לצאת לבלות בתל-אביב, וגם בקריית-גת ועפולה.

אורן אסף חזן: צריך להגיד תודה לכוחות הביטחון – כן, גם אתם, חברי הכנסת הערבים; גם אתם ישנים טוב בלילה בזכותם.

אורן אסף חזן: אך הפער בין החזון השלם למקום שבו אנחנו נמצאים עוד קיים, והגיע הזמן שבמציאות שבה מי שמניף דגל הוא ימין קיצוני, בעוד מי שמבזה את הדגל הוא גיבור תרבות – המציאות הזאת צריכה להיעצר.

אורן אסף חזן: אנו לא נתבייש להניף את הדגל בגאון, לא נתבייש לשיר את ההמנון ולא נתבייש להגיד: אני יהודי, ציוני, מאמין.

אורן אסף חזן: לא נתבייש להמשיך להילחם בשם ארץ-ישראל, עם ישראל ותורת ישראל.

אורן אסף חזן: חברים, לא נתבייש להגיד: זו מדינת ישראל.

אורן אסף חזן: תודה רבה.

אורן אסף חזן: אני קורא לכולכם להצביע בעד החוק הזה.

אורן אסף חזן: תודה רבה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת אורן אסף חזן.

טלי פלוסקוב: רבותי, אנחנו מתחילים בדיון.

טלי פלוסקוב: חברת הכנסת זהבה גלאון – אינה נוכחת; חבר הכנסת אראל מרגלית – אינו נוכח; חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה – אינו נוכח; חבר הכנסת יואל חסון – אינו נוכח; חבר הכנסת יוסי יונה – אינו נוכח; חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא – אינו נוכח; חבר הכנסת ישראל אייכלר – אינו נוכח.

אורן אסף חזן: השלג עצר את כולם.

אורן אסף חזן: השלג.

טלי פלוסקוב: חברת הכנסת עליזה לביא – אינה נוכחת; חברת הכנסת תמר זנדברג – אינה נוכחת; חבר הכנסת נחמן שי – מוותר; חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן – מוותרת; חבר הכנסת איציק שמולי – מוותר; חבר הכנסת מנואל טרכטנברג – אינו נוכח; חבר הכנסת אחמד טיבי – מוותר; חבר הכנסת יוסף ג'בארין – אינו נוכח; חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין – אינה נוכחת; חבר הכנסת עמר בר-לב – לא נמצא; חבר הכנסת מיקי לוי – מוותר; חבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס – אינו נוכח; חבר הכנסת עיסאווי פריג' – אינו נוכח; חבר הכנסת דב חנין – אינו נוכח; חברת הכנסת רויטל סויד – אינה נוכחת; חבר הכנסת יצחק הרצוג – אינו נוכח; חברת הכנסת מיכל רוזין – אינה נוכחת; חברת הכנסת יעל גרמן – אינה נוכחת; חבר הכנסת באסל גטאס – אינו נוכח; חבר הכנסת זוהיר בהלול – אינו נוכח; חבר הכנסת טלב אבו עראר – אינו נוכח; חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף – מוותר; חברת הכנסת מירב בן ארי – אינה נוכחת; חבר הכנסת מאיר כהן – אינו נוכח; חבר הכנסת איל בן ראובן – אינו נוכח; חברת הכנסת קסניה סבטלובה – אינה נוכחת; חבר הכנסת מסעוד גנאים – מוותר; חברת הכנסת יעל כהן-פארן – אינה נוכחת.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת איתן ברושי?

טלי פלוסקוב: אחרון הדוברים: חבר הכנסת איתן ברושי.

איתן ברושי: גברתי היושבת-ראש, חברי הכנסת, אני רוצה להתייחס לדיון שהיה פה – גם למזכירות הכנסת, ליושבת-ראש: האולם הזה לא מכבד.

איתן ברושי: הנוכחות באולם הזה לא מכבדת את הדיון שהיה פה קודם.

איתן ברושי: אם הדיון הזה, בהרכב הזה של הנוכחים, היה מתקיים בפרלמנט זר, היינו מגישים מחאה, בוודאי עלבון.

איתן ברושי: אני חושב שצריך להביא בחשבון את ההערה הזאת, הנשיאות של הכנסת, איך דיון כזה על יום השואה הבין-לאומי מתקיים במעמד שהכנסת ריקה.

אחמד טיבי: – – –

איתן ברושי: כמעט ריקה.

איתן ברושי: גם אני פה, טיבי.

איתן ברושי: אני בכל זאת מוצא לנכון להעיר את ההערה הזאת.

איתן ברושי: גם שולחן הממשלה ריק.

איתן ברושי: נדמה לי שכדאי להביא בחשבון את ההערה הזאת.

איתן ברושי: אני רוצה לחזור ולומר שיום הזיכרון הזה בוודאי אומר לנו שלעולם לא נשכח ולא נסלח, ונעשה את הכול שלא תהיה עוד שואה.

איתן ברושי: זאת הצוואה, זאת השליחות שלנו – לזכור גם בדורות הבאים – ורק ישראל חזקה היא ישראל שלא תהיה בה עוד שואה – לא בה ולא בעולם.

איתן ברושי: אבל אני רוצה לנצל את ההזדמנות של הדיון הזה, שרבים לא נוכחים בו, וחלק מהאנשים לא יכלו להגיע אולי גם מסיבות אובייקטיביות, ולומר שישראל חזקה זה גם ישראל של התיישבות וחקלאות.

איתן ברושי: ואנחנו נמצאים במציאות כזאת, ואני רוצה לומר לחברי הכנסת, וגם לנשיאות הכנסת, שהייתה התחייבות של שר האוצר ושר החקלאות, בכתב ובעל-פה – אחרי יוזמה של ועדת הכספים שאני העליתי לדיון, בתמיכת גפני, חבר הכנסת גפני, וכל יתר חברי ועדת הכספים, ללא הבדל של קואליציה ואופוזיציה – להוריד את המס הלא-צודק והפוגע, מס מעסיקים בהיקף של כ-160 מיליון שקל בשנה על 21,000 עובדים זרים.

איתן ברושי: אין לזה אח ורע.

איתן ברושי: הייתה התחייבות, והנה אנחנו עומדים היום לקראת סוף ינואר, והאוצר לא מילא את תפקידו, ועוד פעם הוכח שאין על מי לסמוך ואין עם מי לדבר: עדיין החוק הזה בתוקף, ואם לא רוצים להיות עבריינים צריך לשלם עד אמצע פברואר את המס של ינואר, וכך הלאה.

איתן ברושי: אתמול פניתי גם לשר החקלאות, וגפני – לשר האוצר.

איתן ברושי: ואני מנצל את ההזדמנות ואת הבמה הזאת לומר שאי-אפשר להיות עם שיש לו ביטחון בלי חקלאות והתיישבות.

איתן ברושי: היינו עם של סוחרים וצוענים ורצינו להיות עם נורמלי ששב למולדת, למדינה, יושב על אדמתו ומתפרנס מפרי עבודתו.

איתן ברושי: והנה הממשלה – ולא בפעם הראשונה, ולא רק בהקשר של עובדים זרים – אתמול החליטו בממשלה – שלשום – להוריד את מחיר המים, והופכים את מחיר המים לחקלאות לבלתי אפשרי, והופכים את הייצור, לצערי גם בתעשייה, לדבר שלא ניתן להתקיים ממנו, וכמעט לא מכובד להיות חקלאי בישראל.

איתן ברושי: ביטחון זה לא רק טנקים ומטוסים וצוללות; ביטחון זה גם חקלאות והתיישבות, מושבים וקיבוצים, עיירות לאורך גבול הלבנון.

איתן ברושי: ביום שהאיום מ"חיזבאללה" מתעצם וביום שמחדשים את המנהרות בעוטף-עזה, מדינה שלא יודעת לחזק את ההתיישבות יוצרת איום על קיומה.

איתן ברושי: ובקטע הזה אין אופוזיציה ואין קואליציה.

איתן ברושי: אבל מה שקורה שמהחלטה להחלטה, מיום ליום – ישראל חוזרת בה מהערכים הבסיסיים, שעל בסיסם היא הוקמה.

איתן ברושי: לכן, מצאתי לנכון לומר שאם מניפים את הדגל ואם רוצים לציין את החשיבות של היותנו עם עצמאי עם שוויון זכויות לכולם, צריך לחזור ולומר שחקלאות והתיישבות זה יסוד, ומי שפוגע בהן – ופוגעים בהן – מסכן את עתידה, קיומה וביטחונה של המדינה.

איתן ברושי: תודה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת איתן ברושי.

טלי פלוסקוב: אין לנו תשובת הממשלה, לכן – לא צריך.

טלי פלוסקוב: אז אנחנו עוברים להצבעה.

טלי פלוסקוב: אנחנו עוברים להצבעה על הצעת חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה (תיקון מס' 6).

קריאה: – – –

טלי פלוסקוב: כן.

טלי פלוסקוב: היות שהעמדה של חבר הכנסת גילאון אינה פועלת, אנחנו מצביעים ידנית.

קריאה: כולם?

טלי פלוסקוב: לא לא, רק הוא מצביע ידני.

טלי פלוסקוב: אנחנו מצביעים – – – בעד – – –

קריאות: לא הצבענו, הסתכלנו עלייך.

טלי פלוסקוב: אה, הסתכלתם עלי?

קריאות: כן.

קריאות: לא הצבענו.

טלי פלוסקוב: אז אני אפעיל את ההצבעה שוב.

טלי פלוסקוב: רבותי, אנחנו עושים הצבעה חוזרת.

טלי פלוסקוב: מי בעד?

טלי פלוסקוב: מי נגד?

טלי פלוסקוב: נא להצביע.

טלי פלוסקוב: הצבעה מס' 2 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 10 נגד – 7 נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה (תיקון מס' 6) (שם המדינה), התשע"ו–2015, לוועדת החוקה, חוק ומשפט נתקבלה.

טלי פלוסקוב: בעד – עשרה חברי כנסת, נגד – שמונה חברי כנסת, כולל קולו של אילן גילאון.

טלי פלוסקוב: הצעת חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה (תיקון מס' 6) עברה בקריאה ראשונה, ועוברת לוועדת החוקה, חוק ומשפט להכנה לקריאה שנייה ושלישית.

טלי פלוסקוב: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/613); נספחות.

טלי פלוסקוב: ]

טלי פלוסקוב: אנחנו עוברים להצעת החוק הבאה, רק אני לא רואה את חבר הכנסת שצריך להציג את הצעת החוק הזאת.

דוד ביטן: את רוצה שאני – – –?

טלי פלוסקוב: כן.

איציק שמולי: אני יכול, אני בוועדת העבודה והרווחה.

טלי פלוסקוב: יש לך את – איך להציג את החוק?

דוד ביטן: הנה, אני אקרא מפה.

דוד ביטן: מה?

איציק שמולי: אבל צריך מישהו מוועדת הרווחה, לא?

טלי פלוסקוב: רגע, שנייה.

טלי פלוסקוב: אנחנו הולכים לדון על הצעת חוק לחלוקת חיסכון פנסיוני בין בני-זוג שנפרדו (תיקון) (הארכת התקופה להגשת בקשה לרישום פסק-דין שניתן לפני יום התחילה), התשע"ו–2016.

טלי פלוסקוב: יציג את החוק חבר הכנסת איציק שמולי?

טלי פלוסקוב: הוא חבר הוועדה.

טלי פלוסקוב: כן.

קריאה: יש הצבעה?

טלי פלוסקוב: כן, יש הצבעה.

טלי פלוסקוב: יש לנו רשימת דוברים.

טלי פלוסקוב: רבותי חברי הכנסת, קצת תשומת לב.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת חזן.

טלי פלוסקוב: אחרי שחבר הכנסת איציק שמולי יציג לנו את ההצעה יש לנו רשימת דוברים, ולאחר מכן אנחנו נעבור להצבעה, ובכך נסיים את היום.

טלי פלוסקוב: כן, אדוני, בבקשה.

אחמד טיבי: יש חזון הרצל ויש – – –

אורן אסף חזן: יש חזון ויש חזן.

איציק שמולי: גברתי היושבת-ראש, תודה, חברי חברי הכנסת, כבוד השר, אני מתכבד להציג, בשם יושב-ראש ועדת העבודה והרווחה של הכנסת חבר הכנסת אלי אלאלוף, את הצעת חוק כ/613, הצעת חוק לחלוקת חיסכון פנסיוני בין בני-זוג שנפרדו (תיקון) (הארכת התקופה להגשת בקשה לרישום פסק-דין שניתן לפני יום התחילה), התשע"ו–2016, לקריאה ראשונה.

איציק שמולי: ההצעה, גברתי היושבת-ראש, מדברת על כך שבין בני-זוג שנפרדו – אני אקריא את זה פשוט: חוק לחלוקת חיסכון פנסיוני בין בני-זוג שנפרדו מתנה את החלת ההוראות המאפשרות לבן-זוג לשעבר להיות זכאי לקצבת שאירים בהסדר פנסיה של צבירת זכויות לפי פסק-דין לחלוקת חיסכון פנסיוני שניתן לגביו לפני יום תחילתו של אותו חוק.

איציק שמולי: בין השאר דורש החוק כי אם חלפו שנתיים מהמועד שבו ניתן פסק-הדין לחלוקת החיסכון הפנסיוני או מהמועד שבו החלה הזכאות של בעל הפנסיה לגמלה, לפי המאוחר, תוגש הבקשה לרישום פסק-הדין לא יאוחר מתום שנה מיום תחילתו של החוק – 6 בפברואר 2016.

איציק שמולי: מוצע להאריך את התקופה לרישום פסק-דין לחלוקת חיסכון פנסיוני שניתן לפני יום התחילה משנה לשלוש שנים מיום התחילה.

איציק שמולי: הכנסת מתבקשת לאשר את הצעת החוק בקריאה ראשונה.

איציק שמולי: תודה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת איציק שמולי.

טלי פלוסקוב: אנחנו עוברים לרשימת הדוברים.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת אחמד טיבי – מוותר; חבר הכנסת דב חנין – אינו נוכח; חבר הכנסת איציק שמולי – דיבר; חברת הכנסת זהבה גלאון – אינה נוכחת; חבר הכנסת אראל מרגלית – אינו נוכח; חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה – אינו נוכח; חבר הכנסת יואל חסון – אינו נוכח; חבר הכנסת יוסי יונה – אינו נוכח; חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא – אינו נוכח; חבר הכנסת ישראל אייכלר – אינו נוכח; חברת הכנסת עליזה לביא – אינה נוכחת; חברת הכנסת תמר זנדברג – אינה נוכחת; חבר הכנסת נחמן שי – אינו נוכח; עאידה – מוותרת; חבר הכנסת מנואל טרכטנברג – אינו נוכח; חברת הכנסת מירב בן ארי – אינה נוכחת; חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין – אינה נוכחת; חבר הכנסת עמר בר-לב – אינו נוכח; חבר הכנסת מיקי לוי – מוותר; חבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס – אינו נוכח; חבר הכנסת עיסאווי פריג' – אינו נוכח; חברת הכנסת רויטל סויד – אינה נוכחת; חבר הכנסת יצחק הרצוג – אינו נוכח; חברת הכנסת מיכל רוזין – אינה נוכחת; חברת הכנסת יעל גרמן – אינה נוכחת; חבר הכנסת באסל גטאס – אינו נוכח; חבר הכנסת זוהיר בהלול – אינו נוכח.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת אורן אסף חזן, מוותר?

אורן אסף חזן: מוותר.

אורן אסף חזן: לא נלאה את האנשים.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת טלב אבו עראר – אינו נוכח; חבר הכנסת מאיר כהן – אינו נוכח; חברת הכנסת קסניה סבטלובה – אינה נוכחת; חברת הכנסת יעל כהן-פארן – אינה נוכחת.

טלי פלוסקוב: רבותי, אנחנו עוברים להצבעה.

טלי פלוסקוב: אנחנו מצביעים כעת על הצעת חוק לחלוקת חיסכון פנסיוני בין בני-זוג שנפרדו (תיקון).

טלי פלוסקוב: נא לחזור למקומכם, אנחנו עוברים להצבעה.

טלי פלוסקוב: אילן גילאון מצביע ידנית.

טלי פלוסקוב: בבקשה, רבותי, נא להצביע.

טלי פלוסקוב: מי בעד?

טלי פלוסקוב: מי נגד?

טלי פלוסקוב: הצבעה מס' 3 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 12 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק לחלוקת חיסכון פנסיוני בין בני זוג שנפרדו (תיקון) (הארכת התקופה להגשת בקשה לרישום פסק-דין שניתן לפני יום התחילה), התשע"ו–2016, לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות נתקבלה.

טלי פלוסקוב: 12 חברי כנסת בעד, אין מתנגדים, אין נמנעים.

טלי פלוסקוב: הצעת חוק לחלוקת חיסכון פנסיוני בין בני-זוג שנפרדו (תיקון) (הארכת התקופה להגשת בקשה לרישום פסק-דין שניתן לפני יום התחילה), התשע"ו–2016, עברה בקריאה ראשונה, ועוברת לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות להכנה לקריאה שנייה ושלישית.

טלי פלוסקוב: תם סדר-היום.

טלי פלוסקוב: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, י"ז בשבט התשע"ו, 27 בינואר 2016, בשעה 11:00.

טלי פלוסקוב: ישיבה זו נעולה.