ישיבת מליאה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 52, 2015-10-20 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום ז' בחשוון תשע"ו, 20 באוקטובר 2015.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: אני מפעיל את ההצבעה כדי שתוכלו להירשם.

יולי יואל אדלשטיין: מי שמעוניין להשתתף, נא להצביע.

יולי יואל אדלשטיין: אופן ההצבעה לא חייב לשקף את תוכן הנאום.

יולי יואל אדלשטיין: קיבלתי את התוצאה.

יולי יואל אדלשטיין: בינתיים נאפשר לחבר הכנסת מיקי לוי לפתוח את הנאומים.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

מיקי לוי: תודה רבה לך, אדוני.

מיקי לוי: אני בא להלין על כך שמחוק ההסדרים – אני דווקא בצד של הממשלה, כמו הרבה פעמים, כשזה קשור לטובת המדינה ולציונות – הוציאו את חבילת החוקים שהיו אמורים להילחם בהון השחור, אותו הון שמוערך ב-23%-22% מהתמ"ג, סדר גודל של 140 מיליארד שקל, ששייך לנו, לכולנו, לנכדינו, לחינוך, לביטחוננו בארץ הזאת.

מיקי לוי: חבל שהוציאו את זה מחוק ההסדרים.

מיקי לוי: יש להעביר את החוקים האלה כדי להילחם בהון השחור זה חודשים רבים, ולא בטוח שנצליח לעשות את זה.

מיקי לוי: ממש חבל.

מיקי לוי: יכולנו לקצר את הדרך – כי לשר האוצר כבר היום יש ביד 9 מיליארד שקל נוספים.

מיקי לוי: וב-15 השניות האלה אני רוצה לברך את השר ארדן – נו, הגיע הזמן לברך את השר ארדן – על כך שמינה למפקדת שירות בתי-הסוהר אישה שגדלה בתוך המערכת, איכותית, עם ראיית טווח – אני מאחל לה הצלחה מכל הלב, ואני מברך גם את ארדן על ההחלטה הזאת – גם זה צריך.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מיקי לוי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אוסאמה סעדי – בבקשה, אדוני, ואחריו – חברת הכנסת שאשא ביטון.

אוסאמה סעדי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, קודם כול אני שולח מכאן את תנחומי – ואני בהחלט חושב שאני מדבר בשם כולם, את תנחומינו לחברנו טלב אבו עראר במות אביו.

אוסאמה סעדי: ההלוויה הייתה היום, ואנחנו אומרים לחברנו טלב אבו עראר: (אומר בערבית: השם ירחם עליו ויאריך את חייכם.

אוסאמה סעדי: ) דבר שני – היום ציינו את יום המאבק בעוני.

אוסאמה סעדי: אני חושב שזה יום חשוב מאוד.

אוסאמה סעדי: הצגנו בוועדות השונות את הנתונים על העוני במגזר הערבי – 50% מהמשפחות מתחת לקו העוני, ואני רוצה לברך את היוזמים על היום הזה; נמצאים פה החברים אילן גילאון, מאיר כהן, גם חברנו איימן עודה, ויושב-ראש הוועדה אלאלוף.

אוסאמה סעדי: רציתי לדבר על הנושא של הסגרים וגדרות ההפרדה בשכונות ירושלים המזרחית, וכאן אני אומר שירושלים היא לא עיר שחוברה לה יחדיו, אלא בימים האלה היא עיר שנכבשה מחדש.

אוסאמה סעדי: אני הסתובבתי היום שעה וחצי אך ורק כדי לצאת משכונת אבו-תור.

אוסאמה סעדי: החנק והסגר הורגים וחונקים את האנשים ואת התושבים בירושלים המזרחית.

אוסאמה סעדי: המצב קשה עד כדי כך שהיום הוכרזה שביתה כללית בשכונת אל-עיסאוויה, שמכותרת מכל הצדדים.

אוסאמה סעדי: זה המצב גם בשאר השכונות.

אוסאמה סעדי: ולכן, הפתרון הוא פתרון של היפרדות, פתרון של – ירושלים המזרחית היא בירה של מדינת פלסטין וירושלים המערבית היא בירת מדינת ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת שאשא ביטון – בבקשה, גברתי, ואחריה – חבר הכנסת חיים ילין.

יפעת שאשא ביטון: כבוד היושב-ראש, חברי, מדוח עמותת "אור ירוק", שקיבלתי השבוע, עולה כי בשנת 2014 נהרגו 33 ילדים בתאונות דרכים.

יפעת שאשא ביטון: זהו נתון חמור, שמייצג עלייה של 27% במספר הילדים ההרוגים בתאונות דרכים בהשוואה לשנה הקודמת.

יפעת שאשא ביטון: נוסף על כך, שיעור הילדים ההרוגים בתאונות דרכים בכלל ההרוגים בתאונות הדרכים במדינת ישראל הוא 10%, וגם זה נתון מאוד מאוד גבוה בהשוואה למדינות מתקדמות אחרות.

יפעת שאשא ביטון: כמו כן אני רוצה לציין שבשנת 2015, עד לנקודת זמן זו, נהרגו 83 ילדים בהיפגעות בלתי מכוונת, שזה כולל גם תאונות דרכים וגם תאונות אחרות.

יפעת שאשא ביטון: זה יותר משתי כיתות שנמחקו במדינת ישראל.

יפעת שאשא ביטון: אין ספק שזה מצב חמור, וזה מחייב אותנו לפעול – גם ברמת החינוך, גם ברמת הגברת המודעות, בהסברה, בתשתיות בטיחותיות לילדים, בפיקוח על מתקני ילדים, ועוד.

יפעת שאשא ביטון: ואני רוצה לנצל את ההזדמנות בדקה הזאת לציין שהוועדה לזכויות הילד תקיים דיון בנושא, וכנס שיכלול בעצם את כל הגורמים הרלוונטיים, במטרה לבחון את הדרכים שבהן אנחנו נוכל למנוע או למזער את ההיפגעות של ילדים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת יפעת שאשא ביטון.

יולי יואל אדלשטיין: אמרנו חבר הכנסת חיים ילין – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת איתן ברושי.

חיים ילין: כבוד היושב-ראש, הייתי היום בוועדת העוני – סליחה, בוועדת הרווחה.

חיים ילין: סליחה, ועדת הרווחה, ועובדה שהנושא היה – –

קריאה: הנושא – ועדת עוני.

חיים ילין: – – ועדת עוני.

חיים ילין: עוני זה לא מחלה, חברים; עוני זה היעדר מדיניות, ואם המדיניות היא להצמיח את העוני, אנחנו נמשיך לדבר פה כל השנה.

חיים ילין: אבל היה בדיון הזה דבר אחד שאני רוצה להביא כאן, כבוד היושב-ראש:

חיים ילין: חברי כנסת מהקואליציה ומהאופוזיציה הבינו את המצוקה של הערבים, העוני שהם חיים בו.

חיים ילין: לא שמעת התלהמות שם, לא שמעת מילות גנאי; שמעת תמיכה והבנה.

חיים ילין: לאחר מכן הגעתי לוועדת הכנסת לדיון.

חיים ילין: מה היה שם?

חיים ילין: מכות.

חיים ילין: הכול נגמר; כל האחווה שהייתה בוועדה, ההכרה באוכלוסייה הערבית – בוועדת הכנסת הכול נעלם.

חיים ילין: חברים, תדעו לכם, אנחנו לא נעצור את הטרור, אבל אנחנו יכולים לעשות משהו אחד – להנמיך את הלהבות פה, כחברי כנסת.

חיים ילין: את אותה אווירה שהייתה בוועדת העבודה והרווחה, של הזדהות עם החלש, של הזדהות עם המצוקה – אם נצליח, אם נצליח להביא את זה לכלל הכנסת, אני אומר לכם: אנחנו ננצח.

חיים ילין: הצדק באמת ינצח, לא ההתלהמות.

חיים ילין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת חיים ילין.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איתן ברושי – בבקשה, אדוני, ואחריו – חברת הכנסת ענת ברקו.

איתן ברושי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, ברשותכם, אני מציע לשלוח ברכה לדני עטר חברנו, שנבחר ליושב-ראש קק"ל, ולאחל לו הצלחה.

איתן ברושי: הוא מטיל עלי אחריות גדולה, כי הוא לא יהיה אתי בתחום של ההתיישבות; נהיה פחות, אבל נהיה חזקים.

איתן ברושי: אני חושב שזה מקום חשוב.

איתן ברושי: דבר שני, אני רוצה לומר שבנסיבות הקיימות – והתקיימו היום דיונים גם בנושא אבטחת מוסדות חינוך – לפי דעתי, אדוני יושב-ראש הכנסת, נכון להתערב.

איתן ברושי: אני חושב שבעם הזה יש יותר יכולת ממה שהממשלה מגייסת.

איתן ברושי: שני דברים אני רוצה לומר במגבלות הזמן: 1.

איתן ברושי: אני הצעתי לשר לביטחון פנים ולממלא-מקום המפכ"ל לחדש את המשמר האזרחי, למנף אותו ככלי מרכזי ביצירת ביטחון ותחושת ביטחון והתגייסות של הציבור; 2.

איתן ברושי: על רקע המחסור במאבטחים, הצעתי לגורמים מראש הממשלה ומטה לאפשר, אדוני שר הרווחה, גיוס 10,000 מאבטחים בעלי יכולת לשאת נשק על תקן עבודה מועדפת.

איתן ברושי: יש לזה מקור תקציבי, ויש בזה היענות מיידית לצורך אמיתי.

איתן ברושי: הגיע הזמן שבמצבים בלתי שגרתיים גם הממשלה תדע להתאים את עצמה ולפעול בצורה יותר מהירה, יותר נכונה, פחות שגרתית ויותר לתת תשובות.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת איתן ברושי.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת ענת ברקו – בבקשה, גברתי, ואחריה – חברת הכנסת סופה לנדבר.

ענת ברקו: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אתמול התבשרנו כי חברת הכנסת חנין זועבי ביקשה מהיועץ המשפטי לממשלה לפתוח בחקירה פלילית נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו בטענה שהסית לאלימות נגדה בנאומו בכנסת ביום ראשון.

ענת ברקו: אתם מבינים מה קורה פה?

ענת ברקו: הוא הסית לאלימות נגדה, לא פחות ולא יותר.

ענת ברקו: יושבת בקרבנו חברת כנסת שאומרת בביטאון ה"חמאס" כי פעילות של יחידים איננה מספקת, צריך אינתיפאדה שלמה – מה שקורה עכשיו לא מספיק לה, צריך יותר מזה – ואחר כך מנסה לרחוץ בניקיון כפיה ולומר שהיא בכלל לא קוראת להרחבת הפיגועים אלא מדגישה את הזכות של עמים הנמצאים תחת כיבוש למאבק; מין לוליינות פתטית, בלתי אפשרית וכמובן שקרנית.

ענת ברקו: כמה מטומטמים היא חושבת שאנחנו?

ענת ברקו: נכון, לפני שנכנסתי לכאן, לכנסת, סברתי, ואפילו הבעתי את דעתי, כי הדמוקרטיה הישראלית, שהיא דמוקרטיה חזקה ופלורליסטית, יכולה ומסוגלת להכיל גם תופעה פרובוקטיבית מסוגה של חברת הכנסת זועבי.

ענת ברקו: אבל כשחברת כנסת קוראת לאויבים הכי מרים שלנו לעשות לנו "אינתיפאדה אמיתית", היא פשוט רוצה לראות כאן נהרות של דם; זה מה שהיא רוצה לראות.

ענת ברקו: לא בטוח שהחוק הפלילי יכול או צריך להכיל תופעה כזאת.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

ענת ברקו: זו לא סתם פרובוקטיביות, זו הסתה לטרור, נקודה.

ענת ברקו: ולכן עשה טוב ראש הממשלה כשפנה ליועץ המשפטי לממשלה בבקשה לפתוח בחקירה פלילית נגד חברת הכנסת זועבי.

ענת ברקו: אומרים כי על ראש הגנב בוער הכובע; כובע הקפיטן על ראשה של אותה "מיס מרמרה" כבר מזמן עלה בלהבות.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת ענת ברקו.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת סופה לנדבר – בבקשה, גברתי, ואחריה – חברת הכנסת קסניה סבטלובה.

סופה לנדבר: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, מובן – אנחנו היום מדברים על עוני, ועוני זה לא סטטיסטיקה ולא מספרים בתקציבים; עוני זה חיים והישרדות של אנשים שנמצאים במעגל הזה.

סופה לנדבר: אני הכנתי עוגה, אדוני היושב-ראש, עוגה של הכנסות, ואני מחלקת אותה: הוצאות תחבורה, מים, ביטוח בריאות, חוגים לילדים, צהרון, מזון, כלכלה, ארנונה, חשמל, שכר דירה או משכנתה.

סופה לנדבר: ואני שואלת אותך, אדוני היושב-ראש, האם רק פעם אחת אנחנו צריכים לדבר על עוני ויוקר המחיה?

סופה לנדבר: הרי למעגל הזה נכנסות משפחות שבהן שני בני-הזוג עובדים, והם מגיעים לסוף החודש עם מינוס ענק ביותר.

סופה לנדבר: ואני מדברת על אותם אנשים שעבדו 20 שנה או כל החיים, עבדו כאן, במדינת ישראל, ויוצאים בלי פנסיה.

סופה לנדבר: הגיע הזמן שמדינת ישראל תחשוב על האנשים האלה לא רק ביום אחד.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת לנדבר.

יולי יואל אדלשטיין: כפי שאני מכיר אותך, את עוסקת בנושא הזה לא רק בימים מיוחדים, כמו עוד כמה חברי כנסת.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת קסניה סבטלובה – בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת עודד פורר.

קסניה סבטלובה: כבוד יושב-ראש הכנסת, חברי חברי הכנסת, היום אנחנו מציינים את יום העוני, ולצערנו יום זה הוא יום עצוב.

קסניה סבטלובה: זה לא יום החג של העוני, זה היום של העניים, שאנחנו חייבים להם חיים טובים יותר.

קסניה סבטלובה: יש הרבה מגזרים שסובלים מעוני במדינת ישראל, ובהם גם המגזר הערבי.

קסניה סבטלובה: כמובן, בתוך המגזר הערבי המגזר הבדואי הוא שנפגע הרבה מאוד מהתופעה הזאת; וכמובן, גם הציבור של העולים.

קסניה סבטלובה: בקרב קשישים במדינת ישראל התופעה הזאת מאוד קשה: על-פי הנתונים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה יש לנו 190,000 קשישים עניים, שחיים מתחת לקו העוני.

קסניה סבטלובה: מתחת לקו העוני, רבותי, זה אומר שבעצם אין להם זכות קיום בכלל; אומרים להם: תמותו.

קסניה סבטלובה: "אל תשליכני לעת זקנה", ככה נאמר בספר תהילים, אבל אנחנו משליכים את הזקנים לעת זיקנה; אנחנו אומרים להם: רבותי, אין לכם שום אפשרות להתקיים במדינת ישראל בכבוד.

קסניה סבטלובה: עכשיו, מ-190,000 קשישים עניים, לצערי הרב, על-פי הנתונים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, כ-150,000 הם עולים מחבר המדינות.

קסניה סבטלובה: העובדה הזאת מקוממת.

קסניה סבטלובה: העובדה הזאת מתריסה.

קסניה סבטלובה: האנשים האלה, שהם האנשים השקופים, שאין להם קול משלהם, שאומרים היום: בסדר, פשוט השאירו אותנו למות; הביאו אותנו בשביל מה?

קסניה סבטלובה: אנחנו עבדנו פה, אנחנו נתנו פה את מיטב שנותינו.

קסניה סבטלובה: הביאו אותנו בשביל שבסוף החיים שלנו, כשאנחנו הכי צריכים את העזרה של המדינה, אומרים לנו: רבותי, אתם יכולים פשוט לגסוס בשקט, אל תפריעו לנו בבעיות שלכם, אל תזכירו לנו את הבעיות שלכם.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

קסניה סבטלובה: אני קוראת לממשלה היום, לממשלת ישראל, לפתור את הבעיה של הקשישים העניים במדינת ישראל, כי אנחנו כולנו נהיה קשישים יום אחד, והיום הזה לא רחוק כפי שרבים חושבים.

קסניה סבטלובה: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת קסניה סבטלובה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת פורר – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת מירב בן ארי.

עודד פורר: בימים כאלה, של מציאות ביטחונית מתוחה, כשכולם עסוקים באמת בנפגעים מהטרור ובהשלכות שלו, ובהשלכות הכלכליות שלו, הראשונים שסופגים את המכה הם העצמאים והעסקים הקטנים.

עודד פורר: אני חושב שדווקא בתקופה הזאת – וזה אפילו מעבר לחקיקה – בפעולות פשוטות הממשלה יכולה להקל עליהם, ולהקל עליהם מאוד.

עודד פורר: אני חושב שיש מקום לדחות להם את תשלומי המע"מ, לאפשר להם פריסה ולהקדים תשלומי ספקים של הממשלה והרשויות.

עודד פורר: אדוני השר, תאמין לי, אם תבדוק במשרדך כמה ספקים ממתינים – את השוטף-פלוס לתשלומי המשרד – תקדימו את זה, תשחררו את לחץ האשראי וקצת תקלו לפחות על העסקים האלה בתקופה הזאת.

עודד פורר: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עודד פורר.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת מירב בן ארי, ואחריה – חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

מירב בן ארי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, היום – במסגרת יום המאבק בעוני מוניתי ליושבת-ראש ועדת המשנה של ועדת העבודה והרווחה בנושא חסרי בית צעירים.

מירב בן ארי: זו פעם ראשונה שהכנסת מעלה על סדר-היום את הנושא של חסרי בית בצורה של ועדה.

מירב בן ארי: היום יש במדינת ישראל אלפי צעירים חסרי בית, שמגיעים, חלקם, מפנימיות הרווחה, חלקם מתגייסים לצבא, חלקם עושים שירות לאומי, חלקם לא עושים לא צבא ולא שירות לאומי, ולאחר שהם מסיימים את הפנימייה אין להם לאן ללכת, ואנחנו רואים אותם ברחוב.

מירב בן ארי: יש הרבה בעיות בנושא של חסרי בית; הבעיה העיקרית בעיני היא שהחוק מגדיר דר רחוב כאדם שאינו נאבק לשנות את מצבו ואינו מסוגל לנהל חיים נורמטיביים.

מירב בן ארי: אז תראו, ילד בן 20 שמסיים פנימייה, או אפילו מסיים צבא כחייל בודד, ואחרי ארבעה חודשים מסיים את התקופה שלו והולך לרחוב, הוא מאוד רוצה לשנות את מצבו, ויכול להיות שבגיל 25 או 30 הוא יהיה מסוגל אפילו לנהל חיים נורמטיביים.

מירב בן ארי: יש כאן לקונה בחוק.

מירב בן ארי: יש מצב בעייתי במדינת ישראל – אנחנו חשבנו שבגיל 18 כולם הולכים ומתחתנים, אבל היום, כשאנחנו יודעים שגיל ההתבגרות הוא בערך עד גיל 30, אנחנו צריכים לתת מענה לאותה אוכלוסייה בין גיל 20 ל-30 שנפלטת לרחוב ופשוט אין לה מענה הולם היום במדינת ישראל.

מירב בן ארי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת בן ארי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא, ואחריו – חבר הכנסת יוסי יונה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בסם אללה א-רחמאן א-רחים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: היום הכנסת ציינה את יום העוני.

עבד אל חכים חאג' יחיא: העוני, כמו שאמרתי כמה פעמים, זה לא גזירה משמים, זה תוצאה של מדיניות.

עבד אל חכים חאג' יחיא: ואפילו אם לא תכננו את העוני, היו צריכים לתכנן שלא יהיה עוני, ומי שנכשל בתכנון – תכנן להיכשל.

עבד אל חכים חאג' יחיא: האוכלוסייה הערבית – יותר מ-50% ממנה מתחת לקו העוני, ולא מטפלים בזה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: כדי לטפל בזה צריך למצוא מקומות עבודה, והמדינה צריכה לדאוג למקומות עבודה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: מספיק להגיד – אם חלק קטן מהאנשים ייקלט במעגל העבודה, אחוז העוני ירד.

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה מצד אחד.

עבד אל חכים חאג' יחיא: מצד שני יש עונש קולקטיבי במזרח-ירושלים הכבושה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: היא מעולם לא אוחדה – אוחדה על הנייר – כי אחרי 48 שנים של כיבוש רואים את העוני:

עבד אל חכים חאג' יחיא: יותר מ-60% מהערבים במזרח-ירושלים הם מתחת לקו העוני.

עבד אל חכים חאג' יחיא: ומה עושה עכשיו המדינה?

עבד אל חכים חאג' יחיא: מוסיפה עוד חטא: הסגרים שהיא עושה היום; העונש הקולקטיבי הזה מוסיף עוד יותר על המצב של העוני שם.

עבד אל חכים חאג' יחיא: ובמקום לטפל באוכלוסייה ולתת לה את האפשרות להתפתח ולהגיע לחיים נורמליים – יותר מ-60% מתחת לקו העוני.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אנחנו לא ראינו שעשו סגרים לשכונת נווה-עמל, שמשם יצא רוצח ראש ממשלה; לא ראינו שמחסום אחד הוקם בשכונה הזאת, ובמזרח-ירושלים מענישים את כולם.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יוסי יונה – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת אחמד טיבי.

יוסי יונה: אדוני היושב-ראש, למעשה זה איום ונורא שאנחנו מציינים את יום העוני, וזה איום ונורא שזה הפך להיות מסורת בכנסת ישראל שאנחנו מציינים את יום העוני; זו מסורת, כלומר הוא הולך להישאר אתנו.

יוסי יונה: ואני רוצה לומר לבאות ולבאי הכנסת: העוני בישראל הוא פועל יוצא של מדיניות כלכלית שכשלה באופן מהדהד.

יוסי יונה: ראש הממשלה ושריו הנכבדים, חלקים גדולים מהם, האמינו ומאמינים שאם אנחנו נגדיל את העוגה, הרי היא תחלחל.

יוסי יונה: והנה, העוגה גדלה, כלכלתה של ישראל מתחזקת בצורה מאוד מרשימה, אבל הפירות שלה אינם מחלחלים.

יוסי יונה: הגיע הזמן שאנחנו נחשוב על חברה ועל כלכלה כממשק אחד, ונציב מדדים חברתיים, ולא מדדים כלכליים.

יוסי יונה: לדוגמה, יבוא ראש ממשלת ישראל, יבוא שר האוצר, ויאמר:

יוסי יונה: בתוך חמש שנים אני רוצה לגרום לכך שפערי השכר בחברה הישראלית יצטמצמו באופן ניכר; אני רוצה להגיע לכך שהישגי תעודות הבגרות של תלמידים לא ייקבעו על-פי המקום – היישוב שלהם.

יוסי יונה: ועוד מדדים, ועוד פרמטרים מדידים מהסוג הזה.

יוסי יונה: לכן אני אומר:

יוסי יונה: כל עוד קברניטי המשק מסתכלים על הכלכלה כאילו זה דבר נפרד מחברה, אנחנו "נחגוג" בכל שנה ושנה את יום העוני.

יוסי יונה: הערה אחרונה: יש לנו יושב-ראש של ועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

יוסי יונה: הוא עמד בראש הוועדה למלחמה בעוני בקדנציה – לפני שהוא נבחר לכנסת.

יוסי יונה: אני רוצה לבשר לבאי הבית: דוח הוועדה לא מיושם כלל במדיניותה של ממשלת ישראל, למעט סעיף קטן כזה או אחר.

יוסי יונה: אז הנה לכם ההוכחה לאופן שבו ממשלת ישראל מתייחסת ברצינות או שלא ברצינות לבעיית העוני.

יוסי יונה: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יוסי יונה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אחמד טיבי, ואחריו – חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, לפני יותר משנה ביקר כאן ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר.

אחמד טיבי: תוך כדי הנאום הערתי לו, בגלל דבריו, בגלל עמדותיו – גם בגלל העמדות שהכרנו וגם בגלל דבריו הפרובוקטיביים לחלק מחברי הכנסת – שהמקום הטבעי שלו זה בספסלי הליכוד.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, נערכו בחירות אתמול בקנדה; האיש סולק באופן דמוקרטי.

איציק שמולי: אחרי עשר שנים.

אחמד טיבי: אני שב ופונה אליו – אני שב ופונה אליו: יש לך מקום בסיעת הליכוד בכנסת.

אחמד טיבי: בכל זאת מדובר בסיעה קיצונית, הזויה, סיעה ימנית הזויה, עם הרבה אנשים שאחראים גם להידרדרות המצב וגם לפגיעה בשכבות החלשות.

קריאות: – – –

אורן אסף חזן: – – –

אחמד טיבי: (אומר בערבית: בוא, ברוך הבא ותתחפף.

אחמד טיבי: )

יולי יואל אדלשטיין: אני חושב, חבר הכנסת אחמד טיבי, שגם אז ההערה שלך לא הייתה במקום, ודאי וודאי ההערה שלך כרגע לא במקום.

יולי יואל אדלשטיין: מדובר במנהיג מדינה במשך עשר שנים, שנבחר שלוש פעמים באופן דמוקרטי.

יולי יואל אדלשטיין: הוא לא סולק, אלא לא נבחר הפעם.

יולי יואל אדלשטיין: אני מציע שאנחנו ניזהר בכבודם של אנשים שנבחרו במדינות דמוקרטיות אחרות.

יולי יואל אדלשטיין: ואני ודאי מברך את אלה שכן נבחרו בקנדה.

יולי יואל אדלשטיין: נקווה לראות גם אותם בכנסת ישראל.

אחמד טיבי: ההערה שלך היא ההוכחה שהמקום שלו בסיעת הליכוד.

יולי יואל אדלשטיין: אני לא מסתיר שאני מעריך מאוד את ראש הממשלה לשעבר סטיבן הרפר.

קריאה: – – –

אחמד טיבי: – – – מה קרה?

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן – בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף.

עאידה תומא סלימאן: היום במסגרת יום המאבק בעוני קיימתי בוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי דיון על הפנים המגדריות של העוני, והיה מן ראוי לשמוע באמת את הדיון העמוק שהתקיים שם.

עאידה תומא סלימאן: העוני, נכון שיש לו כמה פנים; אחת מהן היא הפנים הלאומיות, ואנחנו יודעים שהערבים הם הכי עניים במדינה הזאת, גם מבחינת אחוזים, אבל גם העוני בקרבם הוא הכי עמוק.

עאידה תומא סלימאן: אבל יש לעוני גם פנים מגדריות, ויודעים שחלק גדול מהנשים – וחלק גדול מהעניים הם נשים עם הילדים שלהן.

עאידה תומא סלימאן: הדיון היה מאוד מעניין, אבל לצערי הרב הצטרכתי לקטוע אותו כדי להתייחס למקרה שבדיוק הגיע אלי; הגיעה אלי הודעה על מורה מהצפון, דועאא גזמאוי, שעובדת בבאר-שבע והייתה אמורה להיכנס למשרד ממשלתי בבאר-שבע כדי למסור איזשהם ניירות או מסמכים, והייתה צריכה לעבור את המישוש שדיברנו עליו אתמול, כי היא נראתה פשוט חשודה.

עאידה תומא סלימאן: אני מנצלת את הזמן הזה להגיד שכל מה שקורה בימים האחרונים, יכול להיות שהוא מפחיד הרבה אנשים, אבל כל ההסתה שקורית בבית הזה גורמת לא רק להסית נגדנו, כחברי כנסת, אלא גם ליצור מין דחליל כזה שגורם לכך שהרבה נשים והרבה גברים, והרבה צעירים, אבל בעיקר נשים ערביות שהולכות עם רעלה, הופכים למטרה לכל מיני השפלות ולכל מיני התנהגויות גזעניות שלא מתאימות לבני-אדם, ואני חושבת שהגיע הזמן שנשדר משהו אחר מהבית הזה כלפי הציבור שנמצא בחוץ.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת עאידה תומא סלימאן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף, ואחריו – חבר הכנסת אילן גילאון.

עמיר פרץ: – – –

יולי יואל אדלשטיין: אתה רשום, חבר הכנסת עמיר פרץ.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אבו מערוף, ואחר כך – חבר הכנסת עמיר פרץ קיבל – – –

עבדאללה אבו מערוף: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אי-אפשר להעביר את היום הזה ולא לדבר על העוני.

עבדאללה אבו מערוף: ואכן, הדוח של אלאלוף מבורך, אבל אני מקווה שהיום הזה לא יעבור רק בלעשות "וי" ולהפוך דף וגמרנו את העניין, כאילו לא קרה כלום.

עבדאללה אבו מערוף: אני מקווה ורוצה שהמדיניות הכלכלית – ולא רק הכלכלית – של הממשלה אכן תתחיל לממש, לקיים במציאות, בפועל, את חמשת המ"מים, ולפחות להתחיל.

עבדאללה אבו מערוף: זה יהיה ממש צעד חיובי, ונראה איך תהיה התוכנית הכלכלית למימוש חמשת המ"מים, שגם אני דוגל בהם, ללא שום קשר לסתירה שבין הדעות הפוליטיות שלי לדעות הפוליטיות של מי שכתב אותם.

עבדאללה אבו מערוף: ובהקשר הזה, אותו דבר בעניין השוויון לאוכלוסייה הערבית.

עבדאללה אבו מערוף: אני קושר את זה לא במקרה למה שקרה היום בוועדת הכנסת – להעברת סמכויות, להרחבת סמכויות של ועדת האתיקה.

עבדאללה אבו מערוף: בסדר, אני לא מתנגד.

עבדאללה אבו מערוף: ריבונו של עולם, רק ביקשנו שההחלטות יתקבלו פה-אחד.

עבדאללה אבו מערוף: אבל העמדה האיתנה – בסוגריים: הלא-נכונה, הלא-מוצדקת, הלא-שוויונית, הגזענית – של מי שהצביע, ושל יושב-ראש הוועדה, אכן מראה שבאמת הדברים רחוקים מאוד אפילו מלחשוב על אור של שוויון בקצה המנהרה.

עבדאללה אבו מערוף: ולכן, איך אומרים: תכה בברזל בעודנו חם, ולכן אני מעלה את הנושא כאן.

עבדאללה אבו מערוף: אני מקווה שיושב-ראש ועדת הכנסת יחזור בו, ובתיקונים ובהסתייגויות, כי כל הוועדה חוץ ממנו רצו שזה יהיה פה-אחד, וההתעקשות שלו הכריחה את הקואליציה, אפילו שהם לא רוצים, להצביע ברוב, ובאמת זה היה באמת דבר לא נכון ולא מוצדק ולא מוסרי בכלל.

עבדאללה אבו מערוף: אני מקווה שיתאזר בהגינות, והתיקונים יהיו, שאכן ככה מתבקש.

עבדאללה אבו מערוף: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עמיר פרץ – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת יוסף ג'בארין.

עמיר פרץ: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, חרף האירועים המתרחשים אני אתמקד בנושא העוני, ואני אומר שבהחלט, הסיכוי שלנו להתמודד עם ממדי העוני בישראל, עם התהליך של היקף העוני – שהולך וגדל והופך לעוני, לצערי הרב, במציאות מתקיימת, בקרב אוכלוסייה מאוד גדולה – יוכרע בסופו של דבר בדרך שבה נקבע את הפער בין ההכנסה להוצאה.

עמיר פרץ: הרי רוב הוועדות בכנסת עסקו היום בעיקר בהוצאות של המשפחה: מהו יוקר המחיה, מהו יוקר התרופות, מהו יוקר הדיור, כיצד אפשר להגדיל את היקף השירותים, להגדיל את הנגישות לאותן אוכלוסיות, כדי שיקבלו שירותים טובים יותר, אבל מעט מאוד עוסקים בהכנסה.

עמיר פרץ: בסופו של דבר, אם ההוצאה תקטן, אבל מצד שני ההכנסה של העובד הממוצע בישראל לא תגדל, אנחנו נמצא את עצמנו במצב שבו הציבור הכי חשוב – ואדוני היושב-ראש, אתה נמצא פה מספיק שנים, ואתה זוכר את הדיונים לפני עשר ו-15 שנה, כאשר דנו בעיקר כיצד גורמים לכך שרוב האוכלוסייה הישראלית תראה בעבודה יעד.

עמיר פרץ: אני זוכר את הססמאות, את האמירות הקשות על "פרזיטים", שכל מי שקיבל קצבה בישראל כבר נחשב לפרזיט.

עמיר פרץ: היום אנחנו לא שם.

עמיר פרץ: היום באמת הבעיה המרכזית היא שכל שנה מספר העובדים שעובדים מאוד קשה, מגיעים למקום עבודתם, מייצרים – ומוצאים את עצמם בסוף החודש, כאשר הם נמדדים, כחלק מהמשפחות שמתחת לקו העוני.

עמיר פרץ: לצערי, יש שינוי בתמהיל התעסוקה בישראל; אנחנו יודעים שימי העבודות המסורתיות שהכרנו – יש היום יותר עבודות בנושא שירותים ומסחר, ומטבע הדברים העבודות שם פחות יציבות, פחות מכניסות, פחות מתגמלות.

עמיר פרץ: ואני חושב שאם בשנה הבאה, או במשך השנה הזאת, נקדיש יותר לממד ההכנסה הממוצעת, ההכנסה המינימלית – ונכון לחזור ולשים את נושא שכר המינימום, את נושא חברות כוח-האדם, את הנושאים של זכויות העובדים בישראל, כמפתח המרכזי למאבק בעוני.

עמיר פרץ: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עמיר פרץ.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יוסף ג'בארין, ואחריו – חברת הכנסת מיכל רוזין.

יוסף ג'בארין: כבוד היושב-ראש, חברי הנכבדים, לפני כחודשיים-שלושה עמד סגן שר הפנים ירון מזוז מעל דוכן הכנסת והתבטא באופן קשה וגזעני כלפי חברי הכנסת הערבים, כשאמר להם: "אנחנו עושים לכם טובה שאתם פה".

אורן אסף חזן: למה גזעני?

יוסף ג'בארין: ועדת האתיקה של הכנסת הרשיעה את סגן השר מזוז, והוא קיבל נזיפה.

יוסף ג'בארין: ועדת האתיקה קבעה במפורש שהוא מערער בעצם על זכותם האזרחית של האזרחים הערבים ושל חברי הכנסת.

יוסף ג'בארין: אבל, כבוד היושב-ראש, רק לפני שבוע, ממש בנאום הפתיחה של מושב הכנסת, עומד ראש הממשלה ואומר ממש במילים האלה: "אנשי בל"ד הקומוניסטים" – מישהו יכול להמשיך?

דב חנין: כשמאחוריכם דגלי "דאעש".

יוסף ג'בארין: כשמאחוריכם דגלי "דאעש".

יוסף ג'בארין: "אנשי בל"ד הקומוניסטים, שמאחוריהם דגלי 'דאעש'".

יוסף ג'בארין: כבוד היושב-ראש, אני חושב שיש גבול כמה אפשר להסית נגד חברי כנסת, ואני חושב שהגבול הזה נחצה באופן מאוד ברור על-ידי ראש הממשלה.

יוסף ג'בארין: ואני פונה אליך באופן אישי – לפנות לראש הממשלה, לכבד גם את המעמד שלו, גם את המעמד של הכנסת, גם את המעמד הזה, של דוכן הכנסת, ופשוט להפסיק את ההסתה הזאת.

יוסף ג'בארין: יומיים-שלושה אחרי ההסתה הזאת, כתב ערוץ 10 צבי יחזקאלי משדר מאום-אלפחם, מדווח על כך שהשיח' ראאד, נאסר עליו לנסוע לחו"ל, לטורקיה – השיח' ראאד היה אמור לנסוע לכנס בטורקיה – והוא ממשיך ואומר שאולי מטורקיה השיח' היה מצטרף ל"דאעש".

יוסף ג'בארין: זו הסתה, זו גם גזענות, זה חציית גבול אדום מבחינת כמה אפשר לדבר על האזרחים הערבים, והגיע הזמן לשים קץ לגל ההסתה הזה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יוסף ג'בארין.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת מיכל רוזין, ואחריה – חברת הכנסת עליזה לביא.

מיכל רוזין: כבוד היושב-ראש, כנסת נכבדה, מכיוון שקשה לדבר – וראינו את זה פה – דקה על העוני, ואין לי ספק שיושב-ראש הסיעה שלי, שפותח פה את ההצעות לסדר-היום בנושא העוני, יפליא במילותיו, החלטתי לפעול על-פי האתגר שהוצב לסופר המינגווי – אני לא יודעת אם אתם מכירים את זה, עיתונאי הציב להמינגווי אתגר: לכתוב סיפור בשש מילים, והוא אכן כתב, והוא גם טען שזה הספר הכי מוצלח שלו.

מיכל רוזין: אז ניסיתי לכתוב שני סיפורים בשש מילים.

מיכל רוזין: הספר הראשון: עוני אינו גזירת גורל אלא מדיניות; והשני: לעוני יש שם, מגדר, צבע ומוצא.

מיכל רוזין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת מיכל רוזין.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת עליזה לביא, ואחריה – חבר הכנסת נחמן שי.

עליזה לביא: אדוני היושב-ראש, תודה, חברותי, חברי, חברי הכנסת, אני רוצה לחזק את העבודה של ארבעת חברי הכנסת מאיר כהן, אילן גילאון, אלי אלאלוף ואיימן עודה על שיתוף הפעולה הפורה הזה ועל היום החשוב הזה בכנסת ישראל.

עליזה לביא: שיתוף פעולה אמיתי, חוצה-מפלגות ואופוזיציה–קואליציה.

עליזה לביא: יש לנו תשובות, אנחנו יודעים למגר את העוני, בואו נתקדם ונעשה.

עליזה לביא: אני לא אחזור, אני רוצה לקחת את דברי ואת הדקה שלי להחלטה תקדימית שהתפרסמה היום; משרד הביטחון מכיר לראשונה בנערה שהותקפה מינית כנפגעת פעולת איבה על רקע לאומני.

עליזה לביא: החלטתה של הרשות המאשרת במשרד הביטחון קשורה לאירוע שבו הותקפה בת 14 על-ידי ארבעה נערים פלסטינים בשכונת פסגת-זאב בירושלים.

עליזה לביא: הרשות קבעה כי מקום האירוע, האווירה הכללית והמתח המתמיד השורר בו, יש בהם מתן יסוד סביר להניח כי מדובר באירוע איבה.

עליזה לביא: ההחלטה הזאת, אדוני היושב-ראש, תאפשר לנפגעת לקבל הכרה וסיוע מהמוסד לביטוח לאומי לפי חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה.

עליזה לביא: שש שנים עבדו על ההחלטה החשובה הזאת.

עליזה לביא: שש שנים של מאבק יומיומי והתמודדות עם טראומה, והכסף שאותה נפגעת פעולת איבה – היום כבת 20 – תקבל ילך לשיקום ולטיפול בטראומה.

עליזה לביא: זו החלטה תקדימית, אדוני היושב-ראש, לנפגעות תקיפה מינית על רקע לאומני, ויש עוד נפגעות שצריך להכיר בהן.

עליזה לביא: אני רוצה לברך את עו"ד רוני אלוני סדובניק על ההישג הגדול הזה.

עליזה לביא: תודה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת עליזה לביא.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת נחמן שי, ואחריו – חבר הכנסת אורן חזן.

נחמן שי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, גם הדיון הזה מתנהל בין שני קטבים: האחד, בעיות חברתיות עמוקות של מדינת ישראל שהכנסת חשפה או חושפת היום בנושא העוני; והאחר, המציאות הכואבת, הבלתי-נפסקת – משעה לשעה, או כל כמה שעות, פיגוע נוסף.

נחמן שי: אנחנו מיטלטלים בין האירוע הזה לאירוע האחר.

נחמן שי: אני רוצה לנצל את הדקה האחת הבודדת שעומדת היום לרשותי גם כדי לשוב ולומר דבר שהוא חיוני מאוד היום במדינת ישראל, והוא קריאה לכלי התקשורת שלנו לבדוק ולשוב ולבדוק כיצד הם מתפקדים בנסיבות הללו.

נחמן שי: אני מבין את הלחץ שקיים על תקשורת – זה במקרה גם המקצוע שלי – והצורך לרוץ מהר ולפרסם ולתת ביטוי לכל תמונה ולכל אירוע, וכך אנחנו בעצם גם מצפים מתקשורת לעשות, אחרת היא לא תקשורת עצמאית.

נחמן שי: אבל באותה מידה, היום, ואני יכול לומר יותר מאשר אי-פעם בעבר, התקשורת מעצבת את הלכי הרוח, מעצבת את מחשבותיהם, הרגשותיהם של נשים וגברים ויוצרת בסופו של דבר מציאות בעצמה.

נחמן שי: האירוע המזעזע שהיה בבאר-שבע לפני יומיים ומה שעוד צפוי לנו תלויים מאוד בהתנהגות של התקשורת.

נחמן שי: אני לא מציע שהכנסת תחוקק חוקים, אני לא מציע שהכנסת תטיל הגבלות, לפעמים אנחנו נוטים לזה, אבל אני חושב שהכנסת ואנחנו יכולים לצפות מעורכים, מכתבים וכתבות, מהאנשים שבידיהם מופקדת התקשורת, לגלות את האחריות הנדרשת; לא אחריות במובנים שלפעמים מבקשים מהם, אחריות ממלכתית, אלא האחריות האנושית, לדעת שכל מילה וכל תמונה שמשודרות בימים האלה יש להן השפעה, גם קצרת טווח, גם ארוכת טווח – וזה בידיהם.

נחמן שי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת נחמן שי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אורן חזן.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת מסעוד גנאים.

אורן אסף חזן: אדוני היושב-ראש, חברותי, חברי, חברי הכנסת, אני רוצה לספר לכם סיפור.

אורן אסף חזן: בימים האחרונים, כמו שכולם יודעים, אני מסתובב הרבה בשטח ונפגש עם לוחמים מכוחות הביטחון כולם: שוטרים, חיילים, אנשי מג"ב.

אורן אסף חזן: אני רוצה להעלות איזושהי טענה שמגיעה אלי; רבות מדובר על חידוד הוראות הפתיחה באש, אבל לא רבות מדובר על התנאים של השוטרים, החיילים ואנשי מג"ב.

אורן אסף חזן: אנשי מג"ב ירושלים משרתים ועושים משמרות של 12 שעות.

אורן אסף חזן: הם עושים את עבודתם נאמנה, נלחמים בחירוף נפש תחת השמש העומדת במרום, בתנאים לא קלים, ולא מתלוננים לרגע.

אורן אסף חזן: הם רחוקים מביתם, ממשפחתם, ולא מוציאים הגה – כל זה מתוך אמונה שהם נמצאים במסירות נפש אמיתית.

אורן אסף חזן: יחד עם זאת, יש שתי בעיות: הראשונה – חברים, אין מדים.

אורן אסף חזן: שוטר מג"ב, לוחם מג"ב, שיש לו זוג מדים אחד או שניים; איש מילואים שמגיע לשירות, שלא יוצא לביתו כבר חודש, ולא יכול לכבס את הבגדים שלו – תדמיינו לכם שבוע שלם של עבודה מסביב לשעון, ואין שום מענה לדבר הזה.

אורן אסף חזן: הייתה פנייה לצבא לקבל מענה, ולא הייתה עזרה.

אורן אסף חזן: אני קורא לשר האי-ביטחון להתערב בנושא הזה ולתת להם פתרון ומענה.

נחמן שי: איך קראת לו?

אורן אסף חזן: והדבר השני, הנוסף – – –

נחמן שי: איך קראת לו?

אורן אסף חזן: שר האין-ביטחון.

אורן אסף חזן: אני אומר את זה בכל מקום, לא בושה.

אורן אסף חזן: אבל זה לא הנושא, ברשותך.

נחמן שי: אתה אומר את זה?

אורן אסף חזן: והדבר השני, הנוסף – אנשים שמשרתים בירושלים משמרת של 12 שעות ומאכסנים אותם בבית-שמש או במקומות אחרים, ואז נוצר מצב שבו – –

מאיר כהן: – – – זה שר בממשלה.

מאיר כהן: זה לא יפה.

אורן אסף חזן: – – 12 שעות משמרת מלֻוות בעוד שעות של תדרוכים בנסיעה לשני הכיוונים – הייתי שמח שאנחנו ניתן את הדעת על הדבר הזה וניתן להם גיבוי.

אורן אסף חזן: ומילה אחת אחרונה, ברשותך, אדוני היושב-ראש, לאחמד טיבי, שמייעץ מי ראוי ויכול להיות חבר בספסלי הליכוד: אני לא חושב שאתה בכלל ראוי להיות חבר בכנסת ישראל.

אורן אסף חזן: תודה.

נחמן שי: הופה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת חזן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מסעוד גנאים – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה.

מסעוד גנאים: כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, הרבה מורים פנו אלי אתמול והיום, מורים מהצפון שמלמדים בשכונות הערביות בירושלים, באל-עיסאוויה, בג'בל-מוכבר ובכל השכונות האלה.

מסעוד גנאים: הם התלוננו על ההתנכלות ועל הסבל, על המחסומים שמציבים כוחות הביטחון שם; מחפשים על גופם, בתיקים שלהם, וגם התלוננו על האווירה בפנים – אין אווירה לא חינוכית, לא לימודית, אין נוכחות של תלמידים.

מסעוד גנאים: הדבר מחייב את התערבותו של שר החינוך כדי להגן על כבודם של המורים האלה.

מסעוד גנאים: לכן אני קורא לו, במקום לשים במותניים את האקדח שלו, כדי להגן על עצמו אולי, שיגן על כבודם של המורים.

מסעוד גנאים: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מסעוד גנאים.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה, ואחריו – חבר הכנסת איציק שמולי.

ג'מאל זחאלקה: כבוד היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, סקר שפרסם מכון "מסקר", המתמחה בציבור הדתי-לאומי, ופורסם היום באתר ynet, חושף נתונים מדאיגים, מדאיגים מאוד: 70% מהציבור הדתי לא מוכנים לקנות סחורות, מוצרים או שירותים אצל ערבים, ורק 14% מתנגדים לחרם – רק 14%.

ג'מאל זחאלקה: 67% מאותו ציבור תומכים בתוכניות לעידוד הגירה של אזרחים ערבים, ורק 16% מתנגדים לכך; 53% תומכים בטרנספר בכפייה – בדיון בטרנספר בכפייה, ורק 15% מתנגדים לכך; 85% רואים בערבים סכנה קיומית לטווח הארוך; 70% רואים בערבים סכנה קיומית לטווח הקצר.

ג'מאל זחאלקה: אלה נתונים שצריכים להדאיג לא רק את הערבים; אלה נתונים שצריכים להדאיג כל אדם בר-דעת.

ג'מאל זחאלקה: ההנהגה של הציבור הזה לא עושה שום דבר כדי לעצור את הגאות הגזענית – את הגל הגזעני הזה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

ג'מאל זחאלקה: נהפוך הוא, הם שופכים שמן על המדורה.

אורן אסף חזן: איזה ציבור?

ג'מאל זחאלקה: והאש הזאת, לצערנו, תפגע לא רק באזרחים הערבים, תפגע לא רק בציבור הדתי-לאומי, היא לא תבחין בין אחד לשני, לנוכח זה שאנחנו רואים שלציבור הזה יש השפעה יותר גדולה ממשקלו באוכלוסייה על הפוליטיקה, על הצבא, על הכלכלה וכל זה.

ג'מאל זחאלקה: לכן, נושא זה צריך לבוא לדיון רציני.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת זחאלקה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איציק שמולי – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת דב חנין.

יולי יואל אדלשטיין: מיקרופון לחבר הכנסת שמולי.

איציק שמולי: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, אני רוצה לדבר על אחד הצעדים שמופיעים בחוק ההסדרים, אבל לפני זה – רק הערה לדבריו של חבר הכנסת ג'בארין: הסתה היא הסתה, והיא הסתה מכוערת, כשהיא מגיעה מכל כיוון.

איציק שמולי: הדברים של ראש הממשלה היו חמורים, ואסור להשלים אתם, וצריך להגיד את זה בפה מלא.

איציק שמולי: אבל כאשר עומדים ובאותה נשימה מפארים, או מהללים, או סתם לא מגנים, את דבריו של ראאד סלאח, והופכים אותו פה לקדוש מעונה, אז אל תתפלא, חבר הכנסת ג'בארין, שמאבדים את הלגיטימציה הישראלית.

איציק שמולי: הסתה היא דבר מכוער כשהיא מגיעה מהכיוון של ארגון להב"ה, וצריך לגנות אותה, והיא מכוערת באותה מידה כשהיא מגיעה מהכיוון של הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית.

איציק שמולי: ובדיוק במקום הזה, שפיכם מתמלא מים, כאן אתם מאבדים את הלגיטימציה הציבורית.

איציק שמולי: נגמר לי הזמן, אז אני כבר אשלים את דברי בנקודה הזאת, אדוני היושב-ראש.

איציק שמולי: אני חושב שטוב תעשה הממשלה אם תגיד – – –

ג'מאל זחאלקה: אתה קיבלת את הלגיטימציה באולימפוס?

ג'מאל זחאלקה: את החוכמה גם קיבלת שם.

יולי יואל אדלשטיין: לא, חבר הכנסת זחאלקה – – –

איציק שמולי: לא, אני לא – – –

ג'מאל זחאלקה: – – –

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת זחאלקה – – –

אורן אסף חזן: – – – איבדת מזמן – – –

איציק שמולי: זחאלקה, אני אגיד לך משהו.

איציק שמולי: א.

איציק שמולי: אתה לא צריך – – –

ג'מאל זחאלקה: אני בז לך ולדברים שלך.

איציק שמולי: אתה יכול לבוז לי עד מחר בבוקר – –

ג'מאל זחאלקה: – – –

איציק שמולי: – – ואתה יכול גם לקחת את עצמך ולצאת מהאולם, אם לא נעים לך לשמוע.

ג'מאל זחאלקה: אתה אל תגיד לי את זה.

ג'מאל זחאלקה: אל תגיד לי את זה.

איציק שמולי: אל תחלק לי ציונים, עם כל הכבוד.

ג'מאל זחאלקה: אל תשתמש בסגנון הזה.

ג'מאל זחאלקה: זה סגנון של כהנא.

אורן אסף חזן: האמת כואבת – – –

ג'מאל זחאלקה: זה סגנון של כהנא.

אורן אסף חזן: סוף-סוף אומרים לך את האמת – – – כואב לך.

איציק שמולי: בסך הכול, מה אמרתי לך, חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה?

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איציק שמולי, אני מוסיף לך דקה זמן לדבר.

איציק שמולי: אני אצטרך רק חצי דקה.

איציק שמולי: כשאתה עמדת פה והקראת את הנתונים המזעזעים, אני הסכמתי לכל מילה שאמרת.

איציק שמולי: למה כשאני אומר שצריך לגנות את ארגון להב"ה, ובאותה הנשימה את הדברים המתועבים של השיח' ראאד סלאח, שעומד ומסית מעל כל במה, אתה מזדעק כל כך?

איציק שמולי: למה מה שנראה כל כך נורמלי והגיוני – לא לרוב הציבור הישראלי, לרוב האנשים במגזר הערבי – בעיניך נראה דבר מופרך וקיצוני?

איציק שמולי: זו בדיוק הבעיה.

איציק שמולי: הסתה היא מכוערת, חבר הכנסת זחאלקה, כשהיא מגיעה מכל כיוון.

איציק שמולי: ואת המשפט הפשוט הזה אתה לא יכול להגיד.

איציק שמולי: זה הכול.

איציק שמולי: זו האמת לאמיתה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת שמולי.

אורן אסף חזן: יישר כוח, שמולי.

אורן אסף חזן: יישר כוח.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת שמולי, שלא זקוק לציונים, לא שליליים ולא חיוביים.

אורן אסף חזן: אני רק נתתי לו רוח גבית.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת דב חנין – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת באסל גטאס.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, תודה לך, אנחנו מציינים היום בכנסת את יום העוני, ואכן, העוני בישראל הוא לא חוק טבע, הוא לא גזירת גורל.

דב חנין: העמקת הפערים הקיצונית בחברה שלנו היא תוצאה של מדיניות.

דב חנין: המדיניות הזאת איננה טעות, היא מובלת על-ידי השקפת עולם מאוד מאוד ברורה, וכשאנחנו מדברים היום על העוני אנחנו צריכים להבין היכן נמצאים השורשים שלו: יש שחיקה של השכר, עם תופעה של עובדים עניים; יש שחיקה של קצבאות, עם צמצום הרשתות של מנגנוני הרווחה.

דב חנין: העוני הולך ומתרחב, שכבות ביניים הולכות ונשחקות ונדחקות לעוני.

דב חנין: ויש צד שני למטבע: יש יותר עושר באלפיון העליון; יש הקלות לטייקונים; משאבי הטבע מופקרים לבעלי הון; הבנקים עושים רווחים פנטסטיים.

דב חנין: אז אולי בפעם הבאה כשנציין את יום העוני, נציין גם את הצד השני של המטבע – העושר המוגזם.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת דב חנין.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת באסל גטאס – בבקשה, אדוני, ואחריו – חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.

באסל גטאס: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אני מגיע לכאן ממסיבת העיתונאים שהייתה בבית-החולים "אוגוסטה ויקטוריה" לפני חצי שעה, בהשתתפות מנהלי ששת בתי-החולים בירושלים, במזרח-ירושלים.

באסל גטאס: במסיבת העיתונאים הוצגה המציאות העגומה, שהולכת ונעשית יותר קשה בימים האחרונים, שאנשים חולים ואנשי צוות לא יכולים להגיע לבתי-החולים בגלל המחסומים שנפרסו בקרבת בתי-החולים, וגם הבטונדות, שמונעים מהחולים להגיע, וגם מאנשי הצוות.

באסל גטאס: סופר שם על מקרה משלשום, של אישה מעיסאוויה שנפטרה בתוך האמבולנס, כשהאמבולנס עוכב במחסום, והגיעה לבית-חולים ללא רוח חיים.

באסל גטאס: זוהי מציאות שהיא בלתי מתקבלת על הדעת; זוהי הפרה של החוק הבין-לאומי והפרה של כל ערך אנושי, למנוע מבתי-חולים בעצם לעשות את הדבר הבסיסי שהם קמו למענו, להגיש שירות רפואי אנושי לאנשים.

באסל גטאס: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת גטאס.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין, ואחריה – אחרון הדוברים בנושא הזה, הוא חבר הכנסת אורי מקלב.

איילת נחמיאס ורבין: צריך לומר שכולנו עוברים תקופה מאוד מטלטלת ומטולטלת, ואנחנו מודאגים, ומאוד קשה לראות את הפיגועים שמתרחשים כאן חדשות לבקרים, אבל אתמול בבוקר אני דווקא חשבתי על הלינץ' – כמו רבים מאתנו שראיתי שעסקו והתייחסו לנושא – ואני אספר לך, היושב-ראש, מדוע.

איילת נחמיאס ורבין: משום שאני בעצמי הייתי אתמול עדה לאירוע פלילי, ולשמחתי, יחד עם הבן-אדם שניסו לפגוע בו ולגנוב ממנו את הטלפון בזמן שהוא היה ברכבו, הצלחנו למנוע מהבן-אדם לגנוב את הטלפון.

איילת נחמיאס ורבין: אירוע פלילי קטן, ואגב, בשנייה הראשונה כמובן כולנו נדרכנו – זה היה ברחוב הרצל בתל-אביב – כולנו נדרכנו והיינו משוכנעים שרגע, הנה עוד פעם קורה אירוע לאומני לנגד עינינו, אבל לא, זה היה איזשהו אירוע פלילי קטן.

איילת נחמיאס ורבין: ואמר לי הבן-אדם – שמו יובל – שממנו ניסו לגנוב את הטלפון – הוא אמר לי: אני מאוד מאוד רציתי לתפוס אותו חזק, שהוא לא יוכל לברוח, אבל הרגשתי שאני כבר מפעיל יותר מדי כוח.

איילת נחמיאס ורבין: ופה, באמת, יש המקום האזרחי המאוד-מאוד מורכב שלנו, מה שנדרש מאתנו כאזרחים – איזה מין ציבור אנחנו?

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו רוצים להיות ערניים, אנחנו רוצים להיות אחראיים, אנחנו רוצים לדאוג למי שסובב אותנו, אנחנו רוצים לוודא שלא קורים כאן פיגועים, אבל מתי מגיעה הנקודה שבה אנחנו שוכחים מי אנחנו, יהודים וישראלים, ונוהגים באלימות קשה כלפי אדם שבדיעבד אנחנו יודעים שהוא היה איש פשוט, עובד, מהגר עבודה שהיה שם?

איילת נחמיאס ורבין: ואני באמת חושבת לעצמי, כמה אנחנו צריכים להחזיק את עצמנו חזק כדי שנעבור את התקופה המאוד-קשה והמטלטלת הזאת יחד בלי שיקרו כאן אירועים כאלה, ובתקווה לשבוע קצת יותר שקט.

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אורי מקלב – בבקשה, אדוני, אחרון הדוברים, ואז נעבור לציון יום המאבק בעוני.

יולי יואל אדלשטיין: בכל זאת, לא יום העוני, יום המאבק בעוני.

אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, תודה רבה לך, גם אנחנו בוועדת המדע דנו היום בנושא המאבק בעוני.

אורי מקלב: חשבנו שוועדת המדע, הטכנולוגיה והחלל לא קשורה למאבק בעוני, והנה, דווקא מצאנו קשר מאוד משפיע: פיתוח טכנולוגיות שיכולות להשפיע על המאבק בעוני על-ידי כך שאנחנו, בפיתוחים – באמת פיתוחים מפליאים – גם גורמים להוזלה של התוצרת החקלאית, למשל, גם יכולים לשפר אותה, וודאי גם שהיא תהיה זמינה ותהיה הרבה יותר עם ערכים תזונתיים – לפי מחקרים ופיתוחים שלמשל עושים במכון וולקני ברחובות.

אורי מקלב: הם מגיעים לתוצרת מאוד טובה.

אורי מקלב: אבל מה התברר?

אורי מקלב: אני רוצה, אדוני היושב-ראש, לעניין אותך בפרויקט שהציג בפנינו היום בוועדה עולה מברית-המועצות שנמצא במעלה-אדומים; הוא פיתח מה שנקרא היום "חקלאות עירונית מסחרית": על גג של מבנה מסחרי, זה יכול להיות כל גג שהוא, מפתחים פיתוח חקלאי מופלא, שיש בו כל היתרונות שאנחנו שואפים אליהם – גם מבחינת מחיר, גם מבחינת איכות הסביבה, מבחינת עבודה, חיסכון בקרקע – מגדלים בדונם על מבנה תעשייתי פי-50 מאשר בקרקע חקלאית.

יולי יואל אדלשטיין: ואז משרד החקלאות מסביר לו שהוא תעשייה, ומשרד התעשייה מסביר לו שהוא חקלאות, והמשרד להגנת הסביבה מסביר לו את שניהם.

מיקי לוי: נראה לי שביקרת במקום, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: מה?

מיקי לוי: נראה לי שביקרת במקום, אדוני – – –

אורי מקלב: אני לא ביקרתי במקום, אבל המקום ביקר אצלנו היום בוועדה, והוכיח בפנינו איך מחסומים ביורוקרטיים של ארנונה – והמועצה המקומית מתחברת אתו ומוכנה לתת לו לשלם ארנונה לא לפי תעשייה אלא לפי חקלאות – אבל משרד הפנים, אף אחד שם – הוא לא יודע איך להזיז את הקירות שם, שבסופו של דבר הוא ישלם ארנונה לא לפי תעשייה, מפני שבסך הכול הוא חקלאי.

אורי מקלב: מכסת המים – לא נותנים לו תוצר לדונם כמו שמקובל, בזמן שהוא עושה פי-50.

אורי מקלב: אני רק אתן לך דוגמה כדי לסבר את האוזן: באופן רגיל בדונם קרקע חקלאית יש 20,000 צמחים בשנה.

אורי מקלב: זה מה שהיא יכולה להפיק.

אורי מקלב: בדונם בתעשייה כזאת, עירונית, על גג – קרוב למיליון, 15 יבולים בשנה.

אורי מקלב: וכאן הוא נתקע.

אורי מקלב: אני חושב שחובתנו גם ביום הזה – יש לנו כאן דברים זמינים, יש לנו כל החומר האנושי לפתח; העקשנות שלו עוד משאירה אותו, אבל אחרים – אנחנו לא נזכה לזה.

אורי מקלב: אם אנחנו נצא בקריאה: בואו נבוא לקראתם, באמת נפשיר להם ונסיר להם את כל החסמים האלה, אנחנו גם נצליח להיאבק בעוני בצורה טובה יותר.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אורי מקלב.

יולי יואל אדלשטיין: עד כאן נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: ציון יום המאבק בעוני

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו עוברים לציון יום המאבק בעוני, הצעות לסדר-היום מס' 1094, 1125, 1183, 1223, 1234, 1252, 1255 ו-1276.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו מציינים היום בדיון מיוחד את היום הבין-לאומי למיגור העוני, שהוכרז על-ידי האו"ם ומצוין בשנים האחרונות גם בישראל.

יולי יואל אדלשטיין: ההגדרה המילונית של עוני היא: חוסר כול, או היעדר כסף ומשאבים הדרושים לקיום.

יולי יואל אדלשטיין: אכן, רובנו רואים בעיני רוחנו את העני כאדם הנמצא בשולי החברה, אולי לובש בגדים מסוימים, חי מנדבות וכמובן אינו עובד.

יולי יואל אדלשטיין: אבל הדימוי הזה, שאולי היה נכון פעם, בחלקו הגדול רחוק מהמציאות.

יולי יואל אדלשטיין: אכן, יש גם עניים כאלה, אבל רוב-רובם של מי שמוגדרים כיום "עני" – כלומר זה שאין ידו מספקת כדי קיומו וקיום משפחתו – הם אנשים ומשפחות, רבים מהם עובדים, כפי שציינו גם כאן חברי כנסת, שנסיבות החיים ועלויות המחיה אינן מאפשרות להם קיום בכבוד.

יולי יואל אדלשטיין: קו העוני הוא הקו השחור.

יולי יואל אדלשטיין: לעתים זהו קו הבושה, המחסור, שער הכניסה לחיים שהופכים קשים מנשוא.

יולי יואל אדלשטיין: הקו הדמיוני הזה, שאינו אלא אינדיקציה כלכלית המתייחסת לרמת החיים במדינה, הוא המבדיל בין אלו שיש להם כדי קיום סביר ומעלה לבין אלו שחסרים את המשאבים הללו.

יולי יואל אדלשטיין: קו העוני בישראל, שהוא כמחצית ההכנסה הפנויה החציונית, מכניס, לצערנו, תחת כנפיו רבים מאוד – קרוב לחמישית מהמשפחות החיות בישראל, יותר מ-18%.

יולי יואל אדלשטיין: על-פי נתוני הביטוח הלאומי – לשנת 2013 אומנם – חלה ירידה לעומת השנה שלפניה, ויש לקוות כי מדובר במגמה, אך עדיין מדובר במספרים קשים מאוד; יותר מ-1.6 מיליון איש, ובהם יותר מ-750,000 ילדים, מוגדרים בישראל עניים – נתונים המבהירים היטב את תמונת הפערים החברתיים בישראל.

יולי יואל אדלשטיין: למרות מגמת השיפור, שיעור העוני בישראל הוא מן הגבוהים במדינות ה-OECD.

יולי יואל אדלשטיין: חשוב לשים לב גם לכך שהמשפחות העובדות הסובלות מעוני הן כ-12.5%, אף שהן חלק ממעגל העבודה ויש בהן מפרנס אחד ולפעמים אפילו, כפי שאמרת, שני מפרנסים.

יולי יואל אדלשטיין: רבותי חברי וחברות הכנסת, בחברה שיש בה שוק חופשי, פערים הם כורח המציאות.

יולי יואל אדלשטיין: אבל הסולידריות החברתית והדאגה לחלש ולנזקק הן מעמודי התווך של החוסן החברתי האזרחי שלנו.

יולי יואל אדלשטיין: זוהי גם אבן יסוד בתורת ישראל; הנביא ישעיהו קרא שלא להמיר בפולחן הדתי ובצומות את היסודות המוסריים הבסיסיים, בקוראו: "לא תצומו כיום להשמיע במרום קולכם – – – הלוא פרֹס לרעב לחמך ועניים מרודים תביא בית, כי תראה ערֹם וכסיתו ומבשרך לא תתעלם".

יולי יואל אדלשטיין: ספק אם אפשר להעלים כליל את קו העוני ואת העוני עצמו; גם בתורתנו נאמר: "כי לא יחדל אביון מקרב הארץ".

יולי יואל אדלשטיין: אבל עלינו מוטל לפתוח את לבבנו ואת ידנו, לא רק בדרך של צדקה כפשוטה, אלא גם על-ידי עזרה במציאת עבודה, על-ידי מילת עידוד, על-ידי הכוונה נכונה להתנהלות כלכלית ראויה – דבר שבשנים האחרונות דווקא קצת מתפתח – ועל-ידי חמלה כלפי מי שנאלצים לפשוט יד או שהגיעו לפשיטת רגל, שעול החובות כבד עליהם מנשוא.

יולי יואל אדלשטיין: החסד והערבות ההדדית הם התשתית המוסרית לקיומה של חברה בריאה, וכזה הוא גם הדיון המתקיים היום כאן במליאת הכנסת, שמטרתו להגביר את המודעות לנושא ולהזכיר לנו את הקריאה: "פתֹח תפתח את ידך לאחיך ולעניֶךָ ולאביֹנך בארצך".

יולי יואל אדלשטיין: אני מברך את כל חברי הכנסת שיזמו את הדיון.

יולי יואל אדלשטיין: אני מזמין את ראשון הדוברים, חבר הכנסת אילן גילאון, לפתוח את הדיון.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו ינאם גם כן אחד מיוזמי הדיון, יושב-ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות חבר הכנסת אלי אלאלוף.

יולי יואל אדלשטיין: עד חמש דקות לרשות אדוני, וכך גם לשאר הדוברים.

אילן גילאון: אדוני היושב-ראש, תודה, שלום לכבוד השר, חברי חברי הכנסת, האמת היא שלמרבה הצער אנחנו מציינים כל שנה את היום הבין-לאומי למאבק בעוני כאילו היה זה היארצייט של העוני, מספידים ביום הזה, והנה, העוני לא מת; להפך, הוא חי ובועט.

אילן גילאון: מדינתי האהובה נראית יותר מפוערת, ופעריה גדולים, והמרחק בין אלה שמקבלים פחות לאלה שמקבלים יותר מתעצם.

אילן גילאון: אנחנו חיים במציאות שמורה תצטרך לעבוד, אדוני, 25 שנים כדי לקבל את המשכורת של מנהל בנק בחודש אחד.

אילן גילאון: בסופו של דבר, באופן הכי אובייקטיבי, בלי שום סופרלטיבים של חברוּת וחברתיות וכל המלל שיש מסביב לדבר הזה, עוני הוא דבר אחד בלבד: הוא חלוקה, אדוני, לא נכונה של העושר, הייתי אומר: לא הוגנת של העושר.

אילן גילאון: לא מדובר כאן בחמלה, לא בחסד ולא ברחמים; מדובר בביטוח של ערבות הדדית.

אילן גילאון: מדובר בפוליסת ביטוח רחבה, וככל שהפוליסה הזאת רחבה יותר, כך החברה שאנחנו חיים בה טובה יותר.

אילן גילאון: אני רוצה להזכיר לכולנו שכאשר "הזקן" הכריז על הקמת המדינה, הוא אמר שהיא תיבנה לאור חזונם של נביאי ישראל, אדוני היושב-ראש.

אילן גילאון: ראשון נביאי ישראל, בעיני, היה הנביא עמוס, שאמר: צדק צדק תרדוף, ולא תעשוק גר ויתום ואלמנה.

אילן גילאון: על כן, בכל דור ודור יזכרו כל אזרח ואזרחית במדינת ישראל, שבנקל אפשר להיות עני, שהתודעה חייבת להיות מוגדרת על-ידי ההוויה שאנחנו עוברים.

אילן גילאון: וכאשר אני מסתכל על המציאות הזאת, תמיד ולעולם אסתכל עליה כאותו ילד חבוט ומרוט משכונת אשטרום, עם צרכים מיוחדים, בן של אורזת תפוזים בבית-אריזה וחשמלאי שחופר תעלות בקיר.

אילן גילאון: זהו המעמד שממנו אני בא, ועבורו אני אלחם כל הזמן כדי לייצר מציאות שבה אני אוכל להגיע למחוז חפצי בצורה מכובדת ועצמאית, כי זהו תפקידה של החברה.

אילן גילאון: כל אחד יכול להגיע להיות עני, וקל מאוד להיות עני.

אילן גילאון: ולכל אחד יש זכות – לכל חולה יש זכות לדעת שכאשר הוא עקוד על שולחן הניתוח בבית-החולים, מתחת לאורות הגדולים, יתפרו אותו בחוט הכי טוב, לא משנה כמה הוא שילם, משום שהוא חי בחברה שהבריאות שלו צריכה להיות בה מובטחת; ושני ילדים במחוזות ילדותם, כאשר יהפכו לאנשים בוגרים – מה שיכריע וישפיע אם הם יהיו אזרחים מועילים ועצמאים במדינה הוא הדברים הפרוזאיים ביותר, אדוני, החלוקתיים: כמה אבא ואימא מביאים הביתה, למי יש מקום לעשות את שיעורי-הבית, ומחשב, ואולי גם חוג לאורגנית במתנ"ס.

אילן גילאון: אלה הם הדברים, בסופו של דבר החלוקה היא כל העניין.

אילן גילאון: תמיד כשאנחנו מדברים על העוני מופיע שר העבודה והרווחה – שעכשיו מדבר בטלפון אבל אני מניח שהוא מדבר על העוני – כי הוא המצפון של הממשלה.

אילן גילאון: הנושא של העוני, אדוני, איננו נושא לשר הרווחה; הוא המצפון – שר הרווחה הקודם היה המצפון, והשר הנוכחי.

אילן גילאון: הבעיה המרכזית היא בעיה חלוקתית.

אילן גילאון: אל תדברו לי על חמלה, אל תדברו לי על חסד, ולא על רחמים; השאלה המרכזית היא מי מקבל מה ומי משלם כמה.

אילן גילאון: החולה – יש לדעת שהוא מנותח, נתפר בחוט הכי טוב; לקשיש יש זכות שלא להימצא בדילמה של בחירה בין פרוסה לתרופה, ולסבא יש זכות שיהיה לו מספיק כדי לקנות מתנה לנכד שלו.

אילן גילאון: זו החברה שאנחנו רוצים לחיות בה, לא משום שאנחנו אלטרואיסטים וחמלתיים, אלא משום שכל אחד ואחד מאתנו יכול להימצא שם.

אילן גילאון: הסיכוי הסטטיסטי של כל אזרח ואזרחית להיות יצחק תשובה הוא פי-מיליון יותר קטן מאשר להיות אותו זקן שצריך להתלבט בין פרוסה לתרופה.

אילן גילאון: לכן, אדוני, אני אומר שכאשר אנחנו דנים מחדש בדבר הזה, אנחנו צריכים לדבר על חלוקתיות, לא על חמלה, לא על רחמים.

אילן גילאון: אנחנו יודעים שבמדינת ישראל יש 30,000 עמותות, ואולי יותר מזה – לעתים אני אומר לעצמי: איך היינו חיים בלי הדבר הזה?

אילן גילאון: אבל העמותות האלה הן עדות לכך שהסולידריות הישראלית נקברה עמוק באדמה, והיא איננה קיימת, וכל אזרח במדינה הזאת, בסופו של דבר, יודע שבסוף נפילתו הוא יישאר לבד, לבדו.

אילן גילאון: הבעיה היא, שוב, שזה לא חמלה, לא חסד ולא רחמים – זה יכול לקרות לכל אחד מאתנו; זה עניין של תפיסת עולם ושל מדיניות, אדוני, והחלוקה חייבת להיות אחרת.

אילן גילאון: עוני הוא תוצאה של חלוקה לא נכונה של העושר, הוא תוצאה של חלוקה לא הוגנת של העושר.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת גילאון.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת אלי אלאלוף, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחריו – חבר הכנסת מאיר כהן.

יחיאל חיליק בר: נבקש לנסות להקפיד על הזמנים.

יחיאל חיליק בר: ותודה, אילן, על היוזמה של היום החשוב הזה.

אילן גילאון: אמרו שזה עשר דקות.

יחיאל חיליק בר: זה חמש דקות לכל דובר.

אילן גילאון: – – – עשר.

יחיאל חיליק בר: זה מה שאמרו לי – חמש דקות.

אלי אלאלוף: העוני לא צריך הרבה זמן.

אלי אלאלוף: הכול צריך להיות בצמצום.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

אלי אלאלוף: למה זה רק עשר?

יחיאל חיליק בר: רק חמש.

אלי אלאלוף: רק חמש; למה?

יחיאל חיליק בר: אלו הכללים של יום מיוחד בכנסת.

אלי אלאלוף: אלה הכללים?

יחיאל חיליק בר: כן.

אלי אלאלוף: טוב, אז – אני לא בא לתקן או להעיר למישהו.

אלי אלאלוף: יושב-ראש הכנסת פתח כל כך יפה, וגם אילן, כמובן, ואני בטוח שכל החברים האחרים רק יוסיפו.

אלי אלאלוף: העוני זה עניין של טיפול בבעיה.

אלי אלאלוף: המדינה לא מתמודדת, לא רק בשנים האחרונות, אלא בכלל, מאז התוכנית של מנחם בגין, שהייתה לי הזכות לשרת בה, ב-1977, כעוזר של פרופסור יגאל ידין, לא הייתה תוכנית חברתית בהיקף הנדרש.

אלי אלאלוף: מאז 1977, חברים, דיברו על דוח העוני:

אלי אלאלוף: הביטוח הלאומי יפרסם, הלשכה המרכזית תספק את הנתונים, ואף אחד לא לקח את האחריות לנסות להתמודד.

אלי אלאלוף: פה אני חייב להודות באופן אישי, ובכנות, ומכל הלב, כי זאת גם הסיבה שאני פה חבר כנסת, שחבר שלי מאיר כהן, כחבר, אמר: אלי, בוא ננסה להתמודד על זה, ונולד דוח העוני – עבודה של שנה וחצי של צוות אדיר, בהתנדבות, מכל התחומים – ושימו לב, לא אגיד "מגזרים", כי העוני – ילד עני, לא חשוב איך אבא שלו מתפלל, הוא עני; קשיש עני, לא חשוב איך הוא יושב ואיפה הוא יושב – הוא עני.

אלי אלאלוף: הפתרונות כן יהיו פרטניים וקהילתיים, אבל הניתוח לא נעשה בצורה לאומית – בצורה אחראית כוללת, והיה קל יותר לכל מי שניתח תמיד: הערבים, החרדים, אחרים – אז היה קל להתחמק מאחריות.

אלי אלאלוף: הדוח שלנו – ואני עומד על כך וממשיך, באחריות מלאה אומר את זה – לא ניתח את הנתונים העדתיים או הקבוצתיים, מפני שזו הדרך היחידה להתמודד בצורה כנה עם הבעיה של העוני: בכל התחומים, בכל המגזרים, בכל היישובים, ובחלשים במיוחד.

אלי אלאלוף: פה אני גם אגיד משהו שכולם אוהבים לשמוע, ואני אגיד לכם – המצב הביטחוני של היום הוא גם תולדה של מצב העוני.

אלי אלאלוף: הוא משפיע ישירות.

אלי אלאלוף: אני לא מסוגל להגיד באחוזים, אבל תבינו – אני יודע שיש חברים שלא אוהבים את הדברים שאני אומר, אבל אני אומר, ובאחריות מלאה: כשינתחו הסוציולוגים והחוקרים השונים, הם יראו מאיפה באו כל האנשים שאיבדו את הראש והלכו למהלך כל כך נורא, אכזרי, לרצח.

אלי אלאלוף: לכן, אם רוצים להתמודד, כדי שכל יושבי ארץ-ישראל הזאת יחיו בשקט, חייבים להתמודד עם הכיסים הנוראים של העוני.

אלי אלאלוף: שנית, העוני זה לא בעיה כלכלית.

אלי אלאלוף: אנחנו מדינה – ואני מצטט את ראש הממשלה בגאווה, הוא אומר: המדינה היא חזקה, יש לה כלכלה חזקה, יש לה הכנסות יפות, יש לה התקדמות טכנולוגית, ביטחונית, מדעית.

אלי אלאלוף: לא חסר לנו ידע, גם בתחום הזה, של העוני, אבל אף אחד לא לקח אחריות ואמר: נתמודד עם זה.

אלי אלאלוף: אני שמח שהפעם בהסכם הקואליציוני – אני באופן אישי לא אהבתי שאמרו:

אלי אלאלוף: יישום מלא של דוח אלאלוף – אבל שלוש סיעות: ש"ס, יהדות התורה וכולנו קבעו בסעיפים, בדרישות שלהן, את נושא העוני.

אלי אלאלוף: ואני אומר את זה באחריות מלאה, ובלי לתת הרגשה שאני מפרגן יותר מדי: גם שר האוצר פעם ראשונה החליט: זה המנדט שלו.

אלי אלאלוף: בשביל זה הוא נבחר להיות שר האוצר, בשביל זה הוא החליט שזה הנושא המרכזי.

אלי אלאלוף: אז אני יודע שלוח הזמנים לא מאפשר, בנושא הכל-כך חשוב הזה, לתת יותר זמן, אבל אני אגיד עוד שניים-שלושה משפטים, ואם אדוני היושב-ראש ירשה לחרוג, אני אשמח.

אלי אלאלוף: יש בתוכנית, בתקציב של 2015–2016, שהצבענו עליו, כל מי שהצביע עליו – וגם מי שלא הצביע, כדאי שילמד אותו – יש 4.7 מיליארד שקל שבאים מהמלצות של ועדת העוני.

אלי אלאלוף: 4.7 מיליארד שקל, נתונים של משרד האוצר, וזה לא מספיק.

אלי אלאלוף: אנחנו בוועדה קבענו שזה בין 6 ל-8 מיליארד בתקציב שנתי לאורך עשר שנים.

מיקי לוי: איפה – – –

אלי אלאלוף: איפה?

אלי אלאלוף: מיקי, אני אגיד לך.

אלי אלאלוף: אתה רוצה שיעור פרטי, תקבל, אנחנו מספיק חברים.

אלי אלאלוף: תיקח, תתחיל בקצבת ילדים, קצבת זיקנה, השלמה – –

יחיאל חיליק בר: רק לא להפריע.

יחיאל חיליק בר: הוא צריך לסיים, אז לא להפריע.

אלי אלאלוף: – – לאימהות חד-הוריות, סעיפים בחינוך הדיפרנציאלי וכו', אבל זה לא מספיק, חברים – –

רועי פולקמן: דיור ציבורי.

אלי אלאלוף: דיור ציבורי, ודאי.

אלי אלאלוף: – – כי העוני, תבינו, כל המערכת צריכה לחשוב עוני, כל המשרדים.

אלי אלאלוף: תגידו לי את המשרד – מדע?

אלי אלאלוף: יש מה לעשות כדי להוציא ילדים מהעוני; חינוך?

אלי אלאלוף: ברור.

אלי אלאלוף: אבל אין, אין.

אלי אלאלוף: מאיר היום בצדק מזכיר שכדאי שבכל משרד יהיה רפרנט לנושא, או צוות שיהיה רפרנט לנושא, כדי להתמודד עם העוני.

אלי אלאלוף: יש במשרד החינוך יחידה שלמה – אגף שח"ר, מי שמכיר את הטרמינולוגיות – שזה היה תפקידה.

אלי אלאלוף: תלכו לראות את התוצאות האיומות, או הלא-נעימות, של זה.

אלי אלאלוף: כל משרד, אף-על-פי שאנחנו הגדרנו בצורה מסיבית, מאוד ממוקדת, רק חמישה תחומים: חינוך, בריאות, תעסוקה וכלכלה, דיור ציבורי ושירותי רווחה.

אלי אלאלוף: ברור שמשרד הרווחה צריך להיות משרד מוביל, כי הוא היחיד שיכול להיות עם ראייה כוללת, אבל תבינו שהעוני זה מלחמה מתמדת, מראש הממשלה עד אחרון הפקידים, ובוודאי עלינו, אנשי הכנסת, לתפקד בנושא הזה ולהתמודד.

אלי אלאלוף: מי שלא יטפל בעוני ייתן למדינה להידרדר.

אלי אלאלוף: זה מה שידרדר – –

יחיאל חיליק בר: תודה.

אלי אלאלוף: – – את המדינה יותר מכל מצב ביטחוני אחר.

אלי אלאלוף: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת מאיר כהן, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: לחבר הכנסת אלאלוף יש זכויות בנושא, אז אנחנו נתנו לו תוספת, אבל אל תחרגו.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: חמש דקות.

מאיר כהן: אדוני היושב-ראש, חברות וחברי כנסת נכבדים, אדוני השר חיים – – –

חיים כץ: אני מקשיב לך מילה-מילה.

מאיר כהן: אהלן, חביבי, אני משוכנע – אני רוצה לחזק את הדברים של אלי ושל קודמי.

מאיר כהן: א.

מאיר כהן: תודה רבה לחברי הכנסת – לאיימן עודה, לאילן, לאלי, ולכל חברי הכנסת שמגיעים לכאן.

מאיר כהן: הייתי משוכנע שיהיו כאן יותר, ויהיו עוד שרים נוסף על שר הרווחה, אבל אנחנו נברך את מי שנמצא.

מאיר כהן: אני קורא לעוני, או למצב של עוני, פיגוע מתמשך בחברה הישראלית.

מאיר כהן: זה פיגוע מתמשך, שהתחיל ברגע שזנחנו את הסולידריות החברתית ובחרנו בדרך של איזה קפיטליזם, שבחלקו הוא קפיטליזם חזירי – ואמר אילן בצדק – שבו החזקים מתחזקים יותר והעניים והחלשים נחלשים יותר ויותר.

מאיר כהן: ויש באמת אוכלוסיות בתוכנו שהן מוחלשות.

מאיר כהן: הפתרון של שאלת העוני, אלי, הוא פתרון פוליטי לגמרי; אין במדינת ישראל בעיה של כסף, אני אומר את זה כל הזמן – אין בעיה של כסף, אין בעיה של תקציב, יש בעיה של סדרי עדיפות.

מאיר כהן: יש בעיה של החלטה פוליטית, לבוא ולהגיד, ולשמוע את זה בקול ברור מראש הממשלה: אני שם לי יעדים מאוד ברורים ל-2016, 2017, 2018.

מאיר כהן: יש דוח, שהוא עבודה מצוינת של אלי ושל החברים שהיו אתו – יש דוח שמציב על שולחן הממשלה את תפוח האדמה הלוהט הזה, שנקרא עוני.

מאיר כהן: צריכים ליישם אותו.

מאיר כהן: אני מעולם לא יוצא בביקורת שהיא חסרת בדיקה.

מאיר כהן: התחלנו לעשות משהו, אני מברך על מה שהתחלתם לעשות, אבל קיוויתי שבשנה כזאת, כשיש יותר כסף, שר הרווחה יקבל תוספת של 3 מיליארד – ואני יודע שהוא נלחם בשביל זה, והוא קיבל תוספת יפה, אבל ציפיתי שהוא יקבל הרבה יותר כסף, וציפיתי שבתקציב הזה יהיה יותר כסף שהוא צבוע לטיפול בעוני.

מאיר כהן: אמרת בצדק, ואני אומר מעל הבמה הזאת לכולם: שאף אחד לא יצפה שמשרד הרווחה הוא זה שיצמצם את הפערים בעוני.

מאיר כהן: הוא יכול לתכלל, אבל כל משרד אחראי לזה.

מאיר כהן: אתה צודק, אלי, אני באתי ממשרד החינוך, אני יודע שהרבה שנים לא נעשה שם דבר וחצי דבר.

מאיר כהן: שר החינוך צריך לשים לידו רפרנט שיטפל בעוני; ושר השיכון צריך לשים לידו רפרנט שיטפל בעוני; שר הרווחה צריך לשים לידו צוות שיטפל בעוני – וככל שנקדים לעשות את זה אנחנו נוכל לעמוד ביעדים האלה, כי אי-אפשר, זה בושה לעם היהודי.

מאיר כהן: זה לא התרבות שאנחנו התחנכנו עליה, זה לא התרבות שיכולה לראות פערים כאלה ולנהוג בהסתר פנים, כאילו זה לא קיים.

מאיר כהן: שואלים אותי איפה יש ילדים עניים.

מאיר כהן: אני מטייל בפזורה הבדואית, יש שם ילדים רעבים.

מאיר כהן: רעבים.

מאיר כהן: אנחנו נוסעים לרהט ביום חמישי.

מאיר כהן: יש ילדים רעבים בפריפריה, גם הגיאוגרפית וגם החברתית.

מאיר כהן: יש אנשים שעובדים ולא מצליחים לסיים את החודש, ואני חוזר על דברים שאתם כולכם יודעים.

מאיר כהן: לכן אני אומר, חבריא, זה דבר שהוא חוצה מפלגות, ואני שמח על כך שזה חוצה מפלגות, ואני מבקש משר הרווחה, כמי שנמצא בוועדת השרים: אני ישבתי בוועדת השרים תקופה מסוימת; כשהגיעו חוקים של האופוזיציה, והם היו חוקים שצמצמו את העוני, אני נלחמתי ועמדתי על הרגליים האחוריות שגם אנשי אופוזיציה יכולים להניח חוקים ואנחנו נתמוך בהם.

מאיר כהן: וצריך בנושא העוני לא לראות לא מפלגה כזאת ולא מפלגה אחרת.

מאיר כהן: אנחנו כולנו נתמוך, ונלך אחרי כל שר וכל ראש ממשלה שמוציא אותנו מהבוץ הזה.

מאיר כהן: אנחנו מחויבים לילדים שלנו; אנחנו מחויבים לקשישים שבנו.

מאיר כהן: נעשו צעדים, התחלנו לעשות צעדים, אני מברך עליהם, אבל זכרו: אנחנו בתחילת הדרך.

מאיר כהן: ואנא מכם, שבסיפור הזה לא יהיו קואליציה ואופוזיציה; תקראו לחוקים איך שאתם רוצים, כל חוק שניתן תקראו לו "חוק ממשלתי", אבל תדאגו להעביר אותו.

מאיר כהן: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת כהן.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת איימן עודה, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחריו – חברת הכנסת שולי מועלם.

יחיאל חיליק בר: אני מברך אותה שוב על הצטרפותה אלינו.

יחיאל חיליק בר: אחריה – חבר הכנסת בן צור מש"ס.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: חמש דקות.

איימן עודה: אדוני היושב-ראש, חברי חברות הכנסת וחברי הכנסת, חברי אילן, מאיר ואלי, אני הקשבתי לדבריכם, בוודאי אנחנו יכולים להיות שותפים.

איימן עודה: מאז שנולדתי אני לא תומך במלחמות, אבל המלחמה הזאת, המלחמה נגד העוני, אני מבקש לקחת חלק פעיל בה, כי זה בוודאי נחוץ לכולנו, לרבות השכבות המוחלשות.

איימן עודה: חשוב מאוד שהכנסת בוחרת לציין את יום העוני.

איימן עודה: אנו יודעים גם כי בארצנו מתחוללים שינויים הרי גורל: ההון הופך למרוכז בידיים מצומצמות יותר ויותר, בעוד העוני הולך ומעמיק; זכויות העובדים הולכות ונשחקות, בעוד המעסיקים וקבלני כוח-האדם מתעשרים על חשבונם; משאבי הטבע מועברים כלאחר יד לידיהם של בעלי הון.

איימן עודה: לצד העוני המתרחב צומח לו עושר שיסודו בגזל משאבי הארץ הזאת וניצול עובדיה.

איימן עודה: לעוני גוונים רבים, אך גוון אחד בולט בו, ובמובהק, והוא הגוון של העוני בציבור הערבי.

איימן עודה: לפי נתוני הביטוח הלאומי, כמחצית מהאזרחים הערבים בישראל עניים; בקרב היהודים בערך אחד מכל שבעה אזרחים הוא עני.

איימן עודה: ברור כי כל אחד מהנתונים האלה מעורר תרעומת בפני עצמו, וכי יש למגר את העוני הן בציבור היהודי והן בציבור הערבי, אך ההבדל העצום בהיקף העוני בין הציבור הערבי ליהודי מלמד אותנו כי המאבק בעוני חייב להיות גם מאבק באפליה, בגזענות, בהזנחה ובהתעלמות מצרכיו של הציבור הערבי.

איימן עודה: לעוני יש פנים לאומיות – לעוני יש פנים לאומיות; חלק ניכר מהאזרחים הערבים הם עניים, וחלק ניכר מהעניים הם אזרחים ערבים.

איימן עודה: במיוחד בולט הדבר כשבוחנים את העוני בקרב הילדים: יותר משליש מכלל הילדים בישראל חיים מתחת לקו העוני, אך בקרב ילדים ערבים שניים מכל שלושה ילדים חיים בעוני.

איימן עודה: אדוני שר הרווחה חיים כץ, שניים מכל שלושה ילדים ערבים הם ילדים עניים.

איימן עודה: זה נתון מביש.

איימן עודה: הנתונים על מצבן של הנשים הערביות מסמרי שיער לא פחות: שיעור תעסוקת נשים ערביות הוא 32%, בעוד שיעור העסקתן של נשים יהודיות הוא 78.8%.

איימן עודה: הנתונים האלה ממחישים עד כמה קשורים זה בזה העוני, הגזענות ואפליית הנשים – העוני, הגזענות ואפליית הנשים – ועד כמה קשורים המאבקים בהם זה לזה.

איימן עודה: ראש הממשלה נתניהו אמר בזמנו שבניכוי הערבים והחרדים מצבנו מצוין.

איימן עודה: כמה נוראה נשמעה האמירה הזאת אז, וכמה היא נשמעת נוראה עוד יותר היום.

איימן עודה: קשה למנות את כל השגיאות שהיא מכילה.

איימן עודה: מפתה להתווכח ברמה העובדתית ולהזכיר לנתניהו עד כמה נרחבת תופעת העוני גם בקרב הציבור הרחב בישראל, בקבוצות אוכלוסייה שונות ומגוונות – ממש לא צריך להיות ערבי או חרדי כדי להיות עני בישראל.

איימן עודה: אבל הוויכוח אינו עובדתי; הוויכוח הוא בראש ובראשונה ערכי ואידיאולוגי, בין גישה סוציאלית שוויונית לבין מדיניות ניאו-ליברלית חזירית.

איימן עודה: מול התפיסה הזאת ומול המציאות הזאת צריך להעמיד אלטרנטיבה ברורה.

איימן עודה: כשהממשלה מבקשת להפריד ולסכסך בין העניים היהודים לערבים עלינו להשיב במאבק משותף, יהודי-ערבי, למען צדק חברתי; כשהממשלה מבקשת להאשים את העניים בעוני, יש להצביע על האשמים האמיתיים, שהם ההון והשלטון; כשהממשלה מבקשת להעמיק את העוני ואת האפליה, יש לייצר תנועת מחאה בעד צדק חברתי ושוויון אזרחי ולאומי; כשהממשלה מבקשת להסתיר את השיח הכלכלי-חברתי מאחורי להבות של הסלמה – שהיא אחראית לה – יש להשיב במחאה משותפת למען צדק חברתי ולמען השלום – –

יחיאל חיליק בר: נא לסיים.

איימן עודה: – – כן, למען השלום.

איימן עודה: את הקשר בין הצדק החברתי לבין השלום כולנו מרגישים בכיס בכל פעם שמיליארדי שקלים נשפכים על בניית ההתנחלויות ובכל פעם שתקציב משרד הביטחון מתנפח.

איימן עודה: שוב ושוב אנחנו רואים בעיניים איך הכסף שיכול היה ללכת למערכת החינוך, למערכת הבריאות, לשירותי הרווחה, לפתרונות דיור – איך הכסף הזה מנוצל לרעת האינטרסים האמיתיים של היהודים והערבים שחיים כאן.

יחיאל חיליק בר: משפט סיכום בבקשה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

איימן עודה: אני לא מפסיק אפילו לרגע להאמין באנשים שחיים כאן, בארץ הזאת.

איימן עודה: אני לא מפסיק אפילו לרגע לרצות עתיד טוב יותר לציבור הזה, להיאבק יחד אתו כדי להביא ימים יפים יותר, גם אם היום חזקות תחושות הפחד והייאוש.

יחיאל חיליק בר: תודה.

איימן עודה: והמשפטים האחרונים – – –

יחיאל חיליק בר: לא לא, חבר הכנסת איימן, אתה כבר חורג בדקה.

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

איימן עודה: אז אני מסכם, אדוני.

איימן עודה: אני זוכר עדיין את קיץ 2011, כשצעדנו יחד יהודים וערבים ברחובות חיפה וצעקנו: העם דורש צדק חברתי, בעברית ובערבית.

איימן עודה: אני מאמין שדווקא עכשיו עלינו לצעוד יחד שוב, כדי שלילדים שלנו תהיה ארץ טובה יותר לגדול בה.

איימן עודה: דווקא עכשיו עלינו לצעוד יחד שוב, למען הצדק החברתי, למען השוויון המלא, למען השלום הצודק.

איימן עודה: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת איימן.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת מועלם-רפאלי, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אני שוב מבקש להקפיד על זמנים.

יחיאל חיליק בר: אחריה – חבר הכנסת יואב בן צור.

איימן עודה: דרך אגב, אני דיברתי הכי פחות.

יחיאל חיליק בר: לא לא לא, מאיר כהן 14 שניות לפני הזמן סיים.

יחיאל חיליק בר: אי-אפשר להגיד את זה.

יחיאל חיליק בר: אני הוספתי לך את 14 השניות שלו, אתה צריך להגיד לו תודה.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, גברתי.

יחיאל חיליק בר: אחריה – איציק שמולי.

שולי מועלם-רפאלי: אדוני היושב-ראש, חברי השר, חברי וחברותי חברי הכנסת, בחומש דברים, החומש החמישי, שסוגר את התורה, בפרשת ראה, נאמר: "כי יהיה בך אביון מאחד אחיך באחד שעריך בארצך אשר ה' אלוהיך נֹתן לך לא תאמץ את לבבך ולא תקפֹץ ידך מאחיך האביון כי פתֹח תפתח את ידך לו".

שולי מועלם-רפאלי: טיפול בעוני, חברי, הוא החלטה אסטרטגית של מדינת ישראל, של החברה הישראלית, של הממשלה – שאני חלק ממנה.

שולי מועלם-רפאלי: זו צריכה להיות החלטה, למגר את העוני.

שולי מועלם-רפאלי: זה לא יהיה מעשה קסם, זה גם לא יהיה מהרגע להרגע, אבל בתהליך הזה צריכה קודם כול להתקבל ההחלטה.

שולי מועלם-רפאלי: הנתונים מלמדים אותנו שתחולת העוני ומדדי האי-שוויון במדינת ישראל גבוהים בהשוואה למדינות אחרות בOECD-.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו בחמישייה המובילה, לצערי הרב.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו גם לא רואים את ההצלחות הכלכליות מחלחלות ומשפיעות על כל החלקים בחברה הישראלית במידה שווה; הצמיחה הכלכלית לא מכלילה את כל החברה הישראלית תחת כנפיה.

שולי מועלם-רפאלי: הפתרון הוא קודם כול בהחלטה שצריכה לקבל הממשלה, בהובלת שר הרווחה – זה ברור, חברי השר.

שולי מועלם-רפאלי: אבל יחד אתו צריכים להיות שר החינוך, ושר הבריאות, ושר הכלכלה, ושר השיכון, וכל שאר שרי מדינת ישראל.

שולי מועלם-רפאלי: כי ההבנה שהעוני הוא מכלול שלם, שעובר על בן-אדם פרטי, על משפחה, על קהילה, על המדינה כולה – ההפסד מחוסר הזדמנות שווה לילדים במערכת החינוך הוא הפסד של מדינת ישראל ושל העולם היהודי כולו.

שולי מועלם-רפאלי: ההפסד בפערים בלתי נתפסים במערכת הבריאות הוא הפסד של מדינת ישראל כולה, כי כשיש פער, ואנשים לא מקבלים את מה שמגיע להם במערכת הבריאות, הם נהיים חולים יותר; הם לא רק מתים מהר יותר בפריפריה החברתית והגיאוגרפית, הם גם נהיים חולים יותר, ועל מדינת ישראל להוציא עוד ועוד הוצאות על בריאות.

שולי מועלם-רפאלי: ולכן יש פה החלטה אסטרטגית של מדינת ישראל.

שולי מועלם-רפאלי: אני רוצה להאיר נקודה אחת כואבת בדוח אלאלוף – כואבת, וכולנו מודעים לה, ובמשרד הרווחה, כמענה לדוח, החליטו לקחת את הנקודה הזאת ולטפל בה – והנקודה הזאת היא אותן משפחות רבות מספור שבהן שני בני-הזוג עובדים, ושניהם מכניסים משכורת, אבל הם עדיין בעוני, הם וילדיהם.

שולי מועלם-רפאלי: הוצגה הבוקר תוכנית מופלאה בוועדת העבודה והרווחה, אותה תוכנית של "נושמים לרווחה", ששמה לה למטרה להוציא משפחות ממעגל העוני.

שולי מועלם-רפאלי: והוצאת משפחות ממעגל העוני תהיה על-ידי הכנסת יותר ויותר אנשים למעגל העבודה.

שולי מועלם-רפאלי: אני ממש מתחננת לשינוי בתפיסה של מה זה בן-אדם עובד.

שולי מועלם-רפאלי: בן-אדם עני – המטרה שלנו היא שהוא יעבוד כמה שיותר.

שולי מועלם-רפאלי: אסור לנו להפסיק את העזרה שהמדינה נותנת לו, כשהוא מתחיל לעבוד.

שולי מועלם-רפאלי: יכול להיות שבעזרת השם, כשהוא יעבוד, וילך ויעלה גם במערך הלימוד של עצמו, והעבודה שלו לא תהיה תמיד בלואו-טק, אלא לאט-לאט הוא יעלה בשכר, אז אפשר יהיה לדבר על הפסקת הקצבאות שהוא מקבל.

שולי מועלם-רפאלי: אבל עד אז, אדוני השר, אני חושבת שאחת המשימות שמוטלות לפתחך ולפתח אנשי משרדך היא לחשוב מחדש על הדרקוניות שיש בהחלטה שמי שמקבל הבטחת הכנסה ועובד ומשתכר מעל סכום מסוים – הדבר הזה מופסק או מצומצם באופן ניכר; שנשים וגברים שהם חד-הוריים, אם הם נכנסים למעגל העבודה הם מפסיקים לקבל סיוע נרחב – במעונות יום ובאלמנטים אחרים – שעוזר להם להחזיק את עצמם ואת הילדים שלהם מעל קו העוני.

שולי מועלם-רפאלי: אני מצפה, בעזרת השם, מחברי השר – ואני יודעת שיש לך הרבה שאר רוח, ואתה לא זקוק לי בשביל להוכיח את העשייה שלך למיגור העוני – רק להמשיך ולהגדיל את האפשרויות שבהן פחות ופחות אנשים יצנחו אל העוני, ויותר ויותר אנשים, בעזרת השם, יהיו שם, מחוץ לקו הקשה הזה.

שולי מועלם-רפאלי: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חברת הכנסת שולי מועלם.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת בן צור – אינו נוכח.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת שמולי – בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחריו – חברת הכנסת לוי אבקסיס, חבר הכנסת אורן חזן, ואחרון הדוברים – חבר הכנסת אייכלר.

איציק שמולי: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, כבוד השר, ראשית, ברכות לכל היוזמים של היום הזה, ובראשם אילן גילאון, אלי אלאלוף, איימן עודה וכל שאר היוזמים.

איציק שמולי: כל הימים המיוחדים האלה בכנסת, אומנם אני לא מזלזל בחשיבותם, אבל אנחנו צריכים לשאול את עצמנו מה אנחנו עושים כדי שהיום הזה לא יהיה סיבה עבורנו ועבור כלל החברה הישראלית ב-364 הימים האחרים בשנה לא לשאול את עצמנו מה עשינו היום כדי למגר את העוני.

איציק שמולי: אני רוצה לספר לכם על שכונה אחת בלוד – על שתי שכונות, למען האמת – העיר שבה אני גר, שמבדילים ביניהן בסך הכול 500-400 מטר, אבל אם נולדת בצד הנכון של ה-400 מטר, אתה זכאי לקופת חיסכון, אתה יכול לבחור מתוך רשימת החוגים, וכנראה גם תקבל בקופת-חולים בדיקה תקופתית, אבל אם נולדת בצד הלא-נכון, כנראה אתה אחד מ-33% מהילדים שנמצאים מתחת לקו העוני, שמהם ילדים רבים גם יוצאים לעבוד, מוותרים על פעילויות חברתיות – ואני לא אומר את זה כי להצליח בחברה הישראלית זה חלילה פשע; הצמיחה וההצלחה הן סם החיים של הכלכלה הישראלית, אבל לא יכולה להיות צמיחה בחברה שהיא מפוצלת וקרועה.

איציק שמולי: אתם יודעים, לרגל יום העוני פורסמו היום נתונים של מחלקת המחקר של הכנסת; מסתבר שבין 2008 ל-2014 הכלכלה הישראלית פרחה: התמ"ג צמח בשיעור מצטבר של 22.7%.

איציק שמולי: התוצר לנפש צמח בכמעט 10%, כמות המועסקים צמחה ב-17%.

איציק שמולי: מה לא צמח?

איציק שמולי: השכר הריאלי של כולנו נותר במקום, אם לא הלך לאחור, וגם תחולת העוני כמעט לא זזה.

איציק שמולי: אפשר היה לצפות שהצמיחה המהירה תביא לירידה חדה בממדי העוני והאי-שוויון, אבל כפי שאמרה קודם חברת הכנסת שולי מועלם, מסתבר שהפירות לא מחלחלים.

איציק שמולי: מסתבר שהתיאוריה הזאת על החלחול, שאם רק ניתן לחזקים להיות חזקים יותר, איזושהי יד נעלמה תגרום לכך שפירות הצמיחה יגיעו גם לאום-אלפחם ולוד וקריית-שמונה וירוחם – מסתבר שאם אין ממשלה שמעורבת, הדברים האלה פשוט לא קורים.

איציק שמולי: ותראו לאיזה מקום מטורף הגענו בבית הזה, שאנחנו נלחמים היום על דיור ציבורי, ועל סיעוד, על קשישים סיעודיים שעומדים לזרוק אותם לרחוב ועל תרופות מצילות חיים.

איציק שמולי: כל התחומים האלה, מה משותף להם?

איציק שמולי: רצונה של המדינה לקחת את עצמה ולהסיר מהכתפיים שלה את האחריות; להגיד לשוק הפרטי: קח, תטפל בזה אתה, קשישים סיעודיים זה לא אני, תרופות מצילות חיים – למה סל הבריאות, אם אפשר לדחוף את זה לשירותי הבריאות הפרטיים.

איציק שמולי: הכול, כפי שאמר חבר הכנסת גילאון, זה תוצאה של מדיניות.

איציק שמולי: אנחנו יכולים לדבר על צדקה עד מחר בבוקר.

איציק שמולי: בסוף – זו מדיניות.

איציק שמולי: בעיית היסוד של הכלכלה הישראלית היא מאוד מאוד פשוטה, לא צריך לסבך אותה בכל מיני תיאוריות: יותר ויותר אנשים מקבלים פחות ופחות, ופחות ופחות אנשים מקבלים יותר ויותר.

איציק שמולי: אתם רוצים לשאול מה זה עוני?

איציק שמולי: זה בדיוק זה.

איציק שמולי: אתם רוצים לשאול איך לטפל בעוני?

איציק שמולי: צריך לטפל קודם כול בזה.

איציק שמולי: ואתם יודעים, האבסורד הגדול הוא שהסיפור של הכלכלה הישראלית הוא סיפור הצלחה, Start-Up Nation, אבטלה נמוכה, אולי הנמוכה ביותר בעולם המערבי; שיעורי הצמיחה שהיו בשנים האחרונות בסדר; החזר – המדינה שמחזירה בקצב המהיר ביותר את החוב הלאומי שלה.

איציק שמולי: אבל בצד השני של המשוואה – ריבונו של עולם, מה זה שווה שהאבטלה נמוכה אם יש יותר ויותר אנשים שיוצאים לשוק העבודה ולא סוגרים את החודש?

איציק שמולי: מה זה שווה שאנחנו מדברים פה על צמיחה, ואנחנו במקום השלישי בעוני ובמקום החמישי באי-שוויון במערב?

איציק שמולי: מה זה שווה שאנחנו מחזירים בקצב מהיר מאוד את החוב הלאומי, אבל השירותים החברתיים שלנו מתרסקים, הם או-טו-טו הולכים להתפוגג?

איציק שמולי: אז אנחנו בעצם באים ואומרים היום משפט אחד פשוט, אדוני היושב-ראש:

איציק שמולי: עוני זה לא גזירת גורל; עוני זה תוצר של מדיניות, ומי שרוצה לשאול את עצמו ביום הזה מה הן הסיבות לעוני, שיסתכל גם על מערכת המיסוי שלנו, שיסתכל איך נראה שוק העבודה שלנו, ושיסתכל לאיזו רמה מחפירה הגיעו השירותים החברתיים שלנו.

איציק שמולי: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה, חבר הכנסת שמולי.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחריה – חבר הכנסת חזן.

יחיאל חיליק בר: אחרון הדוברים – חבר הכנסת אייכלר.

יחיאל חיליק בר: לאחר מכן – תשובת שר הרווחה, השר חיים כץ.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, גברתי.

אורלי לוי אבקסיס: אדוני היושב-ראש, תודה רבה לך, אדוני כבוד שר הרווחה – כמה אני שמחה לראות אותך בתפקיד הזה – יושב-ראש הוועדה למלחמה בעוני ויושב-ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, חברי כנסת שבאמת אכפת להם, לצערי הרב, בכל שנה ושנה אנחנו נפגשים כאן, כמעט באותו תאריך – בתזוזות קטנות, כדי למצוא את יום שלישי שהוא יום הימים המיוחדים – וכמעט תמיד זה אותם פרצופים, כמעט תמיד זה אותם נואמים, וכמעט תמיד זה לפני כנסת ריקה.

אורלי לוי אבקסיס: עכשיו אני שואלת: איפה חברי הקואליציה?

אורלי לוי אבקסיס: אז נכון, יש פה נציגות כזאת ואחרת, אבל איפה חברי האופוזיציה?

אורלי לוי אבקסיס: זה היום שלהם לבוא, לזעוק, להתריע, לומר מה צריך לתקן, ולהצביע על הממשלה, שאמורה לתקן את זה.

אורלי לוי אבקסיס: האופוזיציה בחלקה בשביתה?

אורלי לוי אבקסיס: לא יודעת.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אם היה פה דיון בנושאים, אתם יודעים – מה, היה פה שישו ושמחו.

אורלי לוי אבקסיס: לצערי הרב, שוב אנחנו באים ומדברים על המלחמה בממדי העוני, וכשאנחנו מדברים על עוני הדבר הראשון שעולה לנו בראש זה רעב, נכון?

אורלי לוי אבקסיס: כולנו, דבר ראשון כשמדברים על עוני, חושבים על ילדים רעבים.

אורלי לוי אבקסיס: ורעב מתקשר אצלנו בראש ובראשונה לרעב פיזי, רעב לאוכל.

אורלי לוי אבקסיס: אז נכון, במדינת ישראל, יותר מ-30% מכל הילדים, לא משנה איפה הם; זה חותך את כל האוכלוסיות, את כל העדות.

אורלי לוי אבקסיס: אז נכון, במקומות מסוימים זה קצת יותר מאשר באחרים, אבל כמעט אין קבוצה שהיא חסינה, אלא אם כן נולדת למשפחה עם ירושה מאוד גדולה.

אורלי לוי אבקסיס: אבל כשאנחנו חושבים על עוני, בואו נחשוב שנייה אחת על רעב: רעב להשכלה, רעב לתרבות, רעב לדברים האלמנטריים שילדים אמורים לגדול בהם, לרכוש את ארגז הכלים שלהם, את עולם המושגים שלהם – אפילו מוזיאונים, הצגות, אתם יודעים מה, גני-חיות, כדי שילד יוכל ללכת ולראות מה שילדים רוצים לראות, למשפחה שלו חשוב וראוי שיהיה כסף, כי הוא צריך להגיע ממרחקים ארוכים בתחבורה ציבורית, ובוודאי במשפחות האלה בדרך כלל לא מדובר בילד אחד.

אורלי לוי אבקסיס: לך תסיע אותם, לך תשלם עליהם מחירים מופקעים.

אורלי לוי אבקסיס: אם יש לך רכב אז החניה – מחיר מופקע.

אורלי לוי אבקסיס: לך תשלם כרטיסי כניסה, ובטח גם תדאג להם להזנה בדרך.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו מדירים את האוכלוסייה הזאת מכל נושא התרבות במדינת ישראל.

אורלי לוי אבקסיס: לא לדבר רק על חינוך ורווחה, אדוני היושב-ראש, אלא על הנגישות של מוסדות תרבות, להשביע את הרעב הכל-כך בסיסי לעוד דברים.

אורלי לוי אבקסיס: אז, כשהיו הרבה ספרים ב-100, אמרו: מה זה?

אורלי לוי אבקסיס: מוזילים את הספרים.

אורלי לוי אבקסיס: חברים, יש אוכלוסיות שאם לא יהיה ארבעה ב-100 לא יקנו ספרים לילדים שלהם.

אורלי לוי אבקסיס: אז באנו להגן על הסופרים, ולרגע שכחנו את הקוראים שאין בידם הכסף.

אורלי לוי אבקסיס: לפעמים – לא מדובר בתקציבים גדולים.

אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה לתת לכם דוגמה מסוימת.

אורלי לוי אבקסיס: צדק חבר הכנסת איציק שמולי: זו מדיניות.

אורלי לוי אבקסיס: בדיור הציבורי למשל, זה לא שהיה חסר הרבה כסף.

אורלי לוי אבקסיס: דרך אגב, נלקחו משם כמעט 3 מיליארד שקלים, ממכירת הדירות.

אורלי לוי אבקסיס: אבל שתבינו את האבסורד: אנחנו ניהלנו פה בסוף הכנסת הקודמת מאבק נגד מי שהיה שר השיכון דאז, שמבחינתו הדיור הציבורי – הוא ושר האוצר דאז לא ממש ראו את העניינים האלה כדחופים.

אורלי לוי אבקסיס: כ-1,000 דירות הוחזקו ריקות, כאשר רשימות ההמתנה היו של אלפי משפחות.

אורלי לוי אבקסיס: היה ניסיון ציני ואכזרי למכור את הדירות האלה, ואפילו לא לזכאים – למכור אותן לעמותות כאלה ואחרות במחירים מטורפים, מחירי מתנה.

מיקי לוי: 50,000.

אורלי לוי אבקסיס: 50,000 שקל.

אורלי לוי אבקסיס: צודק, אדוני, מיקי לוי.

אורלי לוי אבקסיס: 50,000 שקל לדירה – מה זה?

אורלי לוי אבקסיס: אם זה לא מתנה אני לא יודעת מה זה מתנה.

אורלי לוי אבקסיס: הצלחנו, חברי אילן, איציק ואחרים, לעצור את המהלך הזה, אבל מובן שהיו עוד שותפים מתוך המערכת שהיה אכפת להם.

אורלי לוי אבקסיס: תקשיבו לחלם הזה: הצלחנו לעצור את המהלך הזה.

אורלי לוי אבקסיס: לא שמנו כספים נוספים, אבל עם שר שיכון חדש שהגיע, שהצליח להבין, והיה רגיש גם למצוקות האלה, שינה את הדיסקט – שופצו הדירות, ובתוך שלושה חודשים 400 משפחות קיבלו קורת גג.

אורלי לוי אבקסיס: לא הבאנו עוד תקציב, ומי שיגיד לך שהביאו עוד תקציב – לא; קודם כול שינו את סדרי העדיפויות, הגמישו את הקריטריונים – מה שזעקנו מהכנסת השמונה-עשרה: הגמשת קריטריונים, הגמשת קריטריונים, הגמשת קריטריונים.

אורלי לוי אבקסיס: אמר לנו שר השיכון: זה לא בידיים שלי.

אורלי לוי אבקסיס: ודאי שזה בידיים של שר השיכון.

אורלי לוי אבקסיס: עובדה, כשהגמישו את הקריטריונים אפשר היה להכניס משפחות לדירות האלה, והכוונה היא עוד ללכת ולהתרחב.

אורלי לוי אבקסיס: אבל לא ייתכן – דוח אלי אלאלוף למלחמה בעוני מדבר על הוספת דירות לדיור הציבורי; כ-700 דירות בשנה, אם אינני טועה.

אורלי לוי אבקסיס: אי-אפשר לעשות היום פרויקטים להתחדשות עירונית בלי להביא בחשבון את הצורך גם בזה.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אנחנו לא מדברים רק על זה, אנחנו מדברים גם על כסף שהמדינה עושה על חשבון הקשישים העניים.

אורלי לוי אבקסיס: אדוני שר הרווחה, אתה יודע שאם אתה קשיש, עני וגם חולה כרוני, אתה בבעיה אחת גדולה.

אורלי לוי אבקסיס: למה?

אורלי לוי אבקסיס: אם אתה לא ניצול השואה – וטוב מאוד שתיקנו את הנושא הזה לניצולי השואה, אבל אי-אפשר לעצור שם – אתה נדרש לשלם כמעט את כל הקצבה שלך על תרופות.

אורלי לוי אבקסיס: יותר מכך, המדינה גובה ממך מס על התרופות האלה; עושה כסף על חשבון העניים המסכנים שהם גם חולים וגם קשישים.

אורלי לוי אבקסיס: שלא לדבר על כך שאם הם צריכים להיכנס לאשפוז סיעודי, מאחר שהביטוחים הסיעודיים הקולקטיביים לא שווים אגורה, כי האוצר נתן אישור – תקשיב, אדוני היושב-ראש – –

יחיאל חיליק בר: רק באמת, משפט סיכום.

אורלי לוי אבקסיס: – – נתן אישור לחברות הביטוח, בכל רגע נתון, לבטל באופן חד-צדדי ביטוחים סיעודיים קולקטיביים.

אורלי לוי אבקסיס: זאת אומרת, מכיוון שיש שם risk, הכסף שנצבר שם – מדברים על מאות-מיליונים – נשאר בחברות הביטוח, לא הוחזר ולא ניתן, כמובן, לא לאלה שצברו.

אורלי לוי אבקסיס: באופן חד-צדדי, פתאום, כשבן-אדם הוא קשיש וצריך את הכסף, אומרים: אני לא מחדש לך את הביטוח.

חיים כץ: האוצר לא נתן – – –

יחיאל חיליק בר: תודה.

אורלי לוי אבקסיס: נתן אישור.

אורלי לוי אבקסיס: אגף שוק ההון נתן אישור, אחרת זה לא היה חוקי.

יחיאל חיליק בר: לא לא, לא נפתח פה ויכוח – – –

אורלי לוי אבקסיס: זה אחד.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו נדבר על כך – – –

יחיאל חיליק בר: אורלי, נא לסיים.

אורלי לוי אבקסיס: אני מסיימת בזה הרגע.

יחיאל חיליק בר: תודה.

אלי אלאלוף: – – –

אורלי לוי אבקסיס: חשוב מאוד להבין שאם אנחנו רוצים ליצור חברה חזקה, צודקת ובריאה – – –

אלי אלאלוף: – – – 200,000 – – –

אורלי לוי אבקסיס: סליחה?

יחיאל חיליק בר: לא, לא – – –

אורלי לוי אבקסיס: 200,000 מקרים – אתה צודק לגמרי, אדון אלאלוף, בנושא הביטוח הסיעודי – –

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: משפט סיכום.

אורלי לוי אבקסיס: – – נשארו בלי כיסוי.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אם אנחנו רוצים למצות את הפוטנציאל של הילדים האלה, שיהפכו להיות לא רק נטל ודור שני לעוני וכדומה, אנחנו צריכים לתת להם את ארגז הכלים.

אורלי לוי אבקסיס: ואם הם גרים באזורים עניים, הם לא יכולים להתחיל אפילו לצמצם את הפער.

אורלי לוי אבקסיס: זה כמו שנצא למירוץ, אני ואתה, ואתה תתחיל לפני, בפור של 10 קילומטרים, והמירוץ נגמר ב-20 קילומטר.

אורלי לוי אבקסיס: לעולם אני לא אצמצם את הפער.

אורלי לוי אבקסיס: רק תקצוב דיפרנציאלי בנושאים של חינוך ורווחה יביא לכך שלילדים האלה יהיה איזשהו סיכוי להצליח.

אורלי לוי אבקסיס: כי אם נולדת בבית-שאן, או בקריית-מלאכי, או בערד – –

יחיאל חיליק בר: או בצפת.

אורלי לוי אבקסיס: – – או בצפת או במצפה-רמון, כמעט נגזר עליך להיות השני והשלישי, וזה במקרה הטוב.

אורלי לוי אבקסיס: כי מי שנולד בתל-אביב ובמקומות אחרים מקבל על מה שהמדינה נותנת עוד x כפול וכפליים.

יחיאל חיליק בר: תודה.

אורלי לוי אבקסיס: זה לא נורמלי, זה לא נכון, ואת זה צריך להפסיק.

אורלי לוי אבקסיס: אדוני שר הרווחה, יש לי עוד הרבה נושאים, ואתה יודע.

אורלי לוי אבקסיס: אני גם כל כך מאמינה בך, ואני יודעת שהעבודה היא קשה – זה לא רק עבודה שלך, אבל אין מה לעשות, אני מצפה שתהיה השופר, כפי שהיית שופר לאותם אנשים גם בוועדת העבודה והרווחה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו כאן, קואליציה ואופוזיציה, לעזור לך לעזור לחברה הישראלית.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חברת הכנסת לוי.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת חזן, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחרון הדוברים – חבר הכנסת אייכלר.

אורן אסף חזן: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, חברותי וחברי חברי הכנסת, מעטים הרגעים שבהם אני יושב דיון שלם ומסכים כמעט עם כל דבר שנאמר.

אורן אסף חזן: יש פה הסכמה מקצה לקצה שהמצב הוא לא באמת נורמטיבי.

אורן אסף חזן: אבל רגע לפני שניגע בעיקר, אני רוצה לספר לכם סיפור, סיפור על שר שהגיע לבקר בשטח, בלשכת עבודה, נפגש עם פקידים, נפגש עם עובדים, והם התחילו לספר סיפורים על מה, ואיך, ועל תוכניות לשנים רבות.

אורן אסף חזן: הוא אמר להם: חברים, תעצרו את הכול, מה אתם צריכים?

אורן אסף חזן: תגידו לי מה אתם צריכים, כדי שאנחנו נעשה בפועל.

אורן אסף חזן: לשר הזה קוראים השר כץ.

אורן אסף חזן: אני חושב שסוף-סוף באמת יש פה שר, יש פה הזדמנות אמיתית שלנו לאחד כוחות, קואליציה אופוזיציה, גם הח"כים הערבים, כדי לגעת בנושא, חברים, שהוא לא פחות מנושא הביטחון.

אורן אסף חזן: בא אלי איימן עודה, אומר לי – – –

אלי אלאלוף: אתה מרגש.

אורן אסף חזן: אני מדבר מהלב.

יחיאל חיליק בר: הוא כבר מכין את הפריימריז הבאים שלו, אז הוא קצת – – –

אורן אסף חזן: אתה יודע, אחד הדברים שמציקים לי עכשיו זה שהוא יושב וישר חושב שזה פופוליסטי.

יחיאל חיליק בר: חס וחלילה, על הדברים שלך – פופוליסטי?

אורן אסף חזן: אני לא הייתי אמור לשאת דברים בהצעה לסדר-היום הזאת, לא הייתי אמור לדבר.

אורן אסף חזן: אני מסתכל על רשימת הדוברים ורואה שאין אף אחד מסיעת הליכוד שעולה ומדבר.

אורן אסף חזן: לא יודע, אולי פחדו לקבל אש, מה לא בסדר, אנחנו בשלטון.

אורן אסף חזן: ביקשתי להצטרף ולהגיד דברים.

אורן אסף חזן: אם אתם חושבים – כן, אני אגלה לכם סוד – שבהתיישבות אין מי שמחטטים בפחים, אתם טועים; אם אתם חושבים שאין ילדים שהולכים לבתי-ספר עם מחברות קרועות או כותבים על היד רק כי אין להם יכולת – רק היום בבוקר, אני אספר לכם, הייתי באוניברסיטת תל-אביב, הלכתי לעמוד שם, יש שם איזה ויכוח פוליטי ענייני על המאבק בטרור, שלא ניגע בו, וניגשה אלי גברת שהראתה לי: אלה עבודות יד שאני עושה מצמר – היא סורגת, אורגת, אני קניתי מחזיק מפתחות – עבודות יד שאני עושה בשביל שאני אוכל לקנות ספרים לילדים שלי לבית-הספר.

יחיאל חיליק בר: בבאר-שבע?

יחיאל חיליק בר: האנשים האלה בבאר-שבע?

אורן אסף חזן: זה לא בבאר-שבע.

יחיאל חיליק בר: איפה?

אורן אסף חזן: זה לא בשלומי, זה לא בדימונה, זה בתל-אביב.

אורן אסף חזן: גברת נחמדה, מחייכת, אומרת: אני עובדת כדי לעזור.

אורן אסף חזן: עכשיו, מה הבעיה?

אורן אסף חזן: הבעיה, שלרוב אנחנו מתעסקים פה בפופוליזם זול, מחפשים כותרות.

אורן אסף חזן: חבר'ה, יש פתרונות אמיתיים.

אורן אסף חזן: לא הכול זה השר, זה ראש הממשלה, זו המדינה.

אורן אסף חזן: אני אתן לכם דוגמה: הגיעו אלי מכי"ל – אין ספק שמה שהם עושים זה חשוב, זה טוב לתוצרת, זה טוב לקופת המדינה, אבל כשמגיעים אלי מכי"ל ואומרים לי: תשמע, תעזור לנו, אנחנו משלמים היום מס 1.2 מיליארד בשנה, ורוצים להעלות לנו את זה ל-2 מיליארד; אנחנו בסך הכול מחלקים דיבידנדים, בסך הכול 2.7 מיליארד, לא יכול להיות שאנחנו נחלק פחות מזה דיבידנדים.

אורן אסף חזן: אז הגיע הזמן שאנחנו נשלב כוחות ונעמוד איתנים מול אותם טייקונים, שמהתוצר והמוצר ששייכים למדינת ישראל הם מתעשרים, בשעה שלאחרים אין מה לאכול.

אורן אסף חזן: עכשיו, אפשר לעמוד פה שעות ולהתווכח מהו עוני; אני יכול לשתף אתכם שגם אני לא מעט פעמים בחיי הייתי עני.

אורן אסף חזן: גם אני עמדתי מול מקרר ריק, זה לא בושה להגיד את זה.

אורן אסף חזן: אני מרשה לעצמי להגיד שאני לא פוחד להתבטא בנושא, להילחם, וגם רואים אותי בוועדות, מה אני עושה ואיך אני עושה.

אורן אסף חזן: למה?

אורן אסף חזן: כי אני זכיתי לראות את שני העולמות, את העולם שבו הכול זמין והכול קל והכול טוב, והמקרר מלא, וגם עולם שבו שלושה ימים לא היה לי מה לאכול, כי פשוט לא היה; מי היה מאמין.

אורן אסף חזן: אני רוצה להציע הצעה פשוטה: אולי הגיע הזמן, דווקא ביום כמו היום, שבמקום שאנחנו שוב נחפש להתכתש ולריב אחד עם השני, ועוד דוח עוני ופחות דוח עוני, ומה זה מעל לקו ומה זה מתחת לקו, ומיליון ילדים עניים – נכון, שליש ערבים, שליש חרדים ושליש אחרים, אין ויכוח.

אורן אסף חזן: אני אפילו לא אומר: זה שהערבים אולי נוגעים בכסף ועושים שיקול דעת שגוי – זה בכלל לא העניין.

אורן אסף חזן: יש מציאות, והיא מציאות כואבת.

אורן אסף חזן: עני זה לא רק אחד שאין לו במקרר מה לאכול, עני זה לא רק אחד שלא לובש ג'ינס של "לי קופר".

אורן אסף חזן: עני זה דבר הרבה יותר מורחב, הרבה יותר רחב, הרבה יותר עמוק.

אורן אסף חזן: די, מספיק, אני יכול להבין למה אנחנו מתווכחים ורבים כשזה קשור לעניינים של כן להניף דגל או לא, ציוני פחות או יותר.

אורן אסף חזן: ואני מסיים, אדוני היושב-ראש, אני רואה את המבט שלך.

אורן אסף חזן: אני פשוט עליתי לפה והתלבטתי רבות מה להגיד.

אורן אסף חזן: כן, יש ביקורת, ביקורת היא חשובה.

אורן אסף חזן: אנחנו, גם אנחנו, שוגים, אבל נוצרה פה הזדמנות חד-פעמית; יש יושב-ראש ועדה שמכיר את התחום על בוריו, שגם יודע לתת מענה – צריך לתת לו את הרוח הגבית מכל קצות הקשת הפוליטית – –

יחיאל חיליק בר: משפט סיכום.

אורן אסף חזן: – – אלאלוף, אנחנו אתך.

אורן אסף חזן: יש שר – כבוד השר, ברשותך – שלא עושה חשבון, שאומר: אדוני ראש הממשלה, אם אני צריך עוד מיליארד אתה תיתן מיליארד, כי אם יש אנשים שאין להם, אנחנו ניתן להם.

חיים כץ: עושה חשבון – – –

אורן אסף חזן: לא, אתה עושה, שלא ישתמע מדברי כאילו לא, להפך; עושה חשבון לציבור, שלא – הנה התעוררתם.

יחיאל חיליק בר: לא אחרי הזמן, משפט אחרון.

אורן אסף חזן: זה היה ממקום טוב, אני גם סיפרתי עליך בהתחלה שאתה ענייני ולא מחפש כותרות.

אורן אסף חזן: אני אסכם ואומר בצורה פשוטה, אני מפה מודיע לכל מי שרוצה לשמוע, האוזניים שלהם, שיהיו פתוחות טוב-טוב: טייקונים, אייקונים, שמייקונים, זה בכלל לא רלוונטי.

אורן אסף חזן: אין פה עניין רק של חלוקת העושר, כן או לא; מדינת ישראל תדע לעשות את כל הצעדים כדי לווסת נכון את הכספים שמגיעים לה בצורה עניינית ונורמטיבית, קודם כול מאוצרות המדינה, אחר כך מתוצר המדינה, ומעבר לכך מכל מי שמשתמש בשירותיה, בשביל לדאוג לא רק לאלה שיכולים לדאוג לעצמם, אלא בראש ובראשונה, קודם כול, לאלה שלא יכולים.

אורן אסף חזן: אדוני יושב-ראש הוועדה, אדוני השר, אני לרשותכם בעניין הזה, אל תתביישו להשתמש בזה.

אורן אסף חזן: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת חזן.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת אייכלר – בבקשה, אחרון הדוברים, ואחריו נקשיב לתשובת שר הרווחה, השר חיים כץ.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: חמש דקות לרשותך.

ישראל אייכלר: אדוני היושב-ראש, כבוד השרים, חברי הכנסת, קודם כול, ברכות לחברי הכנסת גלאון ואלאלוף, שיזמו – – –

אילן גילאון: גילאון, גילאון.

ישראל אייכלר: גיל-און.

אילן גילאון: זה אומנם אוקסימורון, כשיש גיל זה פחות טוב.

ישראל אייכלר: – – – על זה שהם העלו את הנושא של דוח העוני.

ישראל אייכלר: יש לי תחושה – אמר היום חבר הכנסת גילאון שיש מושג של יום היארצייט של דוח העוני.

ישראל אייכלר: אמרת את זה היום, נכון?

אילן גילאון: – – –

ישראל אייכלר: זה אומר – רוטינה כזאת, שבאים ומדברים.

ישראל אייכלר: שאלה פה חברת הכנסת אבקסיס למה הכנסת לא מלאה ביום כזה.

ישראל אייכלר: הסיבה היא פשוטה: כי הממשלה והציבור לא מודאגים מתגובת העניים; הכול בסדר, יש בעיות ביטחון, יש בעיות קיומיות רבות, העניים ימשיכו לשתוק.

ישראל אייכלר: אבל במשלי כתוב: "בני תורתי אל תשכח ומצותי יצור לבך כי ארך ימים ושנות חיים – – – יוסיפו לך.

ישראל אייכלר: חסד ואמת אל יעזבֻך – – – כתבם על לוח לבך".

ישראל אייכלר: מה זה "כתבם על לוח לבך"?

ישראל אייכלר: ואם זה יהיה כתוב בראש שלו, חסד ואמת?

ישראל אייכלר: חסד ואמת, אם זה לא כתוב על לוח הלב, אי-אפשר לעשות את זה.

ישראל אייכלר: לא את האמת – האמת צריכה להיות בלב, שלמה, והחסד צריך להיות בלב שלם.

ישראל אייכלר: כשעושים חסד כי חושבים שאין ברירה, או שמישהו רוצה להרגיש יותר טוב – פעם אמר מישהו שמי שנותן צדקה לעני כי קשה לו בבטן לראות אנשים עניים, מבחינת הרגש שלו, והוא רוצה להרגיש יותר שבע, זה לא נקרא חסד.

ישראל אייכלר: חסד זה נקרא כשהוא רוצה לתת כדי שההוא יהיה לו מה לאכול, ולא כדי שהוא ירגיש יותר טוב.

ישראל אייכלר: וטוב שהדיון הזה מתקיים ביום הזה, שזה יום ז' בחשוון, יום הגשמים, יום שמתחילים לברך: ברך עלינו, ותן טל ומטר לברכה על פני האדמה ושבּענו מטובה, כי בסופו של דבר, השפע והפרנסה מידי הקדוש-ברוך-הוא, אבל אנחנו חייבים וצריכים לעשות השתדלות, כי זה העונש שקיבלנו על חטא עץ הדעת, ש"אדם לעמל יולד" ו"בזֵעת אפיך תאכל לחם".

ישראל אייכלר: אני רוצה להקדיש את כמה הדקות האלה לכמה הצעות מעשיות, קודם כול.

ישראל אייכלר: הצעה מעשית ראשונה – ואת זה אמרו כבר כל קודמי – זה העניין של היחס בין השכר לבין המחירים.

ישראל אייכלר: זה דבר שהממשלה בוודאי יכולה לעשות בלי לעשות טובות לאף אחד, בלי קצבאות ובלי הקצבות, פשוט להוריד מחירים, למשל מע"מ על תרופות ומוצרי מזון בסיסי.

ישראל אייכלר: אני לא יודע למה החליט האוצר להוריד עכשיו 1% שלם של מע"מ על כל המשק, ולא ריכז את כל ההנחה הגדולה הזאת בתרופות למשל, במוצרי מזון.

ישראל אייכלר: היום בישיבת ועדת העבודה והרווחה שקיים היושב-ראש אלאלוף הופיעה אישה שמרוויחה 3,800.

ישראל אייכלר: אני לא יודע כמה ילדים יש לה, אבל היא סיפרה שלא היה לה 400 שקל לתרופות, ואיזו אישה, שכנה, הייתה צריכה להפקיד לה 400 שקל לתרופות.

ישראל אייכלר: אם המע"מ על התרופות היה יורד, היא הייתה חוסכת את 400 השקל האלה.

ישראל אייכלר: הדבר השני זה שכר.

ישראל אייכלר: אתמול התפרסם, אדוני היושב-ראש, שמחצית מאזרחי ארץ-ישראל – לא תאמין – מרוויחים פחות מהשכר הממוצע, שזה 6,000 שקל.

ישראל אייכלר: אנחנו מכירים את האנשים האלה, אבל שזה מחצית מאזרחי ישראל?

ישראל אייכלר: ומדובר באנשים שכבר השיגו מקום עבודה.

ישראל אייכלר: וגם העניין של מקומות עבודה.

ישראל אייכלר: אומרים שיש אנשים שלא רוצים לעבוד.

ישראל אייכלר: אני מכיר אלפי אלפי רבבות אנשים שחסומים בפניהם מקומות עבודה.

ישראל אייכלר: גם זה דבר שהממשלה יכולה לעשות, בחוקים ותקנות שהיא עושה ובדרישות לתארים למיניהם.

ישראל אייכלר: רבותי, ההיסטוריה העולמית מלמדת שהעשירים יוכלו לשמור על רכושם רק אם העניים יהיו שבעים.

ישראל אייכלר: אני לא רוצה עכשיו לגלגל את כל ההיסטוריה, אבל בעבר הרחוק חשבו השליטים שככל שהאנשים יהיו יותר עניים הם ישלטו יותר טוב.

ישראל אייכלר: פרעה היה הראשון שאמר: "תכבד העבדה על האנשים – – – ואל ישעו בדברי שקר".

ישראל אייכלר: כמוהו היו השליטים עד למאה האחרונה.

ישראל אייכלר: כל הצארים ברוסיה ויורשיהם הקומוניסטים חשבו שככל שיש לאדם יותר מה לאכול יש לו יותר זמן ליצור בעיות, ולכן, שהאנשים יהיו עסוקים במה לאכול היום בערב זה יהיה להם טוב.

ישראל אייכלר: גם המלכים הצרפתים התפרסמו בזה שהם לא הבינו בכלל מה חסר לאזרחים.

ישראל אייכלר: כולם מכירים את האמרה של המלכה מרי אנטואנט בצרפת, שראתה בחלון רבבות מפגינים שזועקים, ושאלה: מה הם צועקים?

ישראל אייכלר: אמרו לה: הם צועקים שאין להם לחם.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת פולקמן, אפשר לדבר בחוץ.

ישראל אייכלר: אז היא שאלה: מה הם צועקים?

ישראל אייכלר: אז אמרו לה: הם צועקים שאין להם לחם, אז היא ענתה, באטימות ממלכתית ראויה – ואומנם הסיפור כל כך מפורסם, אבל הוא כל כך אמיתי: מה הבעיה?

ישראל אייכלר: אם אין להם לחם, שיאכלו עוגות.

ישראל אייכלר: לא העלתה על דעתה שיש פה בעיה.

ישראל אייכלר: כך חשבו גם עשירי אמריקה לפני מאות שנים.

אילן גילאון: – – – את זה בגיל שמונה.

אורלי לוי אבקסיס: – – – השינוי, ואמרו: מה הבעיה?

אורלי לוי אבקסיס: אפשר לחיות בלי עוף, תחיו מגבינות.

אורלי לוי אבקסיס: רק שהם שכחו שהגבינות הרבה יותר יקרות מהעוף.

ישראל אייכלר: כן.

ישראל אייכלר: ועשירי אמריקה לפני מאות שנים החזיקו עבדים בחוות וחשבו שזה טוב.

ישראל אייכלר: הרי כולנו יודעים את הסיפור של "אוהל הדוד תום".

ישראל אייכלר: ובסוף פרצו מהפכות, והיו מאבקים, והיו מלחמות, וכולם מבינים היום שאי-אפשר לשלוט בעם באמצעות העוני.

ישראל אייכלר: כל מדינות המערב מבינות שהעניים צריכים להיות שבעים לפחות.

ישראל אייכלר: אסור לממשלה ליצור אנשים שאין להם לחם לאכול ובגד ללבוש.

ישראל אייכלר: אמרתי היום בוועדה, ואני אומר את זה פה: אמריקה הקפיטליסטית גובה מסים כבדים מן העשירים כדי לחלק מיליארדים למזון לעניים ולחינוך להמונים.

יחיאל חיליק בר: נא לסיים.

ישראל אייכלר: אני מסיים.

ישראל אייכלר: החברות הכלכליות הגדולות בארצות-הברית תורמות כרבע מההכנסות, 25%, למטרות עזרה וסיוע סוציאלי, והן מזוכות ממסים על התרומות האלה.

ישראל אייכלר: ואלה דברים שגם מדינת ישראל יכולה לעשות.

ישראל אייכלר: כי אם צעירים עניים נכנסים למצוקה נפשית, הם יוצרים מצוקה גם לאחרים ומציקים לכל הסביבה.

ישראל אייכלר: ובזה אני אסיים, במשפט האחרון והכי חשוב: למזלה של מדינת ישראל רוב העניים היהודים הם חרדים, והחינוך החרדי גורם לילדים האלה לחיות חיים מאושרים גם כאשר המצוקה הכלכלית שוררת בביתם, ואני יכול להעיד על זה.

ישראל אייכלר: אורח החיים החרדי לא מאפשר למצוקה הכלכלית להפוך למצוקה חינוכית ומצוקה נפשית.

ישראל אייכלר: ראיתי מחקר מה-OECD, שרמת החינוך אצל החרדים והערבים נמוכה.

ישראל אייכלר: אני יכול להניח מי אמר את זה מאנשי ה-OECD, אבל שיבואו לראות מה זה רמת חינוך גבוהה בתוך העוני – ואני לא מצדיק שהם יהיו עניים, אבל גם כשהם עניים, למרות מצבם הכלכלי, הם עדיין מרוצים.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יעקב ליצמן: למה אתה לא שואל אותם מאיפה הם קיבלו את הנתון?

ישראל אייכלר: מה?

ישראל אייכלר: את הנתון הם קיבלו מישראלים, אני מניח, והם לא חקרו – –

יעקב ליצמן: – – – איפה ישבו.

ישראל אייכלר: – – הם לא בדקו, הם לא סיירו – – –

יחיאל חיליק בר: אייכלר, אני מודה לך על – – –

ישראל אייכלר: כן, אבל, אדוני היושב-ראש, הדבר הכי חשוב, שכולם כבר בטח אמרו:

ישראל אייכלר: המדינה התפקרה והתפרקה מהאחריות לעניים, והיא נותנת לעמותות לעשות את זה במקומה, וזה לא עובד.

ישראל אייכלר: הממשלה צריכה לחזור לטפל בעניים.

ישראל אייכלר: והחברות הכלכליות – שלא יתרמו רק 5% למסעי יחצנות לצדקה; שייתנו 25%, כמו בארצות-הברית, ושיזכו אותן במסים.

ישראל אייכלר: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה, חבר הכנסת אייכלר.

יחיאל חיליק בר: השר ישראל כץ ישיב בשם הממשלה.

אורלי לוי אבקסיס: חיים כץ.

יחיאל חיליק בר: חיים כץ, סליחה ומחילה.

יחיאל חיליק בר: השר חיים כץ.

יחיאל חיליק בר: הוא פשוט היה שר יותר זמן, אז זה נכנס ככה.

אילן גילאון: יש גם הבדל – – –

יחיאל חיליק בר: יש גם הבדל חיצוני, נכון, מעיר חבר הכנסת גילאון.

יחיאל חיליק בר: זה נכון.

יחיאל חיליק בר: השר חיים כץ, בבקשה.

חיים כץ: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אמרה חברתי אורלי לוי: איך זה תמיד בדוח העוני, ביום העוני, נשארים אותם אנשים – בפעם שעברה לא היה אלי אלאלוף.

חיים כץ: גם לא היה מאיר כהן.

אורלי לוי אבקסיס: למה?

אורלי לוי אבקסיס: היה כְּשר.

יחיאל חיליק בר: היה כשר.

חיים כץ: אה, כשר.

חיים כץ: סליחה, מתנצל.

חיים כץ: וואו, וואו, וואו, איזו התחלה.

יחיאל חיליק בר: הוא היה בדיוק איפה שאתה עכשיו.

חיים כץ: אתה יודע, איזו התחלה, איזו התחלה.

אלי אלאלוף: לא ישבת בכנסת, ישבת – – –

חיים כץ: איזו התחלה.

חיים כץ: תראו, באופן כללי הייתי יכול להגיד לכם: תשמעו, ישבתי פה והקשבתי לכולכם, ואתם יודע מה?

חיים כץ: כולכם צודקים.

חיים כץ: כולם צודקים, אבל צריך לראות מה עושים.

חיים כץ: ואני חושב שההכנסה למעגל העבודה יכולה לתת מענה לעוני.

חיים כץ: אבל מדינת ישראל – אני לא מבין את המחשבות שלה, ואני כשר אצטרך לתקן את זה – ואני אצטרך לתקן, ואני אקח אנשים שמקבלים הבטחת הכנסה: אישה חד-הורית, שני ילדים – – –

אורלי לוי אבקסיס: גם לא מגיע לה דיור ציבורי, כי יש לה רק שני ילדים.

אורלי לוי אבקסיס: היא צריכה לממן שכר דירה.

חיים כץ: אישה חד-הורית, שני ילדים, מקבלת סדר גודל של 3,400 שקל מענק; והיה, אם היא תצא לעבודה, היא תקבל – ביידיש קוראים לזה disregard – בעברית זה פטור ממס – על 648 שקלים נוספים, ויהיה לה בערך, אני יודע – – –

מיקי לוי: זה לא יקרה.

מיקי לוי: אני מבטיח לך שזה לא יקרה, וייתנו באישור עד 11,000 שקל, לא יעזור להם.

חיים כץ: מה אתה מבטיח לי?

מיקי לוי: תרשום.

חיים כץ: היית, למה זה לא קרה?

מיקי לוי: קרה.

מיקי לוי: זה עבר בקריאה ראשונה.

מיקי לוי: תבוא בטענות עכשיו.

אורלי לוי אבקסיס: – – –

מיקי לוי: אורלי גילתה איזה מלחמות עושים – – – על הנושא הזה.

אורלי לוי אבקסיס: עכשיו אנחנו צריכים לפנות לוועדת הכספים יחד.

חיים כץ: אני עכשיו צריך לתקן מה שלא עבר, ואני ממשיך דברים מעולים שהתחיל מאיר כהן.

חיים כץ: הוא עשה סדק בקיר, ואני צריך לפוצץ את הקיר.

חיים כץ: אם הקיר היה יצוק בטון, הייתי דופק את הראש בקיר, הראש היה מתפוצץ.

חיים כץ: אם יש סדק בקיר – ואללה, נפרוץ אותו.

חיים כץ: אבל צריך לעשות את זה בסבלנות, ואחד-אחד.

חיים כץ: ב-disregard, אם הגברת יוצאת לעבודה, רחמנא ליצלן, היא תרוויח יותר מ-4,100.

חיים כץ: אם היא תגיע ל-4,100 שקל, על כל שקל נוסף שהיא תרוויח – 60% מס.

שולי מועלם-רפאלי: 60%.

חיים כץ: ואם היא יחידה – 70%.

חיים כץ: אם היא יחידה – 70% מס, מהשקל הראשון.

שולי מועלם-רפאלי: לא נורמלי.

חיים כץ: תראו, העלות של – – –

מאיר כהן: אם אין לה ילדים זה 70%?

חיים כץ: כן.

חיים כץ: אם היא בודדה – 70%.

מאיר כהן: זה נתון חדש בשבילי.

חיים כץ: בסדר, לא נורא.

חיים כץ: תשמע, גם אני, כשבאתי למשרד הרווחה, מצאתי משרד שהוא כמו תאונת דרכים גדולה, ועד שאתה מוצא ולומד – עם כל כך הרבה נושאים, וקשה ללמוד הכול, מה לעשות.

חיים כץ: קשה להיכנס בכל דבר לפרטים.

חיים כץ: אני אוהב לגעת במספרים – כל אחד וההובי שלו – אז הסתכלתי ישר, עשיתי את הגרפים, רשמתי מה אני הולך לבקש, מה אני הולך לעשות.

חיים כץ: תשמעו, היא לא יוצאת למעגל העבודה, או שהיא כן יוצאת אבל עובדת בעבודה לא מדוּוחת; אמר מיקי לוי: עבודה שחורה?

חיים כץ: 30,000 אנשים כאלה, שמקבלים הבטחת הכנסה, לא מדווחים.

חיים כץ: צריך להיות מאוד לא חכם, מאוד לא חכם, בשביל לדווח, אחרת – אם על 1,000 שקל אני מקבל 300, אז אני לא מדווח.

חיים כץ: שיתפסו אותי, מה יש לי?

חיים כץ: קו העוני היום לשלושה אנשים זה 6,338 שקלים.

אורלי לוי אבקסיס: אז למה – – –

חיים כץ: אורלי, ואללה, נו.

חיים כץ: היו באים חברינו באוצר ואומרים: אתם יודעים מה?

חיים כץ: אנחנו מעלים את ה-disregard מ-3,400 – ב-3,000 שקל.

אורלי לוי אבקסיס: לא – – –

חיים כץ: ב-3,000.

חיים כץ: 3,000 ועוד 3,400 זה – ונותנים להם 5 שקלים יותר, ואללה, ובשביל הסטטיסטיקה מוציאים אותם ממעגל העוני.

חיים כץ: מה החשש שלהם?

חיים כץ: מה החשש שלהם?

חיים כץ: יש להם חשש שאנשים נוספים שנכנסים לעבודה ומקבלים קצבאות יבואו: רק רגע, אם ה-disregard הוא כזה, אני נכנס למעגל מבקשי הקצבאות.

חיים כץ: האומדן שלהם, של אובדן הכנסה – להפעיל את זה – זה סדר גודל של 220 מיליון.

חיים כץ: מה שאני ביקשתי זה להוריד את המס מ-60% ל-30%, כשאנחנו צריכים להבין שעד 5,270, הכנסה של 5,270, אזרח רגיל משלם 10% מס.

חיים כץ: זהו.

חיים כץ: אז אני אומר: אתם נותנים ל-4,000?

חיים כץ: נותנים ל-4,000, בואו נעלה את המס ל-31%.

חיים כץ: אני מאמין באמונה שלמה, בעזרתם של חברים בקואליציה – אני לא מתייחס בעניין הזה לאופוזיציה, מסיבה אחת: היא תתמוך בוודאות.

חיים כץ: תתמוך בוודאות.

חיים כץ: העניין זה לעבור את ועדת השרים, ולהביא את התוצאה בקואליציה.

חיים כץ: אז זה נכון – – –

אורלי לוי אבקסיס: למה, שר האוצר לא יתמוך בזה?

חיים כץ: לא יודע, לא דיברתי אתו.

אורלי לוי אבקסיס: – – – בוועדת הכספים.

יחיאל חיליק בר: את רוצה אולי שידברו בתוך הקואליציה?

אורלי לוי אבקסיס: – – – בוועדת כספים, נסגור את זה שם.

חיים כץ: תקשיבי, שר האוצר היה שר הרווחה.

חיים כץ: שר האוצר – אורלי, אני עונה לך – שר האוצר היה שר הרווחה, ואני מאוד שמחתי שהוא נעשה שר האוצר, כי אני מאמין שהוא יתמוך ברווחה.

חיים כץ: נכון לעכשיו, פניתי אליו על עובדי המשרד שלי, עובדי משרד הרווחה: אלה שמטפלים בנזקקים של היום, זה דור הנזקקים הבא; יוצאים עם פנסיות של 4,000, 4,300 שקל.

חיים כץ: פניתי אליו להעלות את השכר שם, לדירוג מסוים, של איזה 706 עובדים.

חיים כץ: קיבלתי תשובה חיובית, קיבלתי תשובה אוהדת.

חיים כץ: זאת אומרת, הבן-אדם קשוב, אדם קשוב.

חיים כץ: כל יום אני פונה אליו בנושא אחר, כל יום בנושא אחר.

חיים כץ: לא קיבלתי גם בתקציב את מלוא תאוותי, אבל למדתם, כשאני באתי לוועדת כספים לדבר על התקציב ואמרתי: אל תוסיפו לי.

חיים כץ: לחצתי יד, איימן עודה, לחצתי יד על מה ש – ואני לא מרוצה.

חיים כץ: לא קיבלתי את כל מה שרציתי – אבל ברגע שלחצתי יד, ואללה, זה הכבוד.

חיים כץ: זה לא להגיד: אני, יש לי כבוד, אנחנו, כבוד.

חיים כץ: זה לממש את זה.

חיים כץ: אני לחצתי יד, באתי לוועדת כספים, אמרתי: אל תביאו לי עוד שום דבר, זה מה שסיכמתי.

חיים כץ: עכשיו, כשנעביר את התקציב, אני אראה איך אני לוקח ובמה אני נוגע.

חיים כץ: אבל אני יודע, מאיר, אולמי מופ"ת, שזה גם עוני, אנשים קשישים שלא עברו את חוק הסיעוד – יש כבר 250 מועדונים כאלה, זה 8,000 איש.

חיים כץ: אני יודע שכל מה שאני אגיד לכם זה בפינצטה; ברגע שיש 1.575 מיליון עניים, אז כל מה שאני אגיד זה בפינצטה.

חיים כץ: אבל אנחנו בעבודה סיזיפית, אחד לאחד, אחד לאחד, צריכים לנצח במשחק.

חיים כץ: ולנצח במשחק זה לא שנוכל למחוק – שמעתי את הריאיון של אלי היום ברדיו, והוא צודק: לא נוכל למגר את העוני.

חיים כץ: לא נוכל; אבל צריך להקטין את הממדים, צריך להביא את זה לממדים סבירים, ולהביא את זה לממדים סבירים זה בעבודה קשה.

אילן גילאון: – – – להעלות גם את הרף – – – 3,500.

אילן גילאון: ואז – – –

חיים כץ: אתה לא רוצה שאני אענה לך מה עומד לי על קצה הלשון, אתה לא רוצה.

חיים כץ: אני יודע שאתה לא רוצה.

חיים כץ: אחרת זה יהיה – אתה יודע, אחר כך יגידו: איך שר בממשלה עמד על הדוכן ואמר לחברו, חברו אילן גילאון.

חיים כץ: אז אנחנו נוגעים בקטע הזה.

חיים כץ: אנחנו נוגעים, מאיר, ממשיכים את הקטע של "נושמים לרווחה".

חיים כץ: "נושמים לרווחה" זה עוד פעם: נגיעה במשפחות בשביל לנסות להוציא אותן מעוני.

חיים כץ: פועלים ב-95 יישובים: 46 רשויות ערביות, 42 רשויות יהודיות – אני מדבר אליו, הוא באייפון, הוא לא מקשיב.

חיים כץ: תכף תצעק.

חיים כץ: 46 רשויות ערביות, 42 רשויות יהודיות, חמש רשויות מעורבות.

חיים כץ: מדברים על "נושמים לרווחה", זה לשבת אחד על אחד עם משפחה, כשההשקעה למשפחה היא 33,000 שקל לשנה פר-משפחה, כלכלנים, עובדים סוציאליים, אחד על אחד, לנסות להוציא אותם ממעגל העוני – 100 מיליון שקל.

חיים כץ: 100 מיליון שקל, לנסות.

חיים כץ: עכשיו, עוד פעם, אז במה אתה נוגע?

חיים כץ: אתה נוגע ב-3,020 משפחות, אתה נוגע ב-14,000 תושבים.

חיים כץ: אבל זה העבודה, זה העבודה.

חיים כץ: אנחנו הולכים ל"אשת חיל".

חיים כץ: "אשת חיל" זה נגיעה, עוד פעם, במגזר הערבי – גם הערבי, גם החרדי והמעורב – לנסות להוציא נשים לעבודה.

אורלי לוי אבקסיס: במגזר החרדי שיעור הנשים העובדות יותר גבוה מבאוכלוסייה הכללית ויותר גבוה מממוצע ה-OECD.

אורלי לוי אבקסיס: הנשים החרדיות עובדות.

ענת ברקו: – – – הן המפרנסות העיקריות.

אורלי לוי אבקסיס: – – –

חיים כץ: טוב, נוגעים ככה – ב"אשת חיל" נוגעים באתיופיות, קווקזיות, ערביות, חרדיות, אחרות, ב-70 יישובים, 49 יישובים ערביים – 49 יישובים ערביים.

חיים כץ: מספר המשתתפים, עוד פעם, מספרים קטנים: 1,825 נשים, 1,203 ערביות.

חיים כץ: אנחנו מנסים, מנסים, בעלויות כספיות גדולות, למגר את התופעה.

חיים כץ: וכך אנחנו נוגעים עוד בלא מעט פרויקטים, שהם לא במקרו.

חיים כץ: הטיפול הוא במיקרו, הטיפול הוא אחד לאחד.

חיים כץ: עוד פעם, זה לא שאנחנו באים ומקבלים, נותנים "זבנג וגמרנו"; גם אם היינו מקבלים 3 מיליארד, שאני חושב שהיינו צריכים לקבל – לא 3 מיליארד, 3,287,359,000, שקלים, זה המספר שהיינו צריכים לקבל בשביל לעשות מהלך אחד גדול ויפה; לא קיבלנו.

חיים כץ: אבל צריך סבלנות.

חיים כץ: אנחנו נוגעים בים של דברים, של ילדים בסיכון, של ילדות בסיכון.

חיים כץ: עשינו השוואה.

חיים כץ: משרד הבריאות – ליצמן הוא הרבה יותר מוכשר ממני – –

יעקב ליצמן: – – –

חיים כץ: – – הוא גם הרבה יותר יפה ממני – בשביל זה, כל מי שקיבל קוד למוסד סיעודי ממשרד הבריאות, זה היה שווה x שקלים.

חיים כץ: כל מי שקיבל קוד ממשרד הרווחה, זה היה שווה x מינוס 3,000, או מינוס 2,500.

חיים כץ: עכשיו השווינו.

חיים כץ: יהיה קוד שווה.

חיים כץ: קוד של משרד הרווחה שווה קוד של משרד הבריאות.

חיים כץ: ילדים בסיכון שהולכים לגנים – כל ילד במשפחה יקבל הנחה של 200 שקל נוסף על מה שהוא קיבל.

חיים כץ: שני ילדים – 400 שקל.

אורלי לוי אבקסיס: – – – אחד ושניים?

חיים כץ: כן.

אורלי לוי אבקסיס: – – – אחד ושניים.

חיים כץ: גם מה שאני עשיתי והרחבתי – הרבה התחלות של מאיר כהן.

חיים כץ: אם הוא לא היה עושה את ההתחלות, אני הייתי צריך לעשות את הסדקים.

חיים כץ: לא הייתי עומד פה על הדוכן ואומר: יש 250 אולמות מופ"ת.

חיים כץ: הייתי עומד פה ואומר: יש 62.

אורלי לוי אבקסיס: אולי – – –

חיים כץ: למה – כי הוא עשה את הסדק.

חיים כץ: ברגע שהוא עשה את הסדק, לי יותר קל להרחיב.

חיים כץ: צריך סבלנות.

חיים כץ: כשאת תהיי שרת הרווחה, אחרי, את תביאי את זה לאשכולות 8-7.

חיים כץ: וגם באשכולות 7 – – –

אלי אלאלוף: יש תיאום בינה לבינך?

חיים כץ: תיאום ביני לבינה?

חיים כץ: אני לא הולך להיות ראש ממשלה, ואני לא ממנה את השרים.

חיים כץ: אין שום קונסטלציה שאני אהיה ראש ממשלה.

חיים כץ: שכח מזה; אני לא שם, אני לא חושב על זה, אין לי פרטנזיות ואין לי גם יכולת.

חיים כץ: אז שזה יהיה ברור.

חיים כץ: אז, אורלי, אני חוזר בי; אני לעולם לא אמנה אותך לשרה, כי אני לעולם לא אהיה ראש ממשלה.

קריאה: – – –

חיים כץ: לא, אלי אלאלוף כבר חשב מה הולך לקרות פה.

חיים כץ: אז אני מקווה שבשנה הבאה, כשאני אעמוד פה על הדוכן ביום העוני הבין-לאומי, יהיו פה יותר חברים, ואנחנו נהיה במצב הרבה יותר טוב מזה שאנחנו נמצאים בו היום.

אורלי לוי אבקסיס: אני מקווה – – –

חיים כץ: אני בטוח שאני אעשה כמיטב יכולתי, ואם צריך, אני אקום גם שעה אחת קודם, כדי לנסות לעזור לאוכלוסיות המוחלשות במדינת ישראל.

חיים כץ: אני מודה לכם על הדיון הזה, אני מודה לכם על ההשתתפות, ואני מקווה שיחד אנחנו נצליח.

חיים כץ: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: מה אדוני מציע – מסתפק?

חיים כץ: אם הם רוצים – להסתפק בדיון.

חיים כץ: אם לא – להעביר לוועדת העבודה והרווחה, להמשך דיון.

חיים כץ: מציע.

יחיאל חיליק בר: אוקיי.

יחיאל חיליק בר: אתם מקבלים?

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת אלאלוף?

יחיאל חיליק בר: לפני כן יש עמדה נוספת.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת סופה לנדבר, בבקשה.

סופה לנדבר: אדוני היושב-ראש, אדוני שר הרווחה, שר הבריאות, חברי חברי הכנסת, אתם יודעים שאני כועסת היום; אני כועסת על הממשלה, שהיא אטומה וסתומה כלפי האנשים האלה.

סופה לנדבר: אטומה – זה כי לא רק שר הרווחה ושר הבריאות, שצריך עכשיו לענות על שאילתות, צריכים להיות סביב השולחן הזה.

סופה לנדבר: כל השרים היו חייבים להיות כאן; כל השרים היו חייבים לתת תשובות.

סופה לנדבר: אתם יודעים, אני מפתחת אצל שתי הנכדות שלי – האחת, קארין, בת חמש, והשנייה, אלכס, בת שמונה – את הרגישות כלפי אנשים בסביבה.

סופה לנדבר: ואני פעם אחת – יחד עם אימא שלהם, הבת שלי, אתה ועם הנכדות, אני אוספת צעצועים כדי לתת לאותם ילדים שאין להם.

סופה לנדבר: וכאשר בפעם הראשונה עשיתי שיעור של חברה ורגש לאנשים אחרים, שאין להם, הנכדות שלי שאלו: מה זה עוני?

סופה לנדבר: אז יכול להיות שלנכדות היה קשה להסביר, כי הן לא מבינות שיש ילדים שאין להם אוכל, ויש ילדים שאין להם ספרים, ויש ילדים שאין להם אימא שיכולה לתת כסף לתיאטרון, למוזיאון.

סופה לנדבר: אבל ניסיתי לפתח את זה.

סופה לנדבר: אתם יודעים למה אני כועסת על הממשלה הזאת?

סופה לנדבר: זה יום המלחמה נגד העוני, והחברה במדינת ישראל צריכה להיות כולה רגישה, והממשלה לפני כולם.

סופה לנדבר: אני זוכרת, כאשר אורלי דיברה כאן על תרבות – מה, אנחנו חושבים שקשישים עניים שמקבלים קצבת זיקנה זה אנשים שלא צריכים תרבות?

סופה לנדבר: ועוד איך צריכים.

סופה לנדבר: אני זוכרת שפנו אלי, ואני הופעתי כאן – אני כבר לא זוכרת לפני כמה שנים, בתחילת העלייה – היו זוג קשישים שאמרו: אין לנו כסף לפילהרמונית, ואנחנו רגילים, אנחנו צורכים תרבות, אנחנו עושים את זה לפי תור: פעם אחת, אמרה הגברת, אני הולכת, ואחרי חודשיים אנחנו אוספים כסף לכרטיס שני.

סופה לנדבר: ואז זובין מהטה שמע אותי, שמע את הנאום שלי בכנסת, ותרם להם כרטיסים.

סופה לנדבר: אבל הוא לא מסוגל לתרום לכולם, לכל הקשישים.

סופה לנדבר: ולכן, אני חושבת שממשלת ישראל צריכה לתת תשובה.

סופה לנדבר: אלי ידידי, אני יודעת עד כמה קשה אתה עבדת בוועדה, עד כמה קשה – אתה התייחסת לכל נושא ונושא: לחסרי דיור, ולחסרי קצבת זיקנה שיכולה לספק אותם, והלאה והלאה – –

יחיאל חיליק בר: נא לסיים.

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

סופה לנדבר: אני מסיימת בעוד כמה שניות.

סופה לנדבר: – – ואני מבינה שלא נוח לך שממשלת ישראל, במקום 8 מיליארד – ויש להם 8 מיליארד – נותנת בסך הכול 4 נקודה כמה.

סופה לנדבר: בשבילך זה הישג, אבל יחד עם זאת, הממשלה, שקיימת – מדינת ישראל בלי תקציב, אז אין חיסכון?

סופה לנדבר: אין תקציב?

סופה לנדבר: הם לא יכולים להוסיף 8 מיליארד?

סופה לנדבר: אני רוצה להגיד: בושה למדינת ישראל שאנשים שמקבלים קצבת זיקנה עכשיו יקבלו תוספת מינימלית, והם ציפו לקבל פי כמה; ובושה למדינת ישראל שרופאים ומהנדסים ואנשים שעבדו כאן כל החיים, בזמן שמדינת ישראל, ממשלת ישראל, העבירה את המדינה מפנסיה תקציבית לפנסיה צוברת, אנשים הפכו להיות עניים, ואנחנו כאן בכנסת אומרים: עלייה שלמה, ועוד אנשים, ותיקי המדינה, שעבדו כל החיים, ויוצאים עניים לפנסיה – בושה למדינה.

סופה לנדבר: ובגלל זה אני חושבת שסביב השולחן הזה היו צריכים להיות כל הממשלה וכל השרים, ולתמוך בחוק פנסיה לכל בן-אדם – –

יחיאל חיליק בר: תודה רבה.

סופה לנדבר: – – זאת אומרת לא רק משכורת מינימום; פנסיית מינימום.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: אנחנו עוברים עכשיו להצבעה על ההסכמה להעביר את הנושא להמשך דיון בוועדת העבודה והרווחה.

יחיאל חיליק בר: מי שבעד להעביר את זה יצביע בעד, ומי שנגד – יצביע נגד.

יחיאל חיליק בר: ההצבעה החלה.

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

אורלי לוי אבקסיס: מה זה בעד?

יחיאל חיליק בר: בעד זה להעביר להמשך דיון בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

יחיאל חיליק בר: הצבעה מס' 2 בעד ההצעה להעביר את הנושא לוועדה – 13 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הנושא לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות נתקבלה.

יחיאל חיליק בר: אם כן, 13 בעד, ללא מתנגדים, ללא נמנעים.

יחיאל חיליק בר: אני קובע כי ההצעות לסדר-היום בנושא ציון יום המאבק בעוני תעבור להמשך דיון בוועדת ערו"ב.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: הודעה למזכירת הכנסת – בבקשה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחה היום על שולחן הכנסת החלטת ועדת האתיקה בעניין היעדרות חברי הכנסת מישיבות הכנסת בכנס הקיץ של המושב הראשון של הכנסת העשרים, מאי–אוגוסט 2015.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: אנחנו עכשיו עוברים לשאילתות לשר הבריאות.

יחיאל חיליק בר: שר הבריאות מוזמן לעלות לבמה, לדוכן.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת סופה לנדבר תשאל אותו שאלה ראשונה: 1,600 ש"ח פנסיה לרופאים אחרי 25 שנות עבודה בבית-החולים בנהריה.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, גברתי.

סופה לנדבר: אדוני השר, כנראה ידוע לך המקרה המוזכר שבשאילתה שלי, שהגשתי לפני כמה חודשים, לפני הפגרה.

סופה לנדבר: הגיעו לכאן, לוועדה לפניות הציבור, או אני הבאתי לכאן, אנשים, רופאים שפנו אלי, שאחרי 25 שנה שעבדו במערכת הבריאות, בתורנויות חוץ, הגיעו לפנסיה של 1,600 ש"ח.

סופה לנדבר: ואני שואלת אותך, אדוני: 1.

סופה לנדבר: האם הנושא מוכר לך? 2.

סופה לנדבר: מה תעשה בנדון?

סופה לנדבר: פשוט ניצלו את האנשים.

יעקב ליצמן: תודה, אדוני היושב-ראש.

יעקב ליצמן: חברת הכנסת לנדבר, 1.

יעקב ליצמן: נושא ההעסקה של שלושת הרופאים שמועסקים כיום בנהריה, שהם כיום בני 75–80, מוכר.

יעקב ליצמן: יצוין שהרופאים הועסקו מרבית התקופה כתורני חוץ, ולא הופרשו כספי מעסיק לגמלה, שכן על תורנויות לא היו הפרשות, לאור העובדה שמדובר בעבודה נוספת, שעליה לא הייתה הפרשת מעסיק לגמלה.

יעקב ליצמן: הפרשות המעסיק לגמלה מבוצעות לרופאים אלו מתחילת 2008 – אז החלה המדינה ליישם את ההנחיות של תשלומי חובה של המעסיק לגמלה.

יעקב ליצמן: 2.

יעקב ליצמן: מתחילת שנת 2013 המדינה משלמת תשלומי מעסיק לגמלה בהתאם להסכם שנחתם עם ההסתדרות הרפואית.

סופה לנדבר: – – – לרופא שעבד 1,600?

יעקב ליצמן: אני יכול להסכים לזה, אבל אין לי הרבה מה לעשות – כי א.

יעקב ליצמן: הם לא עבדו כעובדים רגילים; ב.

יעקב ליצמן: מ-2013 עובדים אלו, מסוג זה, הם כבר כמו כל עובד, עם הסכמי – – –

סופה לנדבר: אני עוסקת בעניין, לכן אני רוצה להגיד שבוועדה היו נציגי הציבור ואמרו שיש להם אפשרות לתת לפחות פיצויים מוגדלים כדי לעזור להם לחיות חיים נורמליים.

יעקב ליצמן: בגללך אני מוכן שוב לבדוק, לשאול, להתעניין, אבל תקבלי את התשובה כאילו זה המצב.

יעקב ליצמן: אם אפשר לשנות משהו, אני אבדוק.

יחיאל חיליק בר: תודה לחברת הכנסת לנדבר.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת באסל גטאס ישאל את השר בנושא: הנוהל החדש של משרד הבריאות – בבקשה, אדוני.

באסל גטאס: אדוני השר, אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, פנו אלי חברות שעוסקות בשירותי הצלה רפואיים במגזר הערבי, התריעו על נוהל חדש שייכנס בתחילת אוקטובר, הנוהל של משרד הבריאות, של מנכ"ל משרד הבריאות, בהתאם להמלצת המועצה הלאומית לטראומה ורפואה דחופה.

באסל גטאס: השאלות שלי: 1.

באסל גטאס: האם הנוהל נותן מענה לשירותי ההצלה הפרטיים?

באסל גטאס: 2.

באסל גטאס: איך מתיישב הנוהל לגבי אזורים שאין בהם מרכזים של מגן-דוד-אדום?

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת גטאס.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

יעקב ליצמן: תודה, אדוני היושב-ראש.

יעקב ליצמן: 1.

יעקב ליצמן: חבר הכנסת באסל גטאס, נוהל עבודה של כוחות הצלה רפואיים המגיעים לאירוע חירום ברשות הרבים נועד להסדיר את מדרג הסמכויות לטיפול רפואי על-ידי אנשי רפואה המגיעים לזירת אירוע, וכן להגדיר את הגורם המפנה את החולים או הפצועים באירוע.

יעקב ליצמן: מטרת הוצאת הנוהל הייתה למנוע חיכוכים או ויכוחים בשטח בין מטפלים או גורמים רפואיים שונים, כולל בין מטפלים מזדמנים ובין חברות אמבולנסים שונות, כפי שקרה לא פעם, והוא גובש בהתאם להמלצות המועצה הלאומית לטראומה ורפואה דחופה.

יעקב ליצמן: בנוהל נקבע כעיקרון כי המנהל הרפואי באירוע יהיה לפי המדרג הזה: רופא, פרמדיק, חובש ומגיש עזרה ראשונה.

יעקב ליצמן: הנוהל מתייחס לכלל אנשי רפואה, כולל רופאים ואנשי רפואה אחרים, כפי שהוגדרו במדרג האמור לעיל, שהזדמנו באופן מקרי לזירת האירוע, וכן אנשי רפואה או עובדים בחברות אמבולנסים של מגן-דוד-אדום, וכן של גורמים אחרים, פרטיים וציבוריים.

יעקב ליצמן: 2.

יעקב ליצמן: בנוהל שפורסם, משרד הבריאות התייחס והביא בחשבון מצבים שבהם לא יגיעו אמבולנסים של מד"א, אלא רק של חברות אמבולנסים אחרות, או צוותי רפואה אחרים, כפי שצוין בשאילתה.

יעקב ליצמן: במקרים אלה, מנהל האירוע יהיה הגורם הרפואי הבכיר ביותר בין צוותי הרפואה המצויים בשטח, בהתאם למדרג הרפואי שהוגדר בנוהל.

יחיאל חיליק בר: זאת שאלת המשך?

באסל גטאס: כן.

באסל גטאס: הנוהל נותן, כפי שהבנתי, יתרון גדול למד"א, והיו מקרים באירועים שהם ממש של הצלת חיים, שהגיעו חברות אחרות קודם, והתחילו לטפל, ואז הגיע האמבולנס של מד"א, ולקח אחריות, ובעצם – שמע, אין טעם להכחיש שיש פה גם עניין של תחרות, ועניין של מונופול של מד"א, שהוא לא מעוניין שהחברות האלה ייקחו חלק – בעצם מנע מהן להמשיך את הטיפול ולהמשיך את התהליך של פינוי הפצועים.

באסל גטאס: וזה מביא אותי לעוד נקודה, של שירותי המוקד, שבעצם רק מד"א שולט בהם.

באסל גטאס: והיה נוהל שאפשר לחברות אחרות, נוהל 101, כלומר שבכל פנייה שתתקבל, גם אחרים יוכלו להיות מוזעקים לטיפול.

יעקב ליצמן: אני חוזר ואומר: בדרך כלל מד"א הוא הגורם המרכזי שמטפל.

יעקב ליצמן: אין דווקא מד"א, אבל מד"א הוא האחראי, שמופיע בכל אירוע, והוא מוכר במדינה.

יעקב ליצמן: לא פעם אני הייתי עד לריב בין כל מיני גורמי הצלה, וזה פסול.

יעקב ליצמן: בסופו של דבר, מי שמשלם על זה זה החולה, הנפגע.

יעקב ליצמן: ולכן החליטו במשרד הבריאות – זה עוד לפנַי, נדמה לי – החליטו לעשות נוהל מסודר שבו כל אחד שמגיע – מי אחראי, מי המנהל.

יעקב ליצמן: אם יש מד"א, אז בדרך כלל זה מד"א; אם לא, אז מי שהבכיר ביותר.

באסל גטאס: מי שהגיע קודם – – –

יעקב ליצמן: כן, אבל, אתה יודע, מי שאחראי יותר זה מד"א.

יעקב ליצמן: בכל אופן, אני אעלה את זה עוד פעם, אני אעבור על זה עוד פעם.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: לחבר הכנסת גטאס יש שאילתה נוספת: ריכוז חריג של חיידקים במתקני שתייה בבית-החולים איכילוב.

יחיאל חיליק בר: אז הוא מוזמן לשאול אותה, בבקשה, ולהשתדל להיצמד לטקסט של השאילתה.

יחיאל חיליק בר: זו תהיה השאילתה האחרונה.

באסל גטאס: נודע שבבדיקה סמויה התגלה – זו שאילתה ישנה, מ-22 באוגוסט – מספר חיידקים גדול במתקני שתייה בבית-החולים איכילוב.

באסל גטאס: רצוני לשאול: 1.

באסל גטאס: האם נודע לכם על העניין?

באסל גטאס: 2.

באסל גטאס: מה הם הצעדים שעשיתם כדי לשמור על בריאות החולים?

יעקב ליצמן: קודם כול, חבר הכנסת באסל, המועד האחרון לתת תשובה כאן – יש לי עוד עשרה ימים, נדמה לי ב-28 באוקטובר.

יעקב ליצמן: את זה קיבלתי, אגב, מהכנסת.

יחיאל חיליק בר: אה, לא התכוננת לתשובה הזאת?

יעקב ליצמן: לא, התכוננתי.

יעקב ליצמן: יש תשובה.

יעקב ליצמן: אבל אני אומר שמבחינת הזמן – אני שומר זמן.

יעקב ליצמן: אני בסדר מבחינת הזמן.

יעקב ליצמן: אני רוצה להגיד שאין לי איחור.

יעקב ליצמן: 1.

יעקב ליצמן: הנושא מוכר למשרד הבריאות.

יעקב ליצמן: בית-החולים פנה בנושא ללשכת הבריאות המחוזית.

יעקב ליצמן: 2.

יעקב ליצמן: מכשירי טיהור מים צריכים לעמוד בדרישות ת"י 1505, ולהיות מתוחזקים על-ידי החברה היצרנית המשווקת.

יעקב ליצמן: ככל הידוע לנו, המתקנים באיכילוב עומדים בשתי דרישות אלו.

יעקב ליצמן: צמיחה של חיידקים כלליים אינה מצביעה על סיכון של תחלואה, והבדיקה בדרך כלל נעשית כדי לאבחן בעיות תחזוקה או נקודות תורפה במערכת.

יעקב ליצמן: המשרד הנחה את בית-החולים לפעול בהתאם להוראות התחזוקה.

יעקב ליצמן: תודה.

יחיאל חיליק בר: שאילתת המשך כלשהי?

באסל גטאס: לא.

יחיאל חיליק בר: לא.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני שר הבריאות.

יחיאל חיליק בר: תודה, חברות וחברי הכנסת.

יחיאל חיליק בר: תם סדר-היום.

יחיאל חיליק בר: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, ח' בחשוון התשע"ו, 21 באוקטובר 2015, בשעה 11:00.

יחיאל חיליק בר: ישיבה זו נעולה.