ישיבת מליאה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 49, 2015-10-13 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום ל' בתשרי תשע"ו, 13 באוקטובר 2015.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: הודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – תשובות שר הבינוי והשיכון חבר הכנסת יואב גלנט על מסקנות ועדת הפנים והגנת הסביבה בעקבות דיון בהצעה לסדר-היום בנושא: שכונת הארגזים בדרום תל-אביב, הצעתו של חבר הכנסת אורן אסף חזן; על מסקנות ועדת הפנים והגנת הסביבה בעקבות דיון מהיר בנושא: הטיפול בנפגעי הגז בשכונת גילה, הצעתם של חברי הכנסת מיקי לוי ואורי מקלב; על מסקנות ועדת החינוך, התרבות והספורט בעקבות דיון בהצעות לסדר-היום בנושא: אי-יישום תוכנית להקמת מעונות סטודנטים, הצעותיהם של חברי הכנסת רועי פולקמן ויוסי יונה.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה למזכירת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, יום שלישי – נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: אני מפעיל את ההצבעה לצורך הרשמה בלבד.

יולי יואל אדלשטיין: עד שיביאו לי את הרשימה אני אבקש מחבר הכנסת מוטי יוגב לפתוח, ואחריו – חבר הכנסת איתן ברושי.

מרדכי יוגב: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אנחנו בימים שאינם קלים, ימי התמודדות ביטחונית עם טרור שמתגבר ועם חוסר ביטחון ואובדן של הרתעה, וגם אובדנם של חיים, ולבנו עם המשפחות השכולות, ותפילה להחלמתם של הפצועים.

מרדכי יוגב: בנאום בן דקה אני רוצה לומר: יש דרכים להתמודד עם הטרור.

מרדכי יוגב: קודם כול, צריך לטפל בשורשי ההסתה, והם נמצאים במקומות רבים.

מרדכי יוגב: יש שורשים להסתה, אם בהסתתם של האימאמים במסגדים, אם בחינוך של הרשות הפלסטינית בשטחי הרשות – אבל גם בחינוך, במוסדות החינוך, לצערי, במזרח-ירושלים – אם במחוללי ההסתה בפייסבוק, ואם בכל מקום שבו יש ראשים להסתה.

מרדכי יוגב: שם זה צומח.

מרדכי יוגב: הדבר השני, משטרת ישראל זקוקה לעוד חיזוק בכוח המבצע, אם בתגבור, גם על-ידי צה"ל, במקומות הקשים, כגון מחנה הפליטים שועפאט.

מרדכי יוגב: כאשר זירת הטרור המרכזית היא ירושלים והשוטר פחות מיומן בכך, יש צורך בכוחות קבועים ולא רק בתגבורים.

מרדכי יוגב: אני מקצר את דברי.

מרדכי יוגב: ולכן, אני הולך בעיקר לצד של ההרתעה.

מרדכי יוגב: צריך לשאול מה ירתיע.

מרדכי יוגב: בשאלה מה ירתיע, אומר מחוסר ניסיוני: אינני בטוח שעונש מוות מרתיע, ואני אינני בעדו.

מרדכי יוגב: אבל הריגת המחבל, הרס ביתו, הגליית משפחתו לפי מה שאפשר בחוק – למדבר יהודה, למאהל דוגמת מאהל "חולות" של העובדים הזרים – הדברים הללו מרתיעים.

מרדכי יוגב: שלילת תעודת הזהות הכחולה, אם זה מחבל תושב ישראל, מרתיעה ביותר, וכך גם שלילת תושבות והפסקת תשלומי הביטוח הלאומי.

מרדכי יוגב: צריך לשאול מה מרתיע, ויש דברים שירתיעו ובאמצעותם נוכל גם להיאבק בטרור הזה ובסופו של דבר ללא ספק גם לנצחו.

מרדכי יוגב: חיזוק גדול למשטרת ישראל ולכל כוחות הביטחון.

מרדכי יוגב: אין לי ספק שביחד, באחדות, ננצח.

מרדכי יוגב: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יוגב.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איתן ברושי – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת רועי פולקמן.

איתן ברושי: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, חברי חברי הכנסת, אין ספק, אלה ימים קשים, אבל ידענו קשים מהם, ואנחנו נתגבר גם על אלה.

איתן ברושי: זאת הזדמנות להודות ולברך על המאמץ הגדול שמשקיעים באמת כוחות הביטחון, אבל גם אזרחים רבים, וכמובן להשתתף בצערן של המשפחות ולאחל החלמה לפצועים.

איתן ברושי: רציתי לומר נקודה שנדמה לי שלא נאמרה מספיק – על ההתגייסות של האזרחים.

איתן ברושי: היו תקופות קשות יותר, ובאותן תקופות הוקם המשמר האזרחי, וישראל ידעה לגייס את הכוחות מקרב האזרחים ביישובים העירוניים והכפריים, וגם הערביים.

איתן ברושי: לא ניתן לבנות את ההגנה רק על פלוגות מג"ב ועל גיוס מילואים.

איתן ברושי: יש לנו יכולת גיוס פנימית גדולה מאוד ויש פוטנציאל של אזרחים שהיו בצבא ולוחמים ויש בני-נוער מצוינים.

איתן ברושי: צריך לחזור לתקופה שבה הוקם המשמר האזרחי.

איתן ברושי: המשטרה הקימה אותו, היה ניצב מיוחד שפיקד על כך.

איתן ברושי: נדמה לי שבנסיבות האלה שהטרור מתרחב, והעומס הזה הוא לא לתקופה קצרה, וזה נכון גם לימים שאחרי, צריך לחזור ולגייס את הכוחות.

איתן ברושי: זה מחזק את הביטחון, זה תורם לחוסן הלאומי.

איתן ברושי: אני קורא מכאן להקים מחדש את המשמר האזרחי.

איתן ברושי: יש לזה חשיבות רבה, גם בתחושת הביטחון וגם ביכולת להחזיר את הביטחון לאזרחי ישראל בכל מקום ומקום.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

מאיר כהן: יש פה שר?

יולי יואל אדלשטיין: שאלה בהחלט במקום.

יולי יואל אדלשטיין: הסוגיה הזאת נדונה ביני לבין גורמים שונים בממשלה, מה שאני בדרך כלל לא נוהג לעשות.

יולי יואל אדלשטיין: הממשלה הודיעה על כינוס הקבינט.

יולי יואל אדלשטיין: השרה התורנית, שרת המשפטים, כפי שבדקתי אכן נמצאת שם, בכינוס הקבינט.

יולי יואל אדלשטיין: ולכן הסכמתי כחריג – ושוחחתי אישית עם מזכיר הממשלה והבהרתי לו שזה לא מהווה תקדים – שסגן שר הפנים ייצג במהלך השעה הקרובה את הממשלה כאן במליאה.

יולי יואל אדלשטיין: אתכם הסליחה, אבל בנסיבות האלה אני חשבתי שלסגור את המליאה יהיה הדבר הכי לא נכון לעשות לעת הזאת.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, חברת הכנסת ענת ברקו – בבקשה, גברתי, ואחריה – אני עובד בלי רשימה, כך שאם אני קורא למישהו שלא נרשם אז – – –

יעל גרמן: – – – כולם נרשמו – – –

יולי יואל אדלשטיין: אז חברת הכנסת יעל גרמן, בבקשה, אחרי חברת הכנסת ברקו.

חיים ילין: יש שיטה חדשה, אלקטרונית: עוברים עם פתק ורושמים.

יולי יואל אדלשטיין: בסדר גמור.

יולי יואל אדלשטיין: לא, לא, אני רק אומר שאם מישהו שקראתי לו לא התכוון או לא התכוונה לדבר, זכותכם המלאה להודיע לי על כך ונמשיך הלאה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, גברתי.

ענת ברקו: אדוני היושב-ראש, תודה, כנסת נכבדה, קודם כול, אני רוצה באמת להביע הרבה תמיכה והערכה לאזרחי מדינת ישראל, אזרחי ואזרחיות מדינת ישראל, על החוסן שהם מגלים, על היוזמה, על התושייה והיכולת להתמודד בכל מצב – אנחנו חברה חזקה מאוד; לחזק את משטרת ישראל ולהשתתף בצער המשפחות השכולות ולאחל החלמה לפצועים.

ענת ברקו: אני רוצה להקדיש את הדקה הזו לדבר על התנועה האסלאמית.

ענת ברקו: התנועה האסלאמית היא האחות התאומה של תנועת ה"חמאס".

ענת ברקו: ראאד סלאח נקרא "השהיד החי".

ענת ברקו: ראאד סלאח היה גם על ה"מרמרה", אף אחד לא זוכר – כולנו זוכרים את חברת הכנסת זועבי, אבל משום מה הנוכחות שלו נבלעה שם.

ענת ברקו: הוא גם היה על המשט.

ענת ברקו: התנועה הזו נכנסה – בעצם מגיל אפס היא מחנכת ילדים על ברכי "אוסרת אל-ג'יהאד": גני ילדים, פעילות צדקה, כשהכסף לא תמיד הולך למקומות הנכונים, כפירה בקיומה של מדינת ישראל כשהם קוראים לעצמם, ערביי 48', דאח'ל, שהם בתוך המדינה, ומתייחסים לערביי 67' כאל ערבים שמחוץ למדינה.

ענת ברקו: מה שעוד מדובר, ראינו גם את הסגן של ראאד סלאח שמדבר על התקופה שבעצם היהודים היו תחת שלטון האסלאם באנדלוסיה, ומה זה היה להם טוב, עם רמז לבאות, באופן מתריס – בסרט שהוצג על-ידי אלי, אני לא זוכרת, מערוץ 1 – באופן מתריס ובוטה, כשהם משתמשים במסגדים כבקו"ם לגיוס טרוריסטים ועושים שטיפות מוח באמירה שאל-אקצא בסכנה, וסביב זה כבר נהיה לנו נסיך אל-אקצא; אפקט ההילה, כדי לגרור את ההמונים ולגרור למעשי טרור.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

ענת ברקו: השהאדה היא אמונה, וחובה על כל אחד מאתנו לקוות ולמות כשהוא מייחל לה – זה בעצם הסגן של ראאד סלאח, ח'טיב, והוא קורא לשהאדה ולג'יהאד נגד עצם קיומה של מדינת ישראל, ולהרג יהודים.

ענת ברקו: לכן עשה נכון ראש הממשלה שקרא להוציא את התנועה האסלאמית מחוץ לחוק, ויפה שעה אחת קודם.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת ענת ברקו.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת יעל גרמן – בבקשה, גברתי, ואחריה – חברת הכנסת קסניה סבטלובה.

יעל גרמן: אדוני היושב-ראש, חברותי חברות הכנסת, חברי חברי הכנסת, אין לי פתרונות, אין לי פתרונות קסם.

יעל גרמן: אני משערת לעצמי שלרבים וטובים אין היום פתרונות קסם.

יעל גרמן: אני גם לא מרגישה בת-סמכא לבוא ולייעץ לכוחות הביטחון, לא בעניין הוראות פתיחה באש וגם לא בעניין כן או לא לערוך סגר על השכונות הערביות.

יעל גרמן: אני חושבת שראשית אנחנו צריכים באמת לגבות, לתת תמיכה ולומר יישר כוח לכוחות הביטחון.

יעל גרמן: אתמול ראינו אותם בשער האריות, במיוחד מג"ב והמשטרה, פשוט עוצרים בגופם את הפיגועים.

יעל גרמן: זה דבר ראשון.

יעל גרמן: אבל אני חושבת שמחובתנו לדבר על דבר נוסף, שלא מדברים עליו מספיק, על כך שהיום כל אחד מאתנו, גם אם הוא לא מומחה לביטחון, יכול לעשות דבר אחד: להרגיע.

יעל גרמן: לדבר על כך שלא להסית.

יעל גרמן: לא לדבר את כל דיבורי השנאה שאנחנו שומעים.

יעל גרמן: ובמסגרת הזו אני רוצה גם לגנות את הקריאה להחרים עסקים ערביים.

יעל גרמן: זהו עונש קולקטיבי, שקודם כול הוא לא צודק, והוא יביא בדיוק את ההפך ממה שאנחנו רוצים.

יעל גרמן: הוא יביא רק לתסיסה, הוא יביא לקרע נוסף.

יעל גרמן: בואו נזכור, גם בזמנים הנוראיים האלה שבאמת אנחנו רואים כל כך הרבה שנאה והרג, בואו נזכור שבשני הצדדים כולם רוצים בסך הכול פרנסה טובה, חינוך טוב לילדים ושקט.

מירב בן ארי: – – –

ינון מגל: איפה את חיה?

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

אורן אסף חזן: תגידי, גרמן, לא למדת שום דבר?

אורן אסף חזן: גרמן, לא למדת כלום?

אורן אסף חזן: גם – – –

יעל גרמן: בדיוק התגובה שעליה אני דיברתי, שאסור – – –

יולי יואל אדלשטיין: אני חושב שהכנסת צריכה להתאחד סביב הקריאה שייפתחו עסקים במגזר הערבי – –

יעל גרמן: נכון.

אורן אסף חזן: – – –

יולי יואל אדלשטיין: – – כי מי שקורא לסגור אותם, ברור מה הכוונה שלו.

יולי יואל אדלשטיין: ושמענו את ראש עיריית נצרת אומר כמה מילים – אולי לא יפות אבל נכונות, לאותם אלה שקוראים לסגור את העסקים.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת סבטלובה – בבקשה, גברתי.

אורן אסף חזן: – – – טכנאי ב"בזק", אין לו פרנסה.

יעל גרמן: – – –

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, הזמן הוא כרגע של חברתנו חברת הכנסת קסניה סבטלובה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, גברתי.

קסניה סבטלובה: כבוד יושב-ראש הכנסת, חברים, חברי חברי הכנסת, עכשיו, לפני תחילת המליאה, נסעתי לכמה פגישות בירושלים, והסתובבתי בעיר הזאת, שהיא גם עירי – גרתי שם 17 שנים, מהיום הראשון שעליתי ארצה.

קסניה סבטלובה: דיברתי עם ירושלמים, יהודים וערבים, נסעתי באוטובוסים, הסתובבתי בין הנהגים, בין הנוסעים, רציתי לשמוע מהם מה הם אומרים.

קסניה סבטלובה: חברי, הם הרבה יותר מאופקים מכל אחד – ממי שיושב כאן באגף הזה וגם מרבים שיושבים באגף שלי.

קסניה סבטלובה: הירושלמים חזקים, הירושלמים מאופקים.

קסניה סבטלובה: הם אינם צמאי דם.

קסניה סבטלובה: הם אינם קוראים לנקמה בכל מחיר.

קסניה סבטלובה: הם לא רוצים להיכנס ב-, להרוס את ולהשמיד את.

קסניה סבטלובה: הם רוצים שאנחנו נדאג להם, שאנחנו נגביר את תחושת הביטחון האישי – לא חלילה שנקצץ, כמו שמתוכנן בתקציב של השנה הבאה, נקצץ בתקציב שמיועד להגברת תחושת הביטחון של תושבי ירושלים במערב העיר ובמזרח העיר.

קסניה סבטלובה: אז מכאן אני רוצה להעביר את הקולות שאני שמעתי היום, את הדברים ששמעתי היום: תדאגו לנו, אל תסכסכו בינינו, אל תתקפו אותנו, אל תתקפו את הצד השני.

קסניה סבטלובה: אל תסכסכו.

קסניה סבטלובה: אל תסיתו.

קסניה סבטלובה: תעשו הכול להרגעת המצב, כמו שאמרה עכשיו חברתי חברת הכנסת יעל גרמן, ואני מצטרפת לקריאתה.

קסניה סבטלובה: אני רוצה למסור עוד מהקולות שאני שמעתי היום, שהם כולם אומרים: תפסיקו את ההסתה לאלימות.

קסניה סבטלובה: מהאנשים שראיתי שמסיתים לאלימות ראיתי את אנשי להב"ה, שמסתובבים בשוק ומנסים לתקוף חלק מהעובדים הערבים שהיו שם.

קסניה סבטלובה: אני ראיתי את זה במו עיני, וחברי, אני מתביישת במראות האלה שאני ראיתי.

קסניה סבטלובה: המצב הזה הוא אכן מצב קשה, אבל כבר התמודדנו עם מצבים קשים כגון אלה.

מירב בן ארי: – – –

קסניה סבטלובה: אז היום אנחנו חייבים להתאחד סביב נושא אחד.

מירב בן ארי: – – –

קסניה סבטלובה: אנחנו חיים כאן ביחד, ביחד.

קסניה סבטלובה: דו-קיום, חיים ביחד, חיים משותפים.

קסניה סבטלובה: אלה מילים – חלקכם שכחו את המילים האלה.

אורן אסף חזן: – – –

קסניה סבטלובה: חשוב מאוד שתיזכרו שוב שאתם חייבים היום לכל אזרחי מדינת ישראל, יהודים וערבים; יהודים, מוסלמים, נוצרים – כל אחד מהם.

קסניה סבטלובה: אז למי שיכול לתרום להרגעת המצב, מהמקום הזה שאנחנו נמצאים בו, שזה בית הדמוקרטיה, שזה המקום העיקרי של הדמוקרטיה – –

אורן אסף חזן: את לא רואה – – –

קסניה סבטלובה: – – לא לבוא לכאן עם סכינים, לא לבוא לכאן עם רובים ועם אקדחים ורק להגביר את תחושת השנאה ההדדית, שממילא משתוללת בעירנו, בבירתנו, במדינתנו.

קסניה סבטלובה: אז אני קוראת לכולכם, לאזרחי מדינת ישראל ולחברי חברי הכנסת, לפעול להרגעת המצב.

קסניה סבטלובה: אנחנו אחראים, בהרבה מהמקרים אנחנו אחראים ללהבות האלה, שפורצות עכשיו כל כך גבוה – –

מירב בן ארי: – – –

אורן אסף חזן: – – –

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

קסניה סבטלובה: – – ומאיימות להשמיד את כולנו, גם אותנו, אלה שיושבים באולם זה.

קסניה סבטלובה: תודה לכם.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת קסניה סבטלובה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת חיים ילין – בבקשה, אדוני.

אורן אסף חזן: עד שחיים – קסניה, אני כל יום נמצא בסרט שאתם חיים בו.

קסניה סבטלובה: אתה יכול – – –

אורן אסף חזן: – – –

קסניה סבטלובה: – – –

יולי יואל אדלשטיין: הזמן כרגע הוא של חבר הכנסת חיים ילין.

קסניה סבטלובה: – – – אני רוצה לחיות במדינת ישראל, מדינה יהודית ודמוקרטית.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, חבר הכנסת ילין.

יולי יואל אדלשטיין: דקה.

חיים ילין: תודה, כבוד היושב-ראש.

חיים ילין: אני רוצה קודם כול להשתתף בצער המשפחות, כי אני חושב שצריך לחבק את המשפחות, ולאחל לפצועים החלמה מהירה.

חיים ילין: אני לפעמים לא מבין איפה אני נמצא.

חיים ילין: מצד אחד יש במליאה הזאת אנשים שרוצים מדינה אחת לשני עמים.

חיים ילין: מה המשמעות, מדינה אחת לשני עמים?

חיים ילין: עזבו כרגע את הקיצונים, שרוצים להביא לנו מלחמת דת, אותם מוסלמים שרוצים בחורבן מדינת ישראל.

חיים ילין: עזבו אותם.

חיים ילין: אנחנו רוצים מדינה אחת – אני אתכם – – –

אורן אסף חזן: זה לא – – –

חיים ילין: אל תענה לי.

חיים ילין: אני לא מורה ואל תענה לי.

אורן אסף חזן: תתקן, תתקן.

חיים ילין: אני עכשיו בא ואומר: מדינה אחת – בבקשה, אני אתכם.

חיים ילין: אני אפילו, ואמרתי את זה גם לראש הממשלה, אני אהיה אתכם.

חיים ילין: אבל איך אתם רוצים עם השנאה הזאת?

חיים ילין: עכשיו, אני פונה למפלגה שנמצאת פה.

חיים ילין: רק דב חנין נמצא פה.

חיים ילין: אתה נמצא במפלגה, דב, שהיא ההפך ממך.

חיים ילין: ההפך.

חיים ילין: כשלא צריך לעלות להר-הבית, הם עולים; כשצריך לפתוח את החנויות כדי שתהיה שגרה, גם במגזר הערבי, אתם סוגרים.

חיים ילין: הכול הפוך על הפוך.

חיים ילין: איפה אנחנו נמצאים?

חיים ילין: איפה ההיגיון בכלל בזה?

חיים ילין: ואף אחד מאתנו לא ייקח נשק מחר ויעשה שקט פה במדינה, וכולנו יודעים לתת עצות, כולנו.

חיים ילין: אז יש לנו רק דבר אחד לעשות, וצילמתי את זה אתמול בערב.

חיים ילין: אתמול בערב, בשעה 20:30, כשהיה אוכל פה, מאחורה, ישבו אנשי דת, אנשים דתיים מש"ס, וישבו שם מהמפלגות הערביות, וישבו שם משמאל ומימין, ואכלו ביחד שם מהצלחת.

חיים ילין: אז מה זה אומר, שפה זאת הצגה אחת גדולה, מה שאתם עושים כולכם?

חיים ילין: מה זה?

חיים ילין: שם – ככה צריך.

חיים ילין: צריך לשמור על השקט.

חיים ילין: השקט הזה זה המנהיגות שלנו כלפי עם ישראל, והחוסן של עם ישראל נמצא באחדותנו.

חיים ילין: תבינו את זה.

חיים ילין: ככה עברנו 15 שנה של טילים, וצמחנו.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

חיים ילין: לא בהתלהמות.

חיים ילין: ממש לא בהתלהמות, אלא בשקט.

חיים ילין: זה מה שתמיד היה בעם ישראל: השקט והחוסן.

חיים ילין: הצעקות האלה הורסות את הכול.

חיים ילין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה לחבר הכנסת חיים ילין.

יולי יואל אדלשטיין: אני רק יכול לבוא להגנתו של חבר הכנסת דב חנין ולומר שאת כל הפעילות שלו, חיים, בכנסת הקודמת, הוא הקדיש לכך, על מנת שלא להיות באותה מפלגה שהוא נמצא בה כרגע, ולצערי חברים מסיעה מסוימת מאוד מאוד דאגו שדב חנין יהיה באותה רשימה.

יולי יואל אדלשטיין: הוא לא נוהג לקפוץ כל פעם ולמסור הודעה אישית, אז אני מגן עליו כאן, במקרה הזה.

חיים ילין: אני לא בא אליו בטענות.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת ינון מגל – בבקשה, אדוני, ואחריו – חברת הכנסת סופה לנדבר.

ינון מגל: כבוד היושב-ראש, חברי הכנסת, בסך הכול זו בהחלט שעה קשה, ואני לתומי חשבתי שאת הבמה הזאת ינצלו אותם אנשים שיש להם כל הזמן ביקורת על מדינת ישראל ועל ממשלת ישראל, ועל המתנחלים ועל היהודים, ועל תושבי מערב ירושלים; שכל הזמן הם אומרים כמה אנחנו לא בסדר וכמה אנחנו לא טובים, שיבואו ויגידו עכשיו, לצורך העניין, שהם מגנים את הפעילות של הערבים.

ינון מגל: איפה זהבה גלאון?

ינון מגל: איפה חברי הרשימה המשותפת?

ינון מגל: איפה הם?

עיסאווי פריג': – – –

ינון מגל: איפה אתה, עיסאווי?

ינון מגל: תגיד: אני קורא להפסיק את האלימות, להפסיק את הרצח, להפסיק את מה שקורה פה.

ינון מגל: איפה אתה?

עיסאווי פריג': אז תפסיק לאטום את האוזניים שלך – – –

ינון מגל: רק לצעוק כל היום, לצעוק כל היום על היהודים?

עיסאווי פריג': לא צריך את מרצ וזהבה גלאון – – –

ינון מגל: איפה כל האנשים הגיבורים האלה שיודעים להעביר ביקורת יום וליל על היהודים?

עיסאווי פריג': – – – מה שאתה רוצה רק.

ינון מגל: למה שביתה היום?

ינון מגל: למה ערבים אזרחי מדינת ישראל עשו שביתה, שביתת הזדהות?

ינון מגל: עם מי הם מזדהים?

ינון מגל: עם מה הם מזדהים?

ינון מגל: עם הרצח של חפים מפשע?

ינון מגל: עם לשחוט אנשים?

ינון מגל: עם מה הם מזדהים?

ינון מגל: באיזה צד הם?

ינון מגל: הם אתנו, עם הנרצחים, או עם הרוצחים?

ינון מגל: אתם יודעים שאין באמת סכנה לאל-אקצא.

ינון מגל: אתם יודעים באמת.

ינון מגל: למה אתם לא אומרים את זה, עם גל ההסתה הזה?

מאיר כהן: – – –

ינון מגל: הייתי קורא לזה "שתיקת הכבשים".

ינון מגל: הבעיה היא שעם כל השחיטות האלה, הכבשים זה אנחנו.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת ינון מגל.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת סופה לנדבר – בבקשה, גברתי, ואחריה – חבר הכנסת מאיר כהן.

מאיר כהן: ינון, תגיד את זה כשהם נמצאים כאן, לא – – –

סופה לנדבר: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, אני חושבת שברגעים האלה, עם כל מה שקורה בלב של כל אחד מאתנו, אנחנו צריכים לכבד את הציבור של מדינת ישראל בפחות צעקות.

סופה לנדבר: כל אחד יכול להביע את זה בשקט.

סופה לנדבר: אני רוצה להגיד שאנחנו שולחים ניחומים למשפחות והבראה שלמה לאלה שנפצעו.

סופה לנדבר: אני דווקא רוצה לדבר עכשיו, ברגעים האלה, על חבר הכנסת גנדי ריגר.

סופה לנדבר: אתמול, בזמן שהצבעתם כאן על אי-אמון בממשלה, אני הייתי בהלוויה בכפר-סבא.

סופה לנדבר: גנדי ריגר היה אחד מהחברים שלנו, בקדנציה שלך, יולי, נתן שרנסקי וחברים נוספים.

סופה לנדבר: היה חבר, בן-אדם, חבר כנסת נאמן.

סופה לנדבר: אבל לכל דבר, הוא היה – אחרי שלא נבחר לכנסת, הוא היה פעיל ציבור, שנים רבות הוא נלחם למען הציבור.

סופה לנדבר: הוא נלחם על זכויות עולים ועל זכויות ותיקים.

סופה לנדבר: אני הייתי אתו בקשר כל הזמן, וכאשר גילו אצלו מחלה קשה, דיברתי אתו בהתחלה כמעט כל יום, אחר כך כל שבוע, אחר כך הכוחות עזבו אותו.

סופה לנדבר: והוא דיבר על המצב במדינה, ונלחם בעד אנשים.

סופה לנדבר: הבן-אדם הגיע בשנות ה-90.

סופה לנדבר: בדירה שכורה הוא נפטר.

סופה לנדבר: 20 וכמה שנים במדינת ישראל – בלי פנסיה.

סופה לנדבר: לא דאג לעצמו, דאג לאחרים.

סופה לנדבר: ותמיד, בכל השיחות, כאשר הייתי שרת העלייה והקליטה, הוא דאג לניצולי השואה, דאג לאנשים שאין להם דירה, דאג לאלו שאין להם פנסיה, לכל בן-אדם שפנה אליו; לא לעצמו, לכולם.

סופה לנדבר: היה בן-אדם לדוגמה.

סופה לנדבר: אתמול ליווינו אותו בדרכו האחרונה.

סופה לנדבר: המחלה ניצחה אותו, ואני צריכה להגיד ששם, בדקת הדומייה, עמדנו ליד הקבר הטרי ואמרנו: להתראות, חבר.

סופה לנדבר: הוא היה בן-אדם לפני הכול, מה שלא תמיד קיים בעולם הזה.

סופה לנדבר: להתראות, חבר.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת סופה לנדבר.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו ודאי, כמקובל, נאמר דברים לזכרו של חבר הכנסת גנדי ריגר במליאה בתום השבעה שהמשפחה שלו יושבת עליו.

יולי יואל אדלשטיין: תודה על דברייך, שהם בהחלט שינוי מרענן באווירה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מאיר כהן – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת נחמן שי.

מאיר כהן: אדוני היושב-ראש, חברות וחברי כנסת נכבדים, אני שם לב לתופעה שכל פעם שחברי הכנסת הערבים לא נמצאים כאן, אז מחפשים מישהו, ובדרך כלל זה עיסאווי.

מאיר כהן: הוא לא צריך את הגנתי, אבל זה בדיוק מקרין על המציאות היום, חבר הכנסת חזן.

מאיר כהן: אין לי שום ויכוח עם אלה שאומרים שצריך להיות נחושים.

מאיר כהן: הנחישות שלי ומחשבותי לגבי מה אנחנו צריכים לעשות עם מה שקורה בירושלים שייכות לאנשי ימין.

מאיר כהן: אני יכול להגיד את זה.

מאיר כהן: אני מדבר על סגר ואני מדבר על עוצר ואני מדבר על הכול.

מאיר כהן: אבל יחד עם זה אני עושה הפרדה ברורה, ואנחנו צריכים לעשות הפרדה ברורה: יש בתוכנו 20% ערבים בשטחי מדינת ישראל.

מאיר כהן: צריך להיזהר לא לשים את כולם כמקשה אחת.

מאיר כהן: יש בתוכם קיצונים, וצריך להוציא את התנועה האסלאמית מחוץ לחוק, וצריך לטפל בה ביד קשה, ומי שמערער על יסודות המדינה הזאת צריך להוציא אותו מכאן.

מאיר כהן: יחד עם זאת, אילו יכולתי להציע לראש הממשלה, דווקא בימים הקשים האלה, אם הוא היה מזמין את המנהיגות הערבית במדינת ישראל אליו ומרגיע ומחזק את המתונים – כי לא כולם שולפי סכינים, ולא כולם מערערים על המדינה.

אורן אסף חזן: אבל אתה רק מחזק את חבר הכנסת מגל.

מאיר כהן: סליחה, חזן, אל תפריע לי.

אורן אסף חזן: אתה רק מצדיק את חבר הכנסת מגל.

מאיר כהן: סליחה.

מאיר כהן: אילו היית יורד לדברי – אני לא אמרתי שאני מתווכח עם חבר הכנסת ינון מגל.

מאיר כהן: תעצור, חבל, יש לי דקה לדבר וכבר עברתי את זמני.

מאיר כהן: אני רק אומר שאנחנו צריכים להיות זהירים בכבודם של האזרחים הערבים במדינת ישראל.

אורן אסף חזן: – – – שהח"כים הערבים – – –

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת חזן, אתה נרשמת.

מאיר כהן: אני חוזר על ציטוט דברי הנשיא, ואת זה לקחתי מהנאום שלו, אדוני היושב-ראש:

מאיר כהן: אם נסגור את החלון, הם לא ייעלמו, ואם נסגור את הדלת, הם לא ילכו למקום אחר.

מאיר כהן: זכרו את זה.

מאיר כהן: הם נמצאים כאן.

מאיר כהן: צריך לחזק את המתונים ולהילחם בקיצונים בכל דרך.

מאיר כהן: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מאיר כהן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת נחמן שי, ואחריו – חבר הכנסת דב חנין.

נחמן שי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, חצי השעה האחרונה מלמדת שבאמת הכנסת זה הלב הפועם של הדמוקרטיה הישראלית.

נחמן שי: כמה שאנחנו לפעמים חושבים שאנחנו חיים בבועה, אנחנו חיים במקום שדם זורם בעורקיו, וכל אחד מאתנו חש את הרגעים הקשים האלה ומרגיש גם את הצורך – היא או הוא – להגיב בהתאם.

נחמן שי: אנחנו כירושלמים ראינו דברים יותר קשים.

נחמן שי: זה לא עוזר בכלום למה שעברנו היום.

נחמן שי: ירושלמים הם אנשים – יחד עם, כמובן, כל תושבי הארץ, אבל באיזשהו מקום נקודת המוקד הזאת יצקה עיר בעלת אופי מיוחד.

נחמן שי: לא בורחים מהעיר הזאת, לא מפגינים בה בהמונים, אלא יודעים לנשוך שפתיים ולהמשיך הלאה.

נחמן שי: וזה מה שאנחנו עושים היום, מאות-אלפי אנשים שהעיר הזאת היא חלק בלתי נפרד מהם.

נחמן שי: אבל זו לא יכולה להיות המציאות בשום פנים ואופן.

נחמן שי: זה לא יכול להיות תוכן החיים, לא של ירושלים ולא של ישראל בכלל.

נחמן שי: ולכן, אני חושש מאוד שמה שקרה לנו בשלושת או ארבעת השבועות האחרונים מוכיח שאי-אפשר לדרוך במקום בלי לחפש פתרון.

נחמן שי: אי-אפשר.

נחמן שי: הרעיון שאפשר להכיל את הסכסוך הזה – זה לא קיים.

קריאה: לנהל אותו.

נחמן שי: לנהל אותו, כן.

נחמן שי: לנהל, להכיל, לחיות אתו ביחד – זה לא יכול להיות.

נחמן שי: עכשיו, אני יודע שאצלנו הלחץ להגיע לפתרון יותר גדול מאשר הלחץ אצלם.

נחמן שי: הם מאמינים שאנחנו – הצלבנים החדשים יעזבו בסופו של דבר.

נחמן שי: אז אין לנו כוונות כאלה.

נחמן שי: אבל עלינו להשקיע מאמצים בחיפוש פתרון.

נחמן שי: לא יכולים להשאיר את זה כך.

נחמן שי: ואני אומר את זה גם לחברינו פה שמאמינים שהפתרון הסופי של הסכסוך הזה יהיה חיים במדינה אחת.

נחמן שי: זה לא יהיה.

נחמן שי: זה לא יהיה.

נחמן שי: אנחנו כל פעם רואים מחדש את התסריט שמראה לנו למה זה בלתי אפשרי.

נחמן שי: זה לא יהיה כך.

נחמן שי: לא נוכל לחיות כך לאורך עשרות שנים.

נחמן שי: והמילה האחרונה שלי: לי יש מחויבות – כך אני באתי לבית הזה, וכך אני גם אצא ממנו ביום מן הימים – להבטיח שהנכדים והנינים והדורות הבאים יחיו אחרת.

נחמן שי: ואם לא נדאג לעשות את זה בתקופתנו שלנו, אנחנו מועלים באמון שהציבור נתן בנו.

נחמן שי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת נחמן שי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת דב חנין, ואחריו – חבר הכנסת יעקב מרגי.

דב חנין: תודה רבה.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, אני רוצה לפתוח בהשתתפות בצער משפחות האזרחים שנפגעו בימים האחרונים.

דב חנין: אני מאחל החלמה לפצועים הרבים, שלמרבה הצער נעשים רבים מיום ליום.

דב חנין: מזעזעת במיוחד הפגיעה בילדים, התמונות של ילדים, נערים, שנפגעים, נדקרים, נהרגים.

דב חנין: אלה הם דברים איומים, והם פוצעים את הלב וקורעים אותנו מבפנים.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, אלה ימים קשים, ימים של הרבה מאוד כאב, הרבה מאוד דאגה, הרבה מאוד פחד.

דב חנין: הורים חוששים לילדים – אני שומע שלוקחים ילדים מוקדם מגני-ילדים; אזרחים יהודים חוששים להיכנס ליישובים ערביים; אזרחים ערבים חוששים להגיע לתל-אביב, להגיע ללמוד באוניברסיטה.

דב חנין: מי שנמצא בבור עמוק, אדוני היושב-ראש, צריך לפחות להפסיק לחפור.

דב חנין: אנחנו נמצאים במעגל של אלימות ובאווירה קשה מאוד של אלימות.

דב חנין: יש ויכוח קשה בחברה שלנו, והוויכוח הזה הוא חשוב, וצריך לנהל אותו.

דב חנין: יש לנו ויכוח על הדרך.

דב חנין: יש אנשים שמרגישים צורך למחות – מחאה היא לגיטימית; הפגנות – לגיטימיות; שביתה – מהלך לגיטימי.

דב חנין: הסתה זה דבר פסול; גזענות זו שרפה של הבית של כולנו; אלימות זה דבר שפוגע בסופו של דבר בכולם, לא רק בקורבן אלא גם במי שמתקיף.

דב חנין: ולכן, לדברים האלה אנחנו כולנו ביחד צריכים לשים קץ.

דב חנין: אני הצטערתי מאוד לשמוע את תחילת הדיון הזה כאן, כשחברותי, חברות כנסת שדיברו נגד הסתה, זכו לקריאות ביניים.

דב חנין: אני חושב שכולנו צריכים לקחת רגע אחד של שקט עם עצמנו ולעשות עם עצמנו חשבון.

דב חנין: אנחנו מנהיגי הציבור בארץ הזאת, יש עלינו אחריות מאוד כבדה.

דב חנין: המצב מסובך גם בלעדי עוד הוספה של שמן למדורה.

דב חנין: אמרתי שצריך להפסיק לחפור, אבל, אדוני היושב-ראש, דעתי היא שמהתהום שבה אנחנו נמצאים אנחנו חייבים למצוא את הדרך, והיא קשה, להתחיל לטפס למעלה, החוצה מהתהום.

דב חנין: ולדעתי, הדרך היחידה שמובילה אותנו החוצה מהתהום היא דרך שתבטיח עצמאות וצדק לשני העמים.

דב חנין: או שיהיו כאן חיים לשני העמים, או שחס וחלילה לא יהיו חיים, לא לנו ולא לשכנינו.

דב חנין: אני מקווה שזה לא יהיה מצב.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת דב חנין.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יעקב מרגי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת מירב בן ארי.

יעקב מרגי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, תחילה תנחומים למשפחות, החלמה מהירה לפצועים.

יעקב מרגי: הלב פועם בחוזקה, הכעס עצור וכבוש, כי על מי אפרוק אותו?

יעקב מרגי: על מי?

יעקב מרגי: אבל, אני שואל את עצמי, ואנחנו מהקולות שבאמת השמענו, ותולים תקוות – אני לא רוצה לדבר בלשון עבר – אבל, דב חנין, אני אתחיל מהסיפה: לצערי הרב, כנראה שלא יהיה לנו טוב גם אם ניקח את הפתרון שלך.

יעקב מרגי: כשהנהגת ציבור שלם, הנהגת הציבור הערבי בישראל, ראשי המפלגה המשותפת – אני מדגיש, כדי לעשות עמך חסד – ראש המפלגה אומר שאין לו קווים אדומים במחאה – – –

דב חנין: הוא לא אמר את זה אף פעם.

יעקב מרגי: שאין לו קווים אדומים במחאה – – –

דב חנין: הוא לא אמר את זה אף פעם.

יעקב מרגי: טוב, אני אשמע את זה ממנו, בסדר.

דב חנין: הוא לא אמר את זה.

יעקב מרגי: בסדר.

אורן אסף חזן: אתה רוצה הקלטה?

יעקב מרגי: והגינוי והמחאה על האלימות מתמהמהים.

יעקב מרגי: ולו יאמינו בבלוף שהם סיפרו – כי יש תכונה פסיכולוגית מוכחת קלינית: ככל שאדם מספר בלוף פעם, פעמיים, שלוש, הוא מתחיל להאמין בו.

יעקב מרגי: הרי כל העולם יודע שאל-אקצא לא בסכנה.

יעקב מרגי: הביטחון היחיד שאל-אקצא לא בסכנה – שמדינת ישראל שולטת בהר-הבית.

יעקב מרגי: ואני לא אומר את זה לא ביהירות ולא בהתנשאות.

יעקב מרגי: ראינו מה קורה במשטרים השכנים שלנו.

יעקב מרגי: זו הנהגה של ציבור שלם שחיה בתוכנית ריאליטי של "המירוץ לקיצון".

יעקב מרגי: הם מתחרים ביניהם מי יותר קיצוני.

יעקב מרגי: זה היה אופייני בקדנציה הקודמת לכמה ח"כים, ואנחנו, עם הקיצוניות המטומטמת, המטופשת, של אותן מפלגות שתמכו בהגדלת אחוז החסימה, שיפרנו ושפצרנו אותה – תודה, אדוני היושב-ראש, על התזכורת.

יעקב מרגי: הם נמצאים, סלחו לי, חברי הכנסת של הרשימה המשותפת נמצאים ב"מירוץ לקיצון"; ככל שהם יותר קיצוניים – הם מתחרים מי יותר קיצוני: זו אמרה ככה, למחרת ההוא עוקף אותה מימין ומשמאל, ובזה הם יביאו כליה על הציבור שלהם.

יעקב מרגי: אם הם חושבים שדרך הסכינאות ודרך ההתקוממות – שהיא כבר לא עממית, ואל תמכרו לנו ביטויים, והגיע הזמן שגם ראש הממשלה יבין שההתקוממות התחילה.

יעקב מרגי: מכבסת המילים לא תעזור לטיפול בבעיה.

יעקב מרגי: אם נגדיר אותה נכון, נדע לתת את הטיפול הנכון.

יעקב מרגי: וחברתי חברת הכנסת יעל גרמן, אנחנו נבחרנו כדי לתת עצות ולייצר פתרונות.

יעקב מרגי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מרגי.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת מירב בן ארי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת אורן חזן.

מירב בן ארי: אדוני היושב-ראש, חברי וחברותי חברי הכנסת, אלו בהחלט ימים קשים, ואני רוצה לשלוח מכאן תנחומים למשפחות של הנרצחים היום ונפגעי פעולות הטרור בימים האחרונים.

מירב בן ארי: אני שמעתי כאן גם את חברי הכנסת האחרים, ואני בסך הכול אומרת משהו פשוט: למה אף אחד לא בא ואומר: מספיק?

מירב בן ארי: למה אף מורה בבית-ספר, מנהל בית-ספר?

מירב בן ארי: עזבו את מה שראינו כאן גם אתמול.

מירב בן ארי: באמת ראיתי כאן הנהגה – דיברת עליה, חבר הכנסת מרגי – אף אחד לא קם ואומר: מספיק עם שפיכות הדמים.

מירב בן ארי: כל מה שאתה שומע: זה דו-צדדי, יש כאן שני צדדים.

מירב בן ארי: לא, זה לא נכון.

מירב בן ארי: זה לא נכון.

מירב בן ארי: יש כאן יהודים שיוצאים לרחובות ונדקרים ונפגעים, והיום, לצערנו הרב, גם נרצחים.

מירב בן ארי: מתי יקומו?

מירב בן ארי: מתי יבואו האנשים, מתי יקום המבוגר האחראי?

מירב בן ארי: אתה יודע, חבר הכנסת כהן, נכון, יש – – –

מאיר כהן: – – –

מירב בן ארי: חבר הכנסת מאיר כהן, שמעתי אותך ואני תמיד מקשיבה לך, וגם לחברת הכנסת גרמן, שבמיוחד אני אוהבת לשמוע את דבריה.

מירב בן ארי: נכון, יש בינינו ארגונים כמו להב"ה, נכון, שאני נגדם, וכמובן כל מיני אנשים שמתקיפים, אבל אם תסתכלו על השבועות האחרונים תראו שאנחנו כל הזמן נפגעים וכל הזמן חוטפים.

מירב בן ארי: חבר הכנסת חנין מדבר על זה שילדים מפחדים ללכת לגן או לקניון – מה?

מירב בן ארי: למה?

מירב בן ארי: למה אנחנו כל הזמן חוטפים, וכל הזמן יושבים פה ואומרים: לא, זה שני צדדים?

מירב בן ארי: לא.

מירב בן ארי: יש כאן צד אחד שכל הזמן נפגע.

מירב בן ארי: תקומו, תהיו אחראיים, המורים, מנהלי בתי-הספר, ראשי הרשויות, ותגידו: מספיק, מספיק לפגוע בחפים מפשע.

מירב בן ארי: מספיק – אני לא רוצה לקרוא לזה אינתיפאדה – תפסיקו את גל הטרור הזה.

מירב בן ארי: האחריות היא שלכם.

מירב בן ארי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת מירב בן ארי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אורן חזן, בבקשה.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת עליזה לביא.

אורן אסף חזן: חברותי וחברי חברי הכנסת, כבוד היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני רוצה לפתוח דווקא בציטוט, היום, ל' בתשרי: "כל הישגינו היו בזכות הכוח ובכוח הזכות.

אורן אסף חזן: הזכות שנתנה לנו עוצמה מוסרית ואימצה את כוחנו להיות עצום יותר, אף שביחסי הכוחות היינו נחותים".

אורן אסף חזן: את הדברים האלה נשא בשעתו רחבעם זאבי גנדי, שהיום מציינים את יום הירצחו בישיבה מיוחדת שתהיה, כבוד היושב-ראש, אחר כך.

אורן אסף חזן: היום אנחנו לא נחותים יותר; היום אנחנו חזקים יותר, והיום יש לנו את כל הכוח להתמודד עם המצב.

אורן אסף חזן: אנחנו רק צריכים להפעיל אותו, וזו לא בושה להגיד את הדברים, ויתרה מכך – לקיים אותם בפועל.

אורן אסף חזן: אני רוצה לדבר על דבר נוסף – ראשית, לשלוח באמת השתתפות בצער למשפחות שנוספו למשפחת השכול, לחזק את הפצועים, ואת חלקם פגשתי היום בבתי-החולים, ולקוות שלא יקרה עוד.

אורן אסף חזן: אבל אני רוצה לפנות לציבור בישראל בבקשה אחת: חברים, תעצרו את הסרטונים האלה, תעצרו את ההפצה הזאת.

אורן אסף חזן: הציבור שמניע את גלגלי הטרור מהצד השני, הרשות הפלסטינית ושולחיהם של המחבלים, משתמשים בסרטים האלה כדי לצייר כאילו כוחות הביטחון שלנו, השוטרים והחיילים, מבצעים יום-יום, שעה-שעה, רצח באזרחים חפים מפשע לכאורה, כאשר אנחנו כולנו יודעים שמדובר במחבלים צמאי דם.

אורן אסף חזן: אני מבקש – בבקשה אל תיתנו עוד כוח ויד לאותם מרצחים.

אורן אסף חזן: ומשפט אחד אחרון, ברשותך, אדוני היושב-ראש.

אורן אסף חזן: אני רוצה לספר לכם על בחור צעיר שעלה בגיל חמש לארץ-ישראל עם משפחתו.

אורן אסף חזן: הוא גר כאן כל חייו, ויתר על האזרחות הקודמת שלו ולפני שנתיים התגייס לצבא.

אורן אסף חזן: הוא משרת כחייל בבסיס שדה-דב בחיל האוויר, ולפני כחודש וקצת, ב-25 באוגוסט, טס לביקור שורשים בארמניה.

אורן אסף חזן: החייל הזה חשב לשוב הביתה, חשב לשוב לארץ-ישראל, ליחידה שבה הוא משרת, אבל הוא נעצר בארמניה והוא לא יכול לחזור לארץ מכיוון שהשלטונות שם טוענים שהוא הבריז מהצבא שם.

אורן אסף חזן: הוא תקוע במדינה.

אורן אסף חזן: אני פונה לחברי כנסת: מי שיכול לעזור לאריק לחזור הביתה – זו החובה שלנו.

אורן אסף חזן: הוא חייל בצבא ההגנה לישראל, ואנחנו לא מפקירים חיילים מכל סיבה שהיא.

אורן אסף חזן: פניתי כבר לראש הממשלה, הוא אמר שהוא יתערב.

אורן אסף חזן: הוא הנחה גם את סגנית השר.

אורן אסף חזן: אבל אם יש כאן מישהו שיש ביכולתו לעזור להשיב את אריק מארמניה, אנחנו נשמח.

אורן אסף חזן: תודה רבה.

אורן אסף חזן: תודה, אדוני היושב-ראש.

אורן אסף חזן: בשורות טובות לכל עם ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת חזן.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת עליזה לביא – בבקשה, גברתי.

עליזה לביא: אדוני היושב-ראש, תודה, חברותי, חברי חברי הכנסת, ימים קשים, יום קשה.

עליזה לביא: הבוקר ביקרתי את הפצועים בבית-החולים "שערי צדק", ובסיום הביקור הגיעו עוד אמבולנסים, בעקבות הפיגועים הקשים שאירעו כאן בירושלים היום.

עליזה לביא: אם ניקח את בית-החולים "שערי צדק" כמיקרוקוסמוס – עובדים בו גם אנשים ערבים, גם אנשי צוות יהודים, עובדים ביחד.

עליזה לביא: מקבלים פצועים אזרחי ירושלים ומדינת ישראל, כולם.

עליזה לביא: אבל האירועים הקשים שקורים כאן היום הם פשעי שנאה כנגדנו.

עליזה לביא: החשש הזה שב וחזר לחיינו, וזאת לא הפעם הראשונה.

עליזה לביא: הזהירות והאחריות מחייבות את כולנו להחזיר את הסדר הביתה, ולהחזיר אותו מהר.

עליזה לביא: הקולות שנשמעים כאן בבית הזה לעתים הם חסרי אחריות לחלוטין, ואני קוראת לכל החברים בבית הזה להוריד את הלהבות.

עליזה לביא: מתבוננים, מסתכלים והרבה פעמים גם מקבלים כוח מחילופי הדברים המאוד-מאוד קשים שנאמרים כאן.

עליזה לביא: כן, אנחנו נבחרי ציבור.

עליזה לביא: כן, יש לנו את הבמה.

עליזה לביא: אבל בואו ניקח כולנו אחריות, גם אם הדעות שלנו שונות לגבי הפתרון.

עליזה לביא: אנחנו נעבור את הגל הנוראי הזה; עברנו גלים קשים יותר.

עליזה לביא: כוחנו באחדותנו, ובואו נראה איך אנחנו נותנים את הדוגמה האישית ומובילים מכאן, מהבית הזה.

עליזה לביא: ברשותך, אדוני היושב-ראש, אני רוצה לציין עוד נקודה.

עליזה לביא: יש הרבה מאוד אנשים שמאוד חוששים.

עליזה לביא: נתקלתי בפחד הזה, בחשש הזה.

עליזה לביא: יש מוקדי סיוע לאנשים שמרגישים שהם חוששים, פוחדים, ומבקשים סיוע ועזרה במצוקתם.

עליזה לביא: יש מוקד ער"ן, מוקד שנותן סיוע, גם טלפוני וגם מקוון.

עליזה לביא: אבל צריך לבוא ולחזק אותו.

עליזה לביא: ולא רק שהמדינה לא נותנת סיוע באופן ישיר, אלא רק דרך עמותות – העמותה הזאת צריכה תמיכה, סיוע, והיא לא מקבלת את התקציב.

עליזה לביא: נדרש סכום פעוט של 300,000 שקל כדי להכשיר מתנדבים נוספים.

עליזה לביא: הקו המקוון לא מאויש 24 שעות, אבל כן מתקבלות הפניות והן נענות.

עליזה לביא: צריך סבלנות.

עליזה לביא: אני קוראת כאן לכולם: כל מי שזקוק לעזרה – יש מענה.

עליזה לביא: יש גופים במדינת ישראל: גם ער"ן, גם נט"ל, גם עוד גופים.

עליזה לביא: אבל כאן, קריאה גם לאוצר וגם לשר הבריאות ליצמן: תנו תקציב.

עליזה לביא: לא מדובר בתקציב גדול למוקדים הללו.

עליזה לביא: צריך לבוא, לסייע, לתת את החוסן שאנשים מבקשים וזקוקים לו.

עליזה לביא: בואו נחזק ביחד גם את המענה האזרחי.

עליזה לביא: מדברים על חוסן חברתי.

עליזה לביא: אני רק היום שמעתי את הרופאים ב"שערי צדק" מדברים על כך שאזרחים לא חוששים, נותנים סיוע מיידי.

עליזה לביא: יש מקצוענות בשטח.

עליזה לביא: הפצועים מגיעים מטופלים היטב.

עליזה לביא: אבל צריך לתת גם מענה במקום הרגשי.

עליזה לביא: יש לנו את הכלים, את הניסיון.

עליזה לביא: מדובר בתקציב מזערי.

עליזה לביא: זה הזמן.

עליזה לביא: תודה, אדוני היושב-ראש.

יחיאל חיליק בר: תודה, חברת הכנסת לביא.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת עיסאווי פריג', בבקשה.

עיסאווי פריג': אדוני היושב-ראש, חברים, איפה חבר הכנסת מגל?

עיסאווי פריג': הוא הוציא את הגל ויצא.

עיסאווי פריג': טוב, בהזדמנות אחרת.

עיסאווי פריג': חברים, יש לי המון מה להגיד, ולכל אחד מאתנו יש המון מה להגיד.

עיסאווי פריג': זה לא הזמן.

עיסאווי פריג': אני לא באתי עכשיו להתנגח ולא לסתור את התיאוריה של מרב או של מגל, חבר הכנסת מגל.

עיסאווי פריג': אני אומר לכם, חברים: האירועים ייגמרו.

עיסאווי פריג': שבוע, שבועיים, הכול ייגמר.

עיסאווי פריג': יש מחר.

עיסאווי פריג': מוחמד ומשה שעובדים באותו מפעל, או שנהגו לשבת בבית-קפה, יחזרו וירצו לפגוש אחד את השני.

עיסאווי פריג': בשביל המחר אנחנו צריכים לחשוב אחרת.

עיסאווי פריג': והוא קרוב.

עיסאווי פריג': ימים.

עיסאווי פריג': למה אני מציין את זה?

עיסאווי פריג': עובר עלינו טירוף.

עיסאווי פריג': צלם האנוש שבנו, מתחילים לאבד אותו, מתחילים לאבד אותו.

עיסאווי פריג': תסתכלו בסרטונים האיומים שנמצאים בידיהם של בני 12 ו-13.

עיסאווי פריג': הולך לגדול לנו דור מטורף, מעוות, שמחזיק אייפון ורואה סרטונים שמזינים את הטירוף למחרת.

עיסאווי פריג': אני אומר לכם, אני לא רוצה להאריך ולא להתנגח.

עיסאווי פריג': המגזר הערבי שובת היום.

עיסאווי פריג': יש לי הסתייגויות לגבי השביתה, יש לי את הדרך שלי ויש לי את הדעה שלי.

עיסאווי פריג': אבל, חברים, אוי לכם ואוי לנו מלקחת את הזכות של קבוצה אצלנו, בתוך החברה, להביע את זעמה, את מחאתה.

עיסאווי פריג': גל השנאה והפחד ששוטף אותנו מחייב קול זעקה, וזאת מחאה.

עיסאווי פריג': שני דברים, ברשותך, אדוני היושב-ראש.

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

עיסאווי פריג': זה הזמן להרגיע את הלהבות.

עיסאווי פריג': לא פתרונות כמו סגר או משטר צבאי וימי החושך, או כל כותרת פופוליסטית שחברי כנסת מהבית הזה מביאים, יפתרו את העניין.

עיסאווי פריג': להוריד להבות.

עיסאווי פריג': להוריד להבות.

עיסאווי פריג': יש אחריות לכל אחד ואחד מאתנו.

עיסאווי פריג': לכל אחד ואחד יש חבר, אם זה ערבי או זה יהודי: ברמה של שכונות, ברמה של ראשי רשויות, כל אחד יש לו תפקיד וכל אחד צריך לעשות משהו בתחומו.

עיסאווי פריג': ונצא מהתפיסה שהאזרח הערבי, כדי להרגיע אותו צריך לשלוח לו בן-אדם עם מדים כחולים.

עיסאווי פריג': חברים, יש מחר.

עיסאווי פריג': הכול נוסה, בואו נלמד מהלקח.

עיסאווי פריג': לא נאשים צד ולא נגיד קורבן ולא נגיד א' וימין ושמאל.

עיסאווי פריג': יש לנו מצב מיוחד שמחייב להוריד להבות ולהפסיק לדבר שטויות.

עיסאווי פריג': שמעתם, חברים?

עיסאווי פריג': תודה לכם.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת פריג'.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת תמר זנדברג, בבקשה.

תמר זנדברג: תודה, אדוני היושב-ראש.

תמר זנדברג: אני ישבתי, האמת, בחדר שלי והאזנתי לתחילת הדיון ובאיזשהו רגע החלטתי לעלות לפה ולהשתתף בו, ואני רוצה לתאר בפניכם איזושהי אנומליה מוזרה ששמתי לב אליה: אנחנו נמצאים בימים מאוד מאוד קשים.

תמר זנדברג: היום הזה הוא באמת מייאש וכואב ומעורר חרדה ועצב ואבל במיוחד.

תמר זנדברג: שלושה נהרגו, אנשים נפצעו, אנשים – – –

קריאה: נרצחו.

תמר זנדברג: נרצחו.

תמר זנדברג: אנשים מפחדים ללכת ברחובות.

תמר זנדברג: הילדה שלי לא הלכה ל"צופים".

תמר זנדברג: ההורים פוחדים לשלוח.

תמר זנדברג: פשוט פוחדים לצאת לרחוב, וזה יהודים וערבים.

תמר זנדברג: זה באמת קשה, וקשה לתאר את החרדה ואת הפחד מהאלימות הרצחנית שמשתוללת ברחוב.

תמר זנדברג: ואז כאן, בבית הנבחרות והנבחרים של ישראל מתחיל דיון ועולים חברות וחברי כנסת מהצד הזה.

תמר זנדברג: כולם מדברים באמת, בלב כבד, בקול שפל, כאילו איזשהו כובד של אחריות ועצב והכרה בגודל השעה רובץ על כתפינו.

תמר זנדברג: ובאמת הדמעות עולות בעיניים ומנסים למצוא פתרון, מנסים לתאר.

תמר זנדברג: וכאן יושב המחנה שלא נמצא בשלטון כרגע, ולמרות זאת הוא מנסה וחותר ומתאר פתרון של תקווה, ומתנגד להסתה ומתנגד לאלימות.

תמר זנדברג: ועולים – ואני מצטערת להגיד – חברי כנסת מהצד הזה, צועקים, מקללים, מתלהמים, ומנסים להסביר לנו שרק בכוח ועוד כוח ועוד כוח ובעוד אלימות נצליח לפרוץ את האלימות.

תמר זנדברג: אני שואלת אתכם: אתם השתגעתם?

תמר זנדברג: אתם בממשלה – –

מירב בן ארי: – – –

תמר זנדברג: – – הכוח בידיים שלכם – לא דיברתי עלייך, מירב.

תמר זנדברג: לגבי השאלה שהעלית בנאום שלך יש לי תשובה.

תמר זנדברג: אני כבר אגש אלייך, כדי לא לגזול את הזמן.

מירב בן ארי: – – – את אומרת שזאת אסימטריה.

תמר זנדברג: מירב, אני אומרת לך מהלב, לאסימטריה שהעלית כאן – –

ינון מגל: – – –

תמר זנדברג: – – יש תשובה מאוד מאוד ברורה.

תמר זנדברג: אני כבר אגש אלייך ואציג לך אותה.

תמר זנדברג: אבל הדברים שאני מתייחסת אליהם התרחשו לפני שעלית.

תמר זנדברג: אני באמת שאלתי את עצמי: זה עולם הפוך?

תמר זנדברג: אלה שכוח בידיהם, אלה שנמצאים בשלטון, שבידיהם יש מנדט להביא להרגעה ולהביא לפריצת דרך שתביא לפתרון, עומדים כאחרוני האספסוף הטוקבקיסט ומטיפים וצועקים לעוד כוח ועוד אלימות; ואלה שנפגעים בעיקר – ואני מדברת, כן, על ערבים ועל שמאלנים – – –

מירב בן ארי: – – –

ינון מגל: איזה עולם הפוך?

ינון מגל: – – –

תמר זנדברג: אתם פיתחתם לדרגת אמנות את השיטה הידועה מתקופת הצאר הרוסי: הכה ביהודי והצל את רוסיה.

תמר זנדברג: אתם חושבים שבאמצעות הסתה נגד ערבים ואחר כך נגד שמאלנים אתם תביאו פתרון.

ינון מגל: ערבים רוצחים יהודים.

מירב בן ארי: – – –

תמר זנדברג: ולנו כואב לבשר לכם שלא זו הדרך.

תמר זנדברג: אנחנו משוועים להפסקת האלימות, ולא להסלמה שלה, ואנחנו בלב קרוע מסתכלים עליכם לא עושים את זה, וכואב לנו הלב והעיניים שלנו דומעות.

תמר זנדברג: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חברת הכנסת זנדברג.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין – בבקשה, אחרונת הדוברים.

יחיאל חיליק בר: לאחר מכן אנחנו נעבור לציון יום מיגור השיח האלים והבריוני במרחב הווירטואלי וברשתות החברתיות.

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

איילת נחמיאס ורבין: אני מודה ומתוודה שזה מסוג הימים – אתם יודעים, המיקרופון הוא כלי העבודה שלנו, ככה אנחנו מנסים לחלוק עם הציבור את התחושות שלנו.

איילת נחמיאס ורבין: ואני חושבת שיש לנו סוג של אחריות כחברי כנסת לנוכח מה שקורה בחוץ, כל הזמן לבוא אל אנשים – וזו אחריות מאוד כבדה – להגיד לאנשים: תמשיכו בחיים שלכם כרגיל, תנהלו את השגרה שלכם כמו שצריך, אל תעשו שינויים דרמטיים.

איילת נחמיאס ורבין: ואתה מוצא את עצמך ביום כל כך קשה, מעבר לזה שהלב שלך נשבר לנוכח משפחות ההרוגים, והעיניים זולגות לנוכח הפצועים, שיש להם עוד התמודדות ארוכה.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אני מודה ומתוודה שהדבר שהיה לי הכי קשה אתו הבוקר זה לחשוב על ילד שהולך לדקור ילד.

איילת נחמיאס ורבין: ואמרתי לעצמי – אתם יודעים, ברשת כל הזמן רצות בדיחות, שחורות כבר, כי אחרת כנראה קשה לחיות – ואני כל הזמן חושבת לעצמי: מה רואה לנגד עיניו ילד שרואה ילד וחושב שהוא הולך לדקור אותו, והוא מבין שזה מה שהוא הולך לעשות.

איילת נחמיאס ורבין: ואנחנו מוצאים את עצמנו – תמר תיארה את זה יפה – כי גם אני עשיתי את זה.

איילת נחמיאס ורבין: אצלי כן הלכו ל"צופים", אבל מישהו היה צריך להסיע, ופתאום הילדים לא יכולים ללכת לגינה, ומישהו צריך לאסוף מהגן.

איילת נחמיאס ורבין: ובסופו של דבר, אני כל הזמן חוזרת, והמעגל כל הזמן נסגר, ואני דואגת לילד של כולנו, לאותו ילד מפסגת-זאב, שמצבו עדיין קשה.

איילת נחמיאס ורבין: ואני מרגישה שכולנו מנסים לדבר היום יותר בשקט, והלב מאוד מאוד כבד.

איילת נחמיאס ורבין: הבית הזה חייב לקחת אחריות אמיתית, ויחד עם ראש הממשלה ועם הממשלה, שהם אלה שמחליטים איך המחר שלנו ייראה, לשים ביחד ידיים על ההגה ולנסות לנהוג את הספינה הזאת לחוף מבטחים.

איילת נחמיאס ורבין: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חברת הכנסת איילת נחמיאס.

יחיאל חיליק בר: ציון יום מיגור השיח האלים והבריוני במרחב הווירטואלי וברשתות החברתיות

יחיאל חיליק בר: אנחנו עוברים לנושא שמאוד מאוד קשור למרבית הנאומים בני דקה ששמענו עכשיו, וזה בעצם ציון יום מיוחד, ציון יום מיגור השיח האלים והבריוני במרחב הווירטואלי וברשתות החברתיות, הצעות לסדר-היום מס' 1096, 1107, 1132, 1135, 1137, 1150, 1153, 1167, 1173 ו-1180.

יחיאל חיליק בר: חברי הכנסת, אני מתכבד לפתוח כעת את הדיון הזה, שהוא ראשון מסוגו במליאה, בנושא מיגור השיח האלים והבריוני במרחב הווירטואלי וברשתות החברתיות.

יחיאל חיליק בר: כולנו מבינים היטב שהמציאות החברתית שלנו השתנתה ללא הכר בשנים האחרונות.

יחיאל חיליק בר: אם בעבר הלא-רחוק מרכז הכובד החברתי היה הרחוב, מקומות ההתכנסות הציבוריים וכיכר העיר לדורותיה, הרי שכיום תפסו הרשתות החברתיות את מקומם של מקומות המפגש המסורתיים האלה.

יחיאל חיליק בר: ממילא ההשפעה החברתית ההדדית, סוכני החִברוּת, עברו אל המרשתת, האינטרנט.

יחיאל חיליק בר: מציאות חדשה זו הולידה תופעות שלא הכרנו עד היום, והן מחייבות התמודדות אחרת, בכלים חדשים.

יחיאל חיליק בר: אבל בשלב הראשון הן מחייבות הבנה מלאה שאסור לעצום עין או לפטור אותן במשיכת כתף.

יחיאל חיליק בר: זה גם התפקיד שלנו פה בכנסת.

יחיאל חיליק בר: הפייסבוק, הווטסאפ, הטוויטר הם כיום כיכר העיר לכל דבר ועניין, אבל הם מתעלים עליה.

יחיאל חיליק בר: בחסות המרחק, ולא אחת גם האנונימיות, משחררים רבים את חרצובות לשונם, ידם קלה מאוד על המקלדת, והם מתירים כל רסן בהשתלחות לשון.

יחיאל חיליק בר: הבוטות וגסות הרוח הופכות משוליים לסוג של שפה כמעט מקובלת.

יחיאל חיליק בר: בדרך, גורמים הללו לפגיעה קשה בזולת – מביישים אותם, ולעתים הורסים את שמם הטוב באופן שלא אחת קשה מאוד לתקנו.

יחיאל חיליק בר: דומה כי העכבות הטבעיות שהיו נחלתנו בעבר כמעט אינן קיימות היום.

יחיאל חיליק בר: הכותב האלים כמעט אינו חייב לשאת באחריות ליוצא מפיו, ממקלדתו, אם זה טוקבק אנונימי ואם זאת תגובה, הודעה תחת שם בדוי או אפילו בשמו-שלו.

יחיאל חיליק בר: אין עוד בושה לעמוד ולהתריס בראש חוצות, לבייש, להטיח דברים, ואף לקלל ולהמציא בדותות.

יחיאל חיליק בר: כשהנזק נגרם בחסות שיתופים, שהופכים אותו ויראלי, בלתי אפשרי כמעט להחזיר את הגלגל אחורה.

יחיאל חיליק בר: חברות וחברים, במקרים רבים, רבים מדי, הנזקים של כל אלו הם חמורים מאוד.

יחיאל חיליק בר: חכמינו אמרו: מוטב לאדם שיפיל את עצמו לכבשן האש ואל ילבין פני חברו ברבים.

יחיאל חיליק בר: המעשים שנעשים במרחב הווירטואלי, ובעיקר ברשתות החברתיות, הם לעתים קרובות פגיעה קשה ביותר בכבוד האדם.

יחיאל חיליק בר: לא מדובר באמירות מהשפה ולחוץ; לעתים הן חורצות את מעמדו ואת גורלו של אדם.

יחיאל חיליק בר: וכבר ראינו לאחרונה, לצערנו, מקרי קצה, שבהם שמו של אדם הוכפש עד כדי שפיכת דמו בראש חוצות, עד שהוא חש שאין עוד טעם לחייו, והוא לוקח ונוטל את חייו בידיו.

יחיאל חיליק בר: מדי יום אנו עדים להרבה מאוד מעשי ביוש בדרגות שונות, שכבר זכו לכינוי שיימינג.

יחיאל חיליק בר: נזקי התופעה הזאת קשים ביותר, ועל כן שומה עלינו ככנסת וכחברה להילחם בה בכל דרך חוקית וציבורית.

יחיאל חיליק בר: היום הזה, שהוכרז עליו כיום שמוקדש למיגור השיח האלים והבריוני ברשת, וכחלק ממנו גם הדיון הזה כאן, הוא חלק חשוב בהעלאת המודעות לתופעה.

יחיאל חיליק בר: זהו שלב נוסף ומסוכן בהתפתחות האווירה האלימה שהולכת ופושה בקרבנו, ואנחנו רק בתחילתו של מאבק חשוב כדי להשיב את השפיות, את כבוד האדם ואת כבוד הזולת לשיח הווירטואלי.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: אני מבקש לקרוא לראשונת הדוברים, חברת הכנסת רויטל סויד, שגם יוזמת – אחת מיוזמי ויוזמות היום החשוב הזה.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת רויטל סויד, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אני גם מבקש להקפיד על הזמנים.

יחיאל חיליק בר: יש חמש דקות לכל דוברת ודובר, אז בבקשה.

רויטל סויד: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, כשפניתי לפני כשלושה חודשים ליושב-ראש הכנסת, כיושבת-ראש השדולה למרחב הווירטואלי והרשתות החברתיות, בנוגע למאבק בשיח אלים ובריוני ברשת, אמרתי ליושב-ראש הכנסת שיש נושא שהוא עדיין בתולי – בתולי במובן הזה שלא מדברים עליו יותר מדי, המחוקק ודאי שלא נגע בו: אלימות ובריונות ברשת.

רויטל סויד: עמדה שם איזושהי זכות שעומדת כנגדו, ולא כולם ידעו איך להתייחס לנושא הזה.

רויטל סויד: ביקשתי ממנו לקיים יום מיוחד בכנסת: יום למאבק באלימות ובבריונות ברשתות החברתיות.

רויטל סויד: לא דימיתי לעיני רוחי, גם לא לשנייה, שהיום הזה יהיה יום, ימים, שבוע, כל כך קשה לציבור במדינת ישראל ולעם ישראל.

רויטל סויד: לא ראיתי בעיני רוחי שביום הזה יירצחו יהודים רק מפאת שהם יהודים, וזאת אחרי קריאות אלימות, בריוניות ברשת לפגע ולרצוח.

רויטל סויד: אני אעבור לנאום שכתבתי.

רויטל סויד: הוא לא תלוש מהקונטקסט, אבל הוא נאיבי.

רויטל סויד: הוא נאיבי לעומת התוצאות הכל-כך קשות של היום הזה ושל הימים האלה.

רויטל סויד: כיושבת-ראש השדולה למרחב הווירטואלי יזמתי היום יום מיוחד בכנסת: יום שיעסוק במיגור שיח אלים ובריוני; יום שבו הוועדות השונות תדונה, בדיונים, וגם אנחנו, במליאה.

רויטל סויד: כל חברי הבית, סיעות הבית, התנדבו היום לנאום בנושא.

רויטל סויד: אנו מצויים בעידן שבו החלפנו את כיכר העיר, את צהלולי ההמונים, במרחבי הרשת.

רויטל סויד: את חצר המשחקים השכונתית הפכנו לווטסאפ הכיתתי, את המפגשים החברתיים – לשיטוט בלתי פוסק בפייסבוק.

רויטל סויד: המרחב האינטרנטי הוא מבורך, הוא מאפשר לחופש הביטוי – אדוני, אדוני יושב-ראש ועדת הכנסת, אתה מפריע לי.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת ביטן, תשומת לבך מתבקשת.

רויטל סויד: המרחב האינטרנטי הוא מבורך.

רויטל סויד: הוא מאפשר לחופש הביטוי – שהוא אחד האדנים המרכזיים שעליהם נשענת הדמוקרטיה – להגיע למימוש מלא.

רויטל סויד: כל נער, כל נערה, איש ואישה יכולים להביע דעתם בכל נושא, בתפוצה רחבה; לבקר, לשתף, לחוות חוויית עמידה על דוכן נאומים בפני המון רב, להביע דעה.

רויטל סויד: דמוקרטיה בהתהוותה.

רויטל סויד: לצד פן חיובי זה התפתח עם השנים פן אחר, שלילי, מסוכן, אלים, בריוני, מבייש, מסית, גזעני.

רויטל סויד: התפתחה מה שאנו קוראים שפת הפייסבוק.

רויטל סויד: שיח זה, קולו הולך וגובר.

רויטל סויד: אפשר לבקר ולומר הכול; השאלה איננה מה אומרים, אלא איך אומרים.

רויטל סויד: חופש הביטוי איננו חופש השיסוי.

רויטל סויד: אסור לנו להגיע למצב שבו רב השלילי במרשתת על החיובי.

רויטל סויד: איך נמגר את השיח הזה?

רויטל סויד: איך נותיר את הזירה המרהיבה הזו ככיכר שוקקת חיים של העברת מידע, ידע, תכנים, החלפת דעות, אך לא כזירה שבה משפדים מדי יום אנו זה את זה?

רויטל סויד: ובימים האלו משפדים גם ברמה הפיזית.

רויטל סויד: אין חולק כי אנו כאן בבית-המחוקקים נרדמנו, נרדמנו בשמירה.

רויטל סויד: הזירה הווירטואלית התקדמה והתפתחה לה, ואנחנו המחוקקים נותרנו מאחור.

רויטל סויד: ההתמודדות עם הרשת חייבת להיות מהירה וזריזה, ולהתעדכן בחקיקה, בחינוך, בהעלאת מודעות.

רויטל סויד: אבל איך נחנך את ילדינו לשיח לא אלים אם אנו המבוגרים איננו מהווים עבורם דוגמה?

רויטל סויד: איך נדרוש מהציבור שיח לא פוגעני ולא מבייש אם אנו, נבחרי הציבור בבית הזה, מובילים מעל לכול תרבות של שיח מאיים, משפיל ומבייש?

רויטל סויד: זה היה רק לפני שלושה חודשים.

רויטל סויד: והנה, בשבועות האחרונים נערות מתמודדות עם סרטונים פוגעניים מיניים ברשת – דברים שהם עבירות פליליות, פליליות ממש.

רויטל סויד: ואף אחד, גם לא משטרת ישראל, לא מסוגל לתת להן מזור, להסיר תכנים מיניים פוגעניים, סרטונים שבהם הן צולמו שלא על דעתן והופצו בניגוד לעמדתן.

רויטל סויד: והיום, מה אנחנו קוראים ברשת החברתית הזו?

רויטל סויד: מה אנחנו רואים?

רויטל סויד: שורוק דויאת, צעירה פלסטינית בת 18 שביצעה את פיגוע הדקירה בשער-האריות בירושלים, פרסמה שעות ספורות לפני כן בחשבון הפייסבוק שלה כתבה שהחלום שלה הוא להפוך לשהידית.

רויטל סויד: מחבלת מעפולה, אסראא עבד, בת 31, בעלת תואר ראשון מהטכניון.

רויטל סויד: סטודנטית לתואר השני בת 33 נעצרה שלשום בבוקר אחרי שהביעה בפייסבוק כוונה להיות שהידית ולמות מות קדושים.

רויטל סויד: אנחנו נמצאים בזירה שהפקרנו.

רויטל סויד: אנחנו נמצאים במקום שהותרנו אותו פרוץ.

רויטל סויד: אנחנו חייבים להתעורר.

רויטל סויד: אנחנו חייבים לחוקק.

רויטל סויד: אנחנו חייבים להבין שאנחנו, נבחרי הציבור, איננו יכולים יותר לתת לזירה הזו להתנהל באופן שבו היא מתנהלת.

רויטל סויד: הזדעזענו רק לפני כמה חודשים מההתאבדות של אריאל רוניס, זיכרונו לברכה, שחווה תופעה של שיימינג.

רויטל סויד: חייבים למנוע את מקרה ההתאבדות הבא.

רויטל סויד: אסור לנו לאפשר לאף נער או נערה, מבוגר, איש או אישה לאבד את חייו – לקפד את חייו במו ידיו רק בגלל שהותרנו זירה פרוצה.

רויטל סויד: האם אנחנו יודעים שבסקר שנערך ונבחן, 42% מדווחים ששיתפו בתכנים פוגעניים?

רויטל סויד: כמעט כל בני-הנוער מספרים שהם בעצמם חוו – –

יחיאל חיליק בר: נא לסיים.

רויטל סויד: – – או השתתפו בפעילות אלימה באינטרנט.

רויטל סויד: 45% מספרים שבדיעבד היו נמנעים מלכתוב פוסטים פוגעניים.

רויטל סויד: 77% מדווחים על כתובות פוגעניות, שאם היו עוצרים לעשר שניות למחשבה נוספת, לא היו עושים את אותה נקישה על ה-send ולא היו שולחים את זה.

רויטל סויד: ולכן, היום, כשאנחנו נמצאים פה – ואנחנו, כן, אנחנו חברי הכנסת, מימין, משמאל, אנחנו עוזרים ללבות את ההסתה הזו – אנחנו צריכים לומר די.

רויטל סויד: די.

רויטל סויד: מי שמאבד את החיים שלו זה הילדים שלנו: הילדים שלנו, שנרצחים ברחובות, החיילים ואנשי כוחות ההצלה שנפגעים, וזה בהקשר של אירועי הטרור שפוקדים אותנו, והילדים שלנו שעומדים מאחורי המקלדת ונמצאים שם בתוך הווטסאפ הכיתתי ונפגעים על בסיס קבוע, ורוצים לא ללכת לבית-הספר, וחלקם רוצים להתאבד.

רויטל סויד: ואנחנו חייבים להיות האדם המבוגר האחראי בסיפור הזה.

רויטל סויד: וממה שהזדעז

רויטל סויד: עתי – המילה היא לא "הזדעזעתי", בהקשר של אירועי היום.

רויטל סויד: אבל מה שהיה הכי נורא להיווכח בו היום בשיח המאוד-פורה שהיה בוועדות השונות עם איגודים שהגיעו ואגודות שהגיעו – –

יחיאל חיליק בר: נא לסיים.

רויטל סויד: – – עם נציגי פייסבוק העולמי שהגיעו, זה שאין במדינת ישראל אפילו לא גוף ממשלתי אחד שמבקר והוא הרגולציה של המרשתת והמרחב הווירטואלי.

רויטל סויד: ואם יש משהו שיוצא היום מהיום המיוחד הזה שארגנתי בכנסת, זו הקריאה לבוא – –

יחיאל חיליק בר: תודה.

רויטל סויד: – – ולהקים גוף ממשלתי שיפקח על הזירה הזאת.

רויטל סויד: כך נמנע את ההתאבדות הבאה, כך נמנע את השהיד הבא, וככה נגן על הילדים שלנו.

רויטל סויד: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חברת הכנסת סויד.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת סויד יזמה את היום הזה, ולכן היא קיבלה הנחה קטנה.

יחיאל חיליק בר: אני כבר אומר שאף אחד לא ידבר יותר מהזמן שמוקצה לו.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת ענת ברקו, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחריה – חבר הכנסת דב חנין.

יחיאל חיליק בר: עד חמש דקות.

יחיאל חיליק בר: בבקשה לעמוד בזמנים.

ענת ברקו: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני רוצה לברך את חברתי חברת הכנסת סויד על היוזמה הברוכה ועל הקישור שעשית גם לנושא של הטרור ברשת.

ענת ברקו: כי זה כל מיני סוגים של טרור, אבל טרור הוא טרור.

ענת ברקו: ואני רוצה להגיד לך שזה לא התחיל עכשיו.

ענת ברקו: כבר ב-2001 – אני רוצה להקריא לכם ציטוט מדבריה של מחבלת שדרך הרשת יצרה סיטואציה של פיגוע, ואני מניחה שחלקכם אפילו תדעו במה מדובר.

ענת ברקו: היא שלחה בתוכנת ה-ICQ מסר לנער בן 16, והיא פנתה אליו בהבטחות מיניות – יהיה לנו טוב ביחד, חברה שלי נתנה לנו דירה שנוכל להיות ביחד, תביא אתך קונדומים.

ענת ברקו: ולאחר מכן הוא הגיע לאזור ירושלים והיא הייתה – אני לא רוצה להקריא לכם את כל התיאורים.

ענת ברקו: הוא הגיע לאזור ירושלים, והיא הייתה זו שעמדה מאחורי הרצח שלו.

ענת ברקו: זה היה ב-2001.

ענת ברקו: זאת אומרת שמה קרה מאז?

ענת ברקו: חברי ד"ר טל פבל, שחוקר את הרשתות, מספר שבעצם יש בלבול בין המרחב הווירטואלי לחיים עצמם.

ענת ברקו: אני ראיתי את זה גם לאורך השנים.

ענת ברקו: אנחנו רואים היום את מכתבי השהידים בפייסבוק, אותם מכתבים שמפורסמים, ואותם צעירים שמדמיינים את עצמם עם התמונות.

ענת ברקו: זה על ה-wall של הפייסבוק וזה יכול להיות על ה-wall שבשכונה.

ענת ברקו: הקריאה לאינתיפאדת הסכינים, הקריאות הלאומניות, האלימות בפרסום תמונות פוגעניות, שעושות בנאליזציה של אלימות – רצח, גופות מרוטשות.

ענת ברקו: נקרופיליה במיטבה.

ענת ברקו: ה"חמאס" הגדילו לעשות: הם משגרים את זה כבר בטוויטר, וככה הם קוראים לאנשים לפעול.

ענת ברקו: בעצם, מדינת ישראל נתונה במלכוד.

ענת ברקו: למה?

ענת ברקו: כי מצד אחד, אם ממציאים רציחות, או אם ממציאים אירועים, או אם ממציאים כל מיני סיטואציות שכאילו עשו את זה ישראלים, זה מלהיט את היצרים; אם באמת קורה משהו, זה גם מלהיט את היצרים.

ענת ברקו: זאת אומרת, אנחנו בסיטואציה שאנחנו תמיד נצא נפסדים – תוקפים כקורבן ושוב תוקפים כתוקפן.

ענת ברקו: זאת ממש בעיה.

ענת ברקו: התמונות בחלקן שקריות, מפוברקות, ערוכות, רק כדי להניע אנשים לפעול.

ענת ברקו: המציאות הווירטואלית הזאת מכתיבה את המציאות בשטח, כפי שאנחנו רואים היום – ברציחות, בגישה צמאת הדם, שמניעים אותה לא המפגע הבודד; יש יד מכוונת, והיא לא יד נעלמה.

ענת ברקו: תודה רבה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: תודה לחברת הכנסת ברקו.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחריו – חברת הכנסת לוי אבקסיס, אם תהיה פה; אחריה – חברי הכנסת מקלב, יעקב מרגי, רועי פולקמן, תמר זנדברג וינון מגל.

עליזה לביא: מה אתי?

יחיאל חיליק בר: אה, נכון.

יחיאל חיליק בר: את רשומה אחרי אורלי לוי.

יחיאל חיליק בר: התנצלותי.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, תודה רבה לך, זה דיון חשוב, ואני רוצה לפתוח בתודה והערכה לחברת הכנסת סויד שיזמה את הדיון הזה.

דב חנין: היא יזמה אותו בימים קשים וסוערים, אבל נדמה לי שאפילו היא לא חשבה עד כמה קשים וסוערים עוד יותר יהיו הימים שבהם הסוגיה הזאת תעלה לדיון שלנו.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, עמיתי חברי הכנסת, אנחנו עוסקים באלימות ובבריונות ברשת.

דב חנין: צריך לפתוח באמירה שהרשת איננה הבעיה; הרשת היא המראה.

דב חנין: במראה הזאת אנחנו רואים חברה פצועה, חברה חולה, חברה שיש בה תופעות של בריונות, של אלימות, של גזענות, של להט"בופוביה, של שנאה, של התפרעות, של התלהמות.

דב חנין: כל התופעות האלה, עמיתי חברי הכנסת, מלמדות על משבר ערכי עמוק שקיים בחברה שלנו, משבר ערכי שהתשובה לו איננה טכנית, איננה טכנולוגית, ואני מעז לומר – גם איננה משפטית; התשובה לו היא תשובה ערכית, פוליטית, חברתית.

דב חנין: שינוי גדול צריך להתנהל בארץ הזאת, צריך להתרחש בארץ הזאת, כדי שנצליח לעצור, לבלום את הגל העכור הזה שמאיים לשטוף את כולנו.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, הרשת היא כלי רב-עוצמה.

דב חנין: יש לרשת הרבה יתרונות.

דב חנין: היא זירה של ויכוח, זירה שמאפשרת לדעות להישמע.

דב חנין: ברמה האישית, אדוני היושב-ראש, אני חייב לומר, כמי שמייצג עמדת מיעוט בחברה, שאני לא מכיר שום דרך אחרת שבה המסרים שלי היו יכולים בשבוע הזה להגיע למיליון בני-אדם – אלמלא אתר הפייסבוק שלי.

דב חנין: באתר הפייסבוק שלי המסרים שלי, האמירות שלי – שאינן מקובלות, אני מניח, על רוב הציבור – הגיעו למיליון אנשים, ומיליון אנשים לפחות יכלו לשמוע את מה שיש לי לומר ומה שאני מנסה לשכנע בו.

דב חנין: הרשת כזירה של ויכוח היא זירה חשובה.

דב חנין: אנחנו צריכים לשמור עליה; אנחנו צריכים לשמור על מרחב הוויכוח הזה.

דב חנין: לפעמים זה ויכוח נוקב, לפעמים עמדות בו אינן מקובלות, אבל חשוב שהדברים יישמעו.

דב חנין: אבל ברשת יש גם בעייתיות.

דב חנין: בעיה אחת היא העובדה שקו התיחום בין הפרטי לציבורי מיטשטש ואולי אפילו נעלם ברשת.

דב חנין: אני בסך הכול הרי יושב מול המחשב בביתי הפרטי ומקליד למחשב האישי שלי, אבל הדברים שאני כותב יוצאים ומגיעים למאות-אלפי אנשים, פתוחים לציבור כולו.

דב חנין: בעיה אחת.

דב חנין: בעיה שנייה: לשימוש ברשת יש אופן מונולוגי.

דב חנין: אין שם דיאלוג.

דב חנין: אתה לא רואה את מי שאתה מתווכח אתו.

דב חנין: אתה מתווכח מול ולא מדבר עם.

דב חנין: בעיה שלישית: השיח המתלהם והמופע שלו ברשת יוצרים סוציאליזציה רבת-עוצמה לאנשים, ובמיוחד לאנשים צעירים.

דב חנין: בימים מתוחים וקשים כמו אלה שאנחנו חיים בהם, הרשת משמשת כלי רב-עוצמה, למשל – אני מדבר על דברים שקורים ממש ברגעים אלה – לגל אדיר של שמועות שקריות ומסיתות נגד ערבים.

דב חנין: לכן, עם הדברים האלה צריך להתמודד.

דב חנין: צריך להתמודד אתם בחינוך, צריך להתמודד אתם גם בחקיקה, כי גם ברשת, אם נעשות עבירות פליליות, הן ממשיכות להיות עבירות פליליות של הסתה, של גזענות, של אלימות ושל קריאה לאלימות, גם אם הן קורות רק ברשת.

דב חנין: יש גם כלים אזרחיים של תביעה.

דב חנין: יש את הצעתה של חברתי חברת הכנסת סויד למנגנון של עזרה ראשונה מיידית, שיאפשר אולי איזו הסרה מיידית ובזמן מאוד קצר של מסר פוגעני, כדי שיתאפשר לבדוק אם צריך להסיר אותו או להחזיר אותו.

דב חנין: אלה דברים שנצטרך לבחון אותם ולבחון אותם לעומק.

דב חנין: אבל, עמיתי חברי הכנסת, כשאנחנו מדברים על גלי ההתלהמות וההסתה, אני רוצה להקריא לכם אמירה, ואני שמח שחברי חבר הכנסת אורי מקלב נמצא כאן.

דב חנין: מה דעתכם על האמירה הבאה: חברי אגודת ישראל, המרצניקים, הולכים עם דגלי "כהנא חי" ו"נאמני הר-הבית", והם אחראים לגל האירועים שיש היום.

דב חנין: מה דעתכם על האמירה הזאת?

דב חנין: הרי ברור שמי מאתנו שהיה שומע כזאת אמירה, היה אומר מייד: אלה דברי הבל ורעות רוח.

דב חנין: מי שאומר אותם הוא מופרע, ומסית, ומבלבל ומערבב מין בשאינו מינו בשביל לפגוע ולהסית.

דב חנין: אבל, עמיתי חברי הכנסת, בדיוק הדברים האלה נאמרו כאן, על הדוכן הזה, אתמול על-ידי ראש הממשלה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

דב חנין: מה אמר ראש הממשלה?

דב חנין: אני מסיים בזה.

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

דב חנין: חברי בל"ד הקומוניסטים – חברי בל"ד הקומוניסטים?

דב חנין: מישהו מחברי בל"ד הוא קומוניסט?

דב חנין: מישהו מהקומוניסטים הוא חבר בל"ד?

דב חנין: אבל הוא לא נעצר בזה.

דב חנין: חברי בל"ד הקומוניסטים – זה רק מעיד עד כמה הבן-אדם הזה הוא או שקרן מוחלט או מסית חסר מעצורים.

דב חנין: אולי שניהם – אולי גם שקרן מוחלט וגם מסית חסר מעצורים.

מרב מיכאלי: הוא בעיקר בור.

דב חנין: בורות היא לא התשובה המלאה, מכיוון שהוא ממשיך ואומר: חברי בל"ד הקומוניסטים הולכים עם דגלי "דאעש".

דב חנין: מישהו – בל"ד, קומוניסטים, מישהו אחר – הולך עם דגלי "דאעש" במדינת ישראל?

דב חנין: יש כזה דבר?

דב חנין: זאת הסתה שקרית, מופקרת, של ראש ממשלה, שבימים שבהם צריך להרגיע וצריך למתן, הוא שופך שמן למדורה והוא מסית, כמו שהוא עשה בבחירות, כדי לקושש עוד כמה קולות.

דב חנין: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס – אינה נוכחת.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת עליזה לביא, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: חמש דקות לרשותך.

עליזה לביא: אדוני היושב-ראש, תודה, חברותי וחברי חברי הכנסת, חברתי חברת הכנסת רויטל סויד, יושבת-ראש השדולה למרחב הווירטואלי ולרשתות החברתיות, אני רוצה לברך אותך ולהודות לך על היום המאוד-חשוב הזה שיזמת למיגור השיח האלים והבריוני במרחב הווירטואלי וברשתות החברתיות.

עליזה לביא: חברי וחברותי, זה יום בתוך ימים מאוד קשים, והנושא הזה מקבל משמעות רבה – על שיח בריוני, שיח אלים, על הסתה שנעשית באמצעות הרשתות.

עליזה לביא: אנחנו צריכים לבוא ולראות איך אנחנו ממגרים יחד, גם בחקיקה, בפיקוח, במחשבה ובאחריות לכל מה שנעשה כאן.

עליזה לביא: דוד-אל מזרחי היה בן 15 במותו.

עליזה לביא: דוד-אל לא נפטר ממחלה.

עליזה לביא: הוא גם לא נהרג בתאונת דרכים או נרצח בפיגוע.

עליזה לביא: דוד-אל היה ילד שמח וחיובי, אבל הוא שם קץ לחייו.

עליזה לביא: בן 15 היה במותו.

עליזה לביא: דוד-אל מזרחי תלה את עצמו אחרי שקרא מה שכתבו בני כיתתו על קיר הפייסבוק שלו.

עליזה לביא: במקרה הזה אפשר לומר, חברי וחברותי, שהכתובת הייתה על הקיר.

עליזה לביא: הוא לא היה קורבן פייסבוק הראשון, ולצערי הרב גם לא האחרון, אם אנחנו לא נתעשת ונפעל.

עליזה לביא: ב-2012 ניסו שתי נערות לשים קץ לחייהן בעקבות הצקות והתנכלויות בפייסבוק, ובמאי האחרון שם אריאל רוניס קץ לחייו בעקבות הפוסט – וקיימנו פה כמה וכמה דיונים – שפרסמה אישה ברשתות החברתיות ובו סיפרה על יחס מפלה וגזעני מצדו.

עליזה לביא: כמו שאתם יודעים, הפוסט הזה שותף אלפי פעמים ברשת הפייסבוק והמקרה הגיע גם לטלוויזיה, והלאה לגורמים אחרים, ובסופו של תהליך הוא בחר לשים קץ לחייו.

עליזה לביא: כן, בשנים האחרונות יש שימוש גובר והולך בתקשורת האלקטרונית על מנת להתעלל באדם כלשהו, בעיקר על-ידי שליחה של הודעות בעלות אופי מטריד או מאיים.

עליזה לביא: התופעות הללו, של הטרדה, של בריונות ברשת, אינן שונות במידה רבה מהטרדה במרחב הפיזי הציבורי והסיבות והגורמים לשתיהן דומים, והן עלולות לגרום לאותם נזקים.

עליזה לביא: להטרדות באינטרנט, כמו להטרדות רגילות, עלולות להיות השפעות פסיכולוגיות עמוקות על ילדים ועל מבוגרים, גם ליצור טראומות לכל החיים.

עליזה לביא: הטכנולוגיה תמיד תקדים אותנו, את המחוקק, אבל זה לא פוטר אותנו מלגלות אחריות ולהוביל בחשיבה משותפת ומחוץ לקופסה.

עליזה לביא: השיח לא מפוקח דיו, ובדיוק נגד התופעה הזו יצאנו במפלגת יש עתיד והובלנו את חוק הסרטונים, החוק של חברת הכנסת לשעבר יפעת קריב.

עליזה לביא: זהו חוק פורץ דרך, שאומץ על-ידי מדינות נוספות.

עליזה לביא: רק היום בבוקר היה לי דיון בוועדת החוקה עם עורכת-הדין הדס פורר ודיברנו על הקשיים הרבים שמשרד המשפטים הערים על חקיקת החוק החשוב ופורץ הדרך הזה.

עליזה לביא: הייתה לי הזכות, כיושבת-ראש הוועדה לקידום מעמד האישה, להוביל את החוק הזה ולהתמודד עם הדברים המאוד-מאוד מורכבים שמשרד המשפטים שם לפתחנו.

עליזה לביא: צריך לצאת מהקיבעון המחשבתי, והבוקר, כשעורכת-הדין פורר אמרה: כן, הפכנו להיות מאוד מאוד סביב החוק הזה ומאוד תומכים בו היום, לאחר מעשה, אני אומרת לכולנו: בואו נצא מהקיבעון המחשבתי.

עליזה לביא: סליחה – לילך וגנר, ממחלקת ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים.

עליזה לביא: צריך לבוא ולצאת ולחשוב יחד איך עושים את החוקים הללו טובים יותר.

עליזה לביא: מצד אחד כן לבוא ולשמור על מרחב פתוח, שיח אינטרנטי שמאפשר לכולנו להשמיע את הדעות שלנו גם במקומות שאנחנו לא יכולים להגיע אליהם, מכל מיני סיבות, אבל בה בעת לבוא ולראות איך אנחנו כולנו, גם בחקיקה, גם בחינוך, גם במודעות וגם בהבנה – צריך לגלות אחריות אישית, וכל אחד מאתנו שמשתף, אנחנו שותפים לפשע ולעבריינות.

עליזה לביא: חוק הסרטונים – חמש שנים לכל מי שמשתף פעולה במידע ובתמונות פוגעניות.

עליזה לביא: זה רצח, רצח וירטואלי, אם אנשים נפגעים בעקבות שיתופים שלנו.

עליזה לביא: מצד אחד, אדוני היושב-ראש, אני לא קוראת לחדירה לתחומי הפרט; אנחנו צריכים כן לכבד את הפרטיות של כל אדם ואת חופש הביטוי שלו, ויש פתרונות.

עליזה לביא: יש לנו פתרונות, יש לנו ידע, אנחנו מדינה מתקדמת בעולם, רק אתמול ראש הממשלה דיבר פה על הסייבר.

עליזה לביא: בואו נקרא לכולנו לגלות אחריות, גם אנחנו כחברה, כמחוקק, אבל גם פייסבוק, טוויטר ושאר הרשתות.

עליזה לביא: צריך להבין שיש אחריות קהילתית.

יחיאל חיליק בר: תודה.

עליזה לביא: כולנו חלק בלתי נפרד מהקהילה בעולם המודרני, ואת האחריות הזאת אנחנו צריכים לבוא ולשתף.

עליזה לביא: אני קוראת מכאן שוב – –

יחיאל חיליק בר: משפט סיכום.

עליזה לביא: – – להקמה של מועצה ציבורית לאינטרנט פתוח, מועצה שתיתן מענה לבעיות הקשות שהעלינו כאן, ונדבר עליהן.

עליזה לביא: יש ידע, יש דעת, יש ניסיון, יש מחוקק, אבל אין מועצה אחת שתכנס את הכול תחת ידיה.

עליזה לביא: צריך לשמור על שיח פתוח, שמכבד את חופש הביטוי, אבל צריכה לקום מועצה שתדאג לאינטרנט פתוח ובטוח.

עליזה לביא: תודה, אדוני היושב-ראש.

יחיאל חיליק בר: תודה, חברת הכנסת לביא.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת אורי מקלב, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אני עוד פעם מבקש לשמור על זמנים.

יחיאל חיליק בר: יש לנו עוד יום מיוחד ולא נוכל לעשות הנחות פה.

יחיאל חיליק בר: אחריו – חבר הכנסת מרגי וחברי הכנסת פולקמן, זנדברג וינון מגל.

אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, תודה רבה לך, אשתדל באמת לעמוד בלוח הזמנים.

אורי מקלב: ודאי גם אני אתחיל בברכה ובהוקרה לחברת הכנסת סויד שיזמה את היום המיוחד הזה למיגור השיח האלים והבריוני ברשתות האינטרנט.

רויטל סויד: תודה לך על דיון מאוד פעיל ומפרה בוועדה.

אורי מקלב: תודה על השותפות, אני אזכיר את זה.

אורי מקלב: תודה רבה על השותפות ועל הדברים המעשיים.

אורי מקלב: את באמת פעילה בעניין הזה, לקחת את זה כפרויקט, ואנחנו מחזקים את ידייך, מפני שאנחנו יודעים שהדברים האלה – זה לא רק יום אחד.

אורי מקלב: הפעילות שלנו היא יומיומית, עם עקביות בטיפול שלנו, במיוחד כשאין לנו איזו מסגרת, אנחנו עדיין לא יודעים מה בדיוק אנחנו רוצים.

אורי מקלב: אנחנו אומרים שאנחנו רוצים מצד אחד – וגם אם אנחנו לא רוצים, אנחנו יודעים שיש – שיח פתוח, אנחנו לא הולכים לצנזר, אבל מצד שני אנחנו יודעים שדברים נעשים, לא טובים.

אורי מקלב: עדיין אין לנו את המתכון שאנחנו בטוחים בו, איך לפעול.

אורי מקלב: אנחנו מנסים, מעלים רעיונות, רוצים לשבת.

אורי מקלב: אנחנו חושבים שצריכה להיות פעולה של הרגולטור, פעולה ממשלתית של המדינה, של המשטרה, של הפרקליטות.

אורי מקלב: כולם צריכים להיות שותפים, ואנחנו מנסים להקים את המסגרת.

אורי מקלב: אבל גם יצא שהיום הזה נפל ביום מאוד מאוד קשה, שבאה בו לידי ביטוי הסתה חריפה נגד ישראל ונגד תושבי מדינת ישראל, בנוסף לתעמולה שקרית.

אורי מקלב: ולא צריך להיות מומחה גדול כדי לדעת שלולא הרשתות הפתוחות האלה לא היו מצליחים, רבים לא היו מבצעים את מה שהם מבצעים, וגל הטרור הזה לא היה קורה אם לא המרחב הפתוח הזה, שהוא נותן את הבסיס, את הבמה ואת האפשרות להסתה כזאת פרועה ולתעמולה שקרית.

אורי מקלב: זה נכון שזו אחת הסיבות; אני גם חושב שעלייה הפגנתית ומתגרה להר-הבית היא גם דבר שלא צריך להיות, שהוא גם גורם.

אורי מקלב: בעקבות היום הזה ועדת המדע, שאני עומד בראשה, קיימה דיון שהוא דיון המשך.

אורי מקלב: אבל אנחנו לא נקטנו לשון חריפה כמו: שיח אלים ובריוני.

אורי מקלב: אנחנו נקטנו, בישיבה הקודמת, והמשכנו גם כן בישיבה הזו, כותרת – בעקבות הצעה לסדר של כמה חברי הכנסת, בראשותה של חברת הכנסת מיכל רוזין – שהיא: גבולות השיח במרחב האינטרנטי.

אורי מקלב: גבולות.

אורי מקלב: אם אנחנו חושבים שאנחנו רוצים לפעול ולתת איזה מצע, גבולות בעניין הזה, קודם כול צריך לקבוע את המסגרת.

אורי מקלב: אי-אפשר לקבוע גבולות של שיח במרחב האינטרנטי אם לא קבענו מה המסגרת הנכונה.

אורי מקלב: וזה חלק מהפעילות, אנחנו צריכים להגיד מה מותר, מה אסור, מה הם חמשת הדיברות או עשרת הדיברות או גם שני הדיברות.

אורי מקלב: אנחנו צריכים לדעת שאנחנו מדברים על מרחב פתוח, על דבר חדש שיש בו היבטים רבים, שהוא ממלא אותנו במשך כל היום, ובני-הנוער והילדים היום ודאי וודאי פתוחים הרבה יותר מאתנו ונפגעים הרבה יותר מאשר אנשים מבוגרים.

אורי מקלב: שם צריך לעשות פעילות מכוונת יותר ומתאימה יותר.

אורי מקלב: אבל זה לא רק הילדים, גם בנושא של המבוגרים, בנושא הכללי, חייבים לקבוע נורמות.

אורי מקלב: אי-אפשר שלא נקבע נורמות, אי-אפשר להשתמש במילה הזאת, חופש הביטוי, ובזה להתיר את הכול, ואם יש חופש ביטוי אז כבר מותר – יש גם חופש שיסוי, ויש גם חופש של הסתה ויש גם חופש של ביזוי.

אורי מקלב: חופש ביטוי עדיין לא מחייב שבשאר הדברים צריכה להיות הפקרות מלאה, הסתה לאלימות וגזענות.

אורי מקלב: אלה דברים שאנחנו יודעים שלא עומדים בסתירה לחופש הביטוי, ואנחנו יודעים שהשמת גבולות זה דבר בסיסי בכל מסגרת שלטונית, חברתית, קבוצתית.

אורי מקלב: אין דבר שבו אנו לא שמים לעצמנו גבולות.

אורי מקלב: גבולות זה הדבר הראשון שאנחנו צריכים להקים היום, ואנחנו צריכים לקבוע אותם.

אורי מקלב: ולכן אנחנו צריכים שיתוף פעולה של כל המערכות.

אורי מקלב: אנחנו מציינים את היום הזה, מציפים את הנושא, יש מודעות לדבר, אבל עדיין לא קבענו את הדברים הבסיסיים כדי שנוכל מכאן ואילך לפעול.

אורי מקלב: לכן, גם אם זה נושא של המשרדים הממשלתיים – הקמת מועצה ציבורית בעניין הזה זה חלק, חלק מדברים.

אורי מקלב: היום נציגי פייסבוק הגיעו לארץ באופן מיוחד, פעם שנייה.

רויטל סויד: פייסבוק העולמי.

אורי מקלב: פייסבוק העולמי.

אורי מקלב: עדיין אני אפילו לא יודע אם יש גם פייסבוק ארצי, ישראלי.

אורי מקלב: אנחנו דורשים את זה מהם, אבל יש איזושהי פעילות.

אורי מקלב: הם באו ואמרו פה, אדוני היושב-ראש, שמהפעם הקודמת שהם הגיעו במיוחד, נציגי פייסבוק, עד לפעם הזאת, שהם הגיעו במיוחד ליום הזה, הם כבר שינו דברים; הם באו עם דברים אחרים, הם שינו גם אצלם: הם הכניסו אנשים שיותר – גם בשפה, גם מודעים יותר; גם כתובת; יש להם מסקנות שהם הסיקו בעצמם.

אורי מקלב: זה לא הגיע מהאוויר, אלא בגלל שמעלים את זה לסדר-היום.

אורי מקלב: כשמעלים את זה לסדר-היום, יש לזה תוצאות.

אורי מקלב: לכן אנחנו מקווים שיהיה לזה המשך.

אורי מקלב: היושבת-ראש היוזמת ודאי תמשיך את הדברים האלה.

אורי מקלב: אנחנו מוכנים להיות שותפים אתך, יחד עם הוועדות הרלוונטיות כאן בכנסת.

אורי מקלב: ודאי שוועדת המדע, שהנושא הזה תחת אחריותה – ובסמכותה גם בהרבה נושאים – רואה אחריות להיות שותפה מלאה בעניין.

אורי מקלב: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת יעקב מרגי, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אני מקדם את פניו של חבר הכנסת לשעבר סאלח טריף, שיושב אתנו.

יחיאל חיליק בר: ברוך הבא, אדוני.

יחיאל חיליק בר: אנחנו שמחים לראות אותך פה ביום הזה.

יחיאל חיליק בר: זכית לשמוע את הרב מרגי בהופעה חיה.

יעקב מרגי: גם אנחנו מקדמים.

יעקב מרגי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, תחילה ארצה שוב להשתתף בצער המשפחות, לאחל החלמה מלאה לפצועים ולהודות לאזרחי מדינת ישראל על תושייתם ועל עמידתם האיתנה.

יעקב מרגי: בתחילת דברי ביום חשוב זה אבקש לכבד את זכרם של תלמיד התיכון דוד-אל מזרחי, זיכרונו לברכה, בן ה-15, ושל אריאל רוניס, בכיר ברשות האוכלוסין, אשר שמו קץ לחייהם בעקבות פגיעות ואלימות ברשת החברתית.

יעקב מרגי: זה המקום גם להודות לחברת הכנסת רויטל סויד על היום החשוב הזה.

יעקב מרגי: היה רצף דיונים, וגם אצלי בוועדת החינוך, התרבות והספורט התקיים דיון.

יעקב מרגי: חברי חברי הכנסת, בילדותנו הייתה האלימות נשארת בינינו, במגרש המשחקים, בתחום בית-הספר, וגם יכולנו למחוק אותה מהזיכרון.

יעקב מרגי: והיכן שהתקוטטנו או רבנו תמיד היה מבוגר אחראי שידע לשמור עלינו.

יעקב מרגי: היום הוויכוחים, המריבות, הדעות השונות, נהפכו לנחלת הכלל, וממגרש המשחקים נותר רק המרחב הווירטואלי, הפתוח לכלל הציבור, בלי שיהיה מבוגר אחראי שיפקח על ההתנהלות ברשתות אלו.

יעקב מרגי: חברת הכנסת רויטל סויד, אני רוצה לומר לך, ממרומי הקדנציות שלי בכנסת – בקדנציה הראשונה שלי, שהייתה לפני חמש קדנציות, גם דיברו על זה, ואת יודעת איזה קולות נשמעו בבית?

יעקב מרגי: מה פתאום?

יעקב מרגי: אנחנו מדינת עולם שלישי?

יעקב מרגי: אנחנו לא סומכים על הילדים שלנו?

יעקב מרגי: וכל מי שהעז לחשוב קצת קדימה, ללכת יחד עם העולם הווירטואלי, עם האינטרנט, אבל לצדו, כדי שנדע להפיק ממנו רק את הדברים החיוביים – השתיקו אותו.

יעקב מרגי: הוא שייך למדינת עולם שלישי.

יעקב מרגי: לצערי הרב, בעטיים של האירועים שאנו חווים, אנחנו מדינה שיודעת לתפקד מצוין בשעת חירום.

יעקב מרגי: ברגיעה יש לנו זמן, ואנחנו דוחים וסומכים על הנס.

יעקב מרגי: ואנחנו מצאנו את עצמנו בדבר מבורך: קצב ההתקדמות וההתפתחות – אנחנו המבוגרים לא מצליחים להדביק את הקצב של הילדים שלנו, כי בזמן שאנחנו עסוקים כל אחד בעיסוקו, הם שם כל הזמן.

יעקב מרגי: לפעמים אני שומע ביישוב שבו אני גר איך מבוגרים קוראים לילד: בוא, תעשה טובה, תיכנס ותסדר לי, תלמד אותי איך עושים.

יעקב מרגי: אנחנו לא מסוגלים.

יעקב מרגי: מה גם שאנחנו באמת לא רוצים להיות הבלשים של הילדים שלנו, אנחנו לא רוצים להיות החוקרים של הילדים שלנו.

יעקב מרגי: אנחנו באמת רוצים לסמוך על הבנים שלנו.

יעקב מרגי: אבל לא כולם חושבים וחיים עם מחשבות חיוביות כפי שאנחנו חושבים.

יעקב מרגי: לכן, יום כזה הוא חשוב להגברת המודעות.

יעקב מרגי: אני בוועדת החינוך, אדוני היושב-ראש, נחשפתי לגודל הבעיה, אבל נחשפתי גם ליוזמות חשובות.

יעקב מרגי: וחבל שאין מודעות גדולה.

יעקב מרגי: גברתי חברת הכנסת רויטל סויד, אחת מנקודות הסיכום שלי בוועדה – יש מיזם של "כפתור אדום".

יעקב מרגי: אני לא יודע עד כמה כל התלמידים מכירים את "כפתור אדום"; אני לא יודע עד כמה כל המחנכים מכירים את זה, כל בתי-הספר.

יעקב מרגי: תאמינו לי, אני מסתובב בבתי-הספר, עוד לפני שהתמניתי ליושב-ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט, ואני יודע במה עמוסים לוחות המודעות של בתי-הספר.

יעקב מרגי: אני חושב שדבר כזה חשוב שיהיה בלוח המודעות של בית-הספר – לא פחות חשוב מאותו עלון של זכויות התלמיד.

יעקב מרגי: ואני קורא, וקראנו באמת, לעודד קבוצות דיון של תלמידים סביב האלימות במרחב הווירטואלי – קבוצות של מורים, כי לא כל המורים יודעים להתמודד עם הבעיה.

יעקב מרגי: אני חושב שזה לא נגמר, כי בדרך כלל, ימים כאלה, ההישגים בהם: א.

יעקב מרגי: הגברת המודעות; ב.

יעקב מרגי: כל ועדה סיכמה את דיוניה בתובנות ובמשימות.

יעקב מרגי: ואני אומר לכם, למרות הסכנות הגדולות ולמרות כמה שזה פתוח – ואנחנו רואים מה ההסתה במרחב הווירטואלי יכולה לעשות – אנחנו יכולים להיות אופטימיים ולמזער; למגר – הכותרת ההיא יומרנית, אבל למזער את הבעיה.

יעקב מרגי: תודה רבה לכם.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה, חבר הכנסת מרגי.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת רועי פולקמן, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחריו – עוד שני דוברים אחרונים, ונקווה שנספיק – חברת הכנסת זנדברג וחבר הכנסת מגל.

יחיאל חיליק בר: אז אם אפשר טיפה לקצר ולפרגן להם, נשמח.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

רועי פולקמן: חברת הכנסת סויד, תודה על הארגון של היום הזה.

רועי פולקמן: אני אומנם תכננתי לדבר על כמה דברים אחרים, אבל אנחנו באמת בימים מיוחדים, ימים קשים, ואני אתאים את דברי לנושאים.

רועי פולקמן: אני בוודאי רוצה להתחיל באיחולי החלמה לפצועים, ולחזק את ידי כוחות הביטחון שפועלים בימים האלה – גם אלה שנמצאים כאן, וכמובן האלפים הרבים שנמצאים בחוץ – וגם את ידי אזרחי מדינת ישראל שמגלים תושייה וערבות הדדית ועוזרים אחד לשני.

רועי פולקמן: ברגעים האלה ובימים האלה הערנות והיכולת לעזור ולהתגייס הן צו השעה.

רועי פולקמן: אני גם רוצה להוסיף את הציפייה שלי מכולנו לתת גיבוי לצעדי הממשלה ולא לצאת בהצהרות נמהרות.

רועי פולקמן: אני חושב שברגעים אלה – אנחנו מעכבים, אני מניח, את הדיון בגלל שהקבינט מתכנס ברגעים אלה.

רועי פולקמן: יש שם מספיק אנשים שיודעים לטכס עצה.

רועי פולקמן: אנחנו לא צריכים בכל צעד ושעל להמציא פתרונות.

רועי פולקמן: אני רוצה להתייחס, בהקשר של היום הזה, שבו אנחנו עוסקים בהסתה, לכמה דברים שגם נאמרו פה בימים האחרונים, ואפילו למשפט אחד שנאמר כאן אתמול, אדוני היושב-ראש, בהקשר של המנון בית"ר ושירו של ז'בוטינסקי על חזונו של הדור.

רועי פולקמן: אני אומר, ינון, לא אתה אמרת את זה אתמול; אמר את זה חבר הכנסת פורר, ודיבר על היותו של הדור "גאון ונדיב ואכזר", ודיבר על תפקידו של האכזר.

רועי פולקמן: ואני רוצה לומר שאני מקווה שלא הבנתי נכון אז את דבריו, כי הרעיון של ז'בוטינסקי היה "למות או לכבוש את ההר".

רועי פולקמן: תקן אותי, ינון, אם אני לא מבין, אבל האכזר היה כלפינו, העובדה שאסור לנו לוותר לעצמנו.

רועי פולקמן: כוחנו מאז ומעולם היה האיזון הזה, או השלם הזה, בין הנחישות שלנו והגבורה לבין המוסר והאחריות, ותפקידם של המנהיגים שיושבים בבית הזה בוודאי לחזק את העם, אבל לא לשלהב את העם.

רועי פולקמן: אני שוחחתי הבוקר עם חבר טוב, הרבה מאוד שנים לוחם באחת הסיירות המובחרות של צה"ל והיום בכיר בנט"ל, ואמרתי לו: מה אנחנו עושים עם בני-הנוער שנחשפים – אין לי מילה אחרת – לפורנוגרפיה של אלימות ומוות?

רועי פולקמן: האוסף האין-סופי של סרטונים ברשת, בווטסאפים, בפייסבוקים וגם במדיה, בערוצי הטלוויזיה; פורנוגרפיה של מוות שעושה שני דברים: בצד אחד מעודדת הסתה מטורפת.

רועי פולקמן: כשבירושלים ילד בן 13 הופך מחבל, ולא סתם; יש מקומות כמו ג'בל-מוכבר, שבאמת אנחנו יודעים ששנים יש שם בעיה, ואני מניח שיצטרכו למצוא לזה פתרונות, אבל יש כפרים, כמו בית-חנינא, שאף פעם לא היו מקומות של אלימות וטרור בהיקפים האלה.

רועי פולקמן: לא היו.

רועי פולקמן: וכשילד בן 13 דוקר ילד בן 13 ואחד הופך מחבל והשני קורבן של טרור, משהו מקולקל.

רועי פולקמן: זה לא דיון על צדקת הדרך.

רועי פולקמן: זה דיון על מה שמקולקל, שבצד אחד הופך להיות הסתה מטורפת, ובצד השני – פניקה.

רועי פולקמן: אני רואה את הודעות הווטסאפ; אשתי מורה, אני רואה מה מסתובב אצל התיכוניסטים, אצל הנוער.

רועי פולקמן: אנחנו צריכים להיזהר כי המדרון הוא חלקלק ביותר, ויש כאן צעדים שאנחנו צריכים לנקוט.

רועי פולקמן: זה לא רק הנחישות והעמידה שלנו.

רועי פולקמן: אנחנו צריכים לעזור לצעירים ולנוער לא לתרגם פחד ופניקה – לא לחוסר אונים אבל גם לא לשנאה.

רועי פולקמן: כי בסוף שני הדברים האלה, המחירים שלהם בשנים הקרובות יהיו כאלה שאנחנו לא נרצה לשלם, כי בסוף נחיה פה ביחד.

רועי פולקמן: אז לא פניקה, אבל גם לא שנאה.

רועי פולקמן: את שני הדברים האלה לא יכולים לתת.

רועי פולקמן: אני סומך על ממשלת ישראל ועל כוחות הביטחון.

רועי פולקמן: בטרור אנחנו נדע לטפל, בטרור אנחנו נדע לטפל.

רועי פולקמן: יש לנו כוח, נחישות, כוח עמידה, ואנחנו נדע לטפל בטרור.

רועי פולקמן: אנחנו נעמוד.

רועי פולקמן: עמדנו בימים קשים כאלה בירושלים ונדע לנצח גם את הגל הזה.

רועי פולקמן: אבל אני קורא גם ליושבים כאן, ובוודאי להורים בכל רחבי מדינת ישראל, ולכל מי שמשתמש במדיה הווירטואלית: נפסיק עם הפורנוגרפיה של המוות.

רועי פולקמן: לחשוב פעמיים לפני שמעבירים הלאה סרטון של הטירוף שקורה כאן היום, כיוון שבסוף – ואני אומר את זה כמובן, אני אמרתי את זה גם לחברי ברשימה המשותפת – יש כאן מדרון חלקלק של טירוף, של טירוף.

רועי פולקמן: ולעזור לבני-הנוער, זו האחריות שלנו כאן.

רועי פולקמן: אני כהורה, כמחנך, היום כמנהיג ציבור – האחריות שלנו היא לעזור לצעירים לתרגם את הדברים האלה לתחושה שיש מה לעשות, שהם לא אובדי עצות.

רועי פולקמן: אפשר לעזור לאנשים לא להרגיש אובדי עצות במצב הזה, כולל לדעת איך להתגונן אם תוקפים אותך.

יחיאל חיליק בר: נא לסיים.

רועי פולקמן: אבל לא להפוך את זה לדו-שיח של שנאה והקצנה.

רועי פולקמן: זו אחריות של כל אחד.

רועי פולקמן: אנחנו נטפל בחקיקה וכו', אבל זו האחריות של כל מי שיושב כאן היום.

יחיאל חיליק בר: תודה.

רועי פולקמן: אני מסיים, באמת אני ממש מסיים.

רועי פולקמן: זו האחריות של מי שיושב כאן.

רועי פולקמן: זו האחריות של מי שיושב כאן היום לא לשלהב, לגלות אחריות, כוח עמידה, אבל גם קצת חמלה.

רועי פולקמן: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת פולקמן.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת זנדברג, בבקשה, ולאחריה – אחרון הדוברים, חבר הכנסת מגל.

יחיאל חיליק בר: ייתכן שנעבור באמצע לציון – זה תלוי בראש הממשלה ויו"ר הכנסת, נשיא המדינה, זה לא תלוי בי.

יחיאל חיליק בר: אז מתי שיגידו אנחנו נפסיק.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, תמר.

תמר זנדברג: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

תמר זנדברג: זה יום קשה מאוד.

תמר זנדברג: יום קשה שהוא שיאם של ימים וכבר שבועות קשים.

תמר זנדברג: רוח רעה ביותר מנשבת על-פני הארץ, ולצערי אנחנו לא יכולים להגיד שהרוח הזו לא מוכרת לנו.

תמר זנדברג: זה פחד, ייאוש וסבב אלים נוסף, שבו אנחנו מוצאים את עצמנו בהאזנה לחדשות, מפחדים מכל צפצוף, בודקים כמה פעמים ביום עם חברים והמשפחה שהכול בסדר, נחשפים לסיפורים קורעי הלב, מנחמים משפחות נרצחים, שומעים סיפורים על יתומים, סיפורים אישיים, והעיניים של הנרצחים וההרוגים והפצועים מהעיתונים.

תמר זנדברג: ושוב, ושוב, ושוב אנחנו שואלים את עצמנו האם, האם יש מזה מוצא.

תמר זנדברג: ואני חייבת להגיד שהמעגל השוטה, ואפילו העקר הזה, תוקף אותנו פעם אחרי פעם, ודווקא ביום כזה חשוב להגיד את זה, מפני ובגלל שאין פתרון לסכסוך, למצב ארוך הטווח שאנחנו נתונים בו.

תמר זנדברג: אני שייכת למחנה פוליטי שביום כזה, גם ביום כזה ובימים האחרונים, שואלים אותנו: אז מה תעשו?

תמר זנדברג: מה הייתם עושים עכשיו?

תמר זנדברג: אנחנו כבר בפעם השנייה בקצת יותר משנה, מאז "צוק איתן" בקיץ 2014, ששואלים אותנו: מה תעשו עכשיו?

תמר זנדברג: אז מייד כשהסתיים מבצע "צוק איתן" ועד שהתחיל גל האלימות הנוכחי אנחנו באנו בתביעה אליכם, חברי וחברותי השרים בממשלה ובקואליציה, ושאלנו אתכם: מה אתם עושים עכשיו?

תמר זנדברג: התשובה שלכם הייתה שתיקה רועמת.

תמר זנדברג: ועכשיו אנחנו שוב רואים תחילה של גל אלימות נוסף, ולצערי הרב, התשובה שלכם היא עוד אלימות.

תמר זנדברג: נדמה לי שברור לכולנו שבאלימות ואלימות נגדית, ואלימות נוספת, וטרור, ותקיפות והריסות ויריות ופתיחה באש ועוד אלימות ועוד סגר ועוד עוצר – ברור לנו שלא יעלה מזה דבר, דבר וחצי דבר, כלום ושום דבר.

אורן אסף חזן: – – –

תמר זנדברג: רק אם נשכיל כולנו לפרוץ את מעגל האלימות, אז נוכל להביא שקט ושלום ושלווה שכולנו כל כך זקוקים להם.

תמר זנדברג: והנושא של היום הזה – חברתי רויטל סויד, תודה לך על היוזמה, אני בכוונה פתחתי בדברים האלה כי הנושא הוא לא מנותק.

תמר זנדברג: גם אחרי "צוק איתן" הייתה לנו התפרצות אלימה שבאה לידי ביטוי גם ברשתות החברתיות.

תמר זנדברג: אני לא שייכת לאלה שחושבים שהרשתות החברתיות זה עולם מנותק.

תמר זנדברג: האלימות שברחוב מיתרגמת לאלימות שברשת, וחוזרת ומלבה בתורה את האלימות, וברשתות.

תמר זנדברג: אני רוצה להקריא לכם – אדוני יושב-ראש הכנסת, אני שמחה שנכנסת, והמכובדים השרים, אדוני ראש הממשלה, שזורמים פנימה.

תמר זנדברג: אני מודה שקצת לא נעים לי להקריא את הדברים שאני עומדת להקריא עכשיו, אבל אני אעשה את זה כי הם משקפים, הם פורסמו בצורה פומבית והם משקפים באופן מאוד מאוד קולע איפה אנחנו נמצאים ואיפה אנחנו חיים.

תמר זנדברג: "יא חלאת אדם.

תמר זנדברג: אני מחכה ליום שיתקשרו לילדה שלך ויספרו לה שרצחו אותך", כתב לי קובי כהן.

תמר זנדברג: "את תגיבי ככה אם ידקרו למוות את אימא שלך", כתב לי אליה אלגוזי.

תמר זנדברג: "שימות לך ילד בפיגוע", "חתיכת פח אשפה", "צריך לתלות אותך", "שיאנסו אותך ערבים", "שידרכו לתינוק שלך על הראש ושיאנסו את אימא שלך מול העיניים שלך", "תישרפי למוות", "שיתפוצץ לך מחבל בבית", "שתסבלי כל החיים שלך והמשפחה שלך תגסוס בסבל מול העיניים שלך".

תמר זנדברג: כתבו לי אוסף – – –

אורן אסף חזן: – – –

תמר זנדברג: אני אמרתי, אדוני.

תמר זנדברג: אם אתה חושב שלהקריא את הדברים זה יותר נורא מאשר לכתוב אותם, לקרוא להם, ולצערי הרב, גם הרבה פעמים להתנהג ככה, אז אני חושבת שחובה עלינו לדעת איפה אנחנו חיים, חובה עלינו לדעת – – –

אורן אסף חזן: – – –

תמר זנדברג: הדברים האלה פורסמו באופן פומבי, אדוני חבר הכנסת חזן.

אורן אסף חזן: – – –

תמר זנדברג: אני לא בדו-שיח אתך.

תמר זנדברג: אני נושאת את דברי כמו שאני רואה לנכון.

תמר זנדברג: וכן, אני חושבת שחלק מהאווירה האלימה שאנחנו חיים ונמצאים בה זה מעגל שמזין – הרחוב את הרשת, הרשת את הרחוב, המרחבים האלה מצטלבים אחד בשני.

תמר זנדברג: זה חלק מהדברים שעל כולנו לקחת עליהם אחריות.

תמר זנדברג: ודקה לפני שכולנו, גם אנחנו, נבחרות ונבחרי הציבור, מתבטאים בביטויים, בוחרים להתייחס לציבור שלם, ודווקא ציבורים חלשים ומוחלשים – אני שייכת למחנה פוליטי, זה קל לכם לדבר נגד ערבים ושמאלנים, שמאלנים וערבים.

תמר זנדברג: לדברים האלה זה מגיע, לשם זה הולך, יש לזה תוצאות אלימות.

תמר זנדברג: ובבקשה, כחלק מלקיחת האחריות וההרגעה הכללית, בואו נעשה את זה גם על זה.

תמר זנדברג: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת תמר זנדברג.

יולי יואל אדלשטיין: אני חושב שדבריה מעידים שלמרות שהדיון הזה נקבע ביוזמת חברת הכנסת סויד ממש מזמן, מה לעשות, הנושא הזה אקטואלי לא רק מאותן סיבות שהובילו אותך לקיים את הדיון החשוב הזה בכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתנצל מאוד בפני חבר הכנסת ינון מגל וסגן שר הפנים, שאמור למסור לנו את תשובת הממשלה.

יולי יואל אדלשטיין: אבל גם המשפחה של רחבעם זאבי, גנדי, זיכרונו לברכה, ממתינה בסבלנות לפתיחת הטקס, גם ראש הממשלה אמור לחזור לעיסוקים הידועים, ולכן אנחנו נפסיק כרגע את הדיון.

יולי יואל אדלשטיין: נחדש אותו מייד בתום הישיבה המיוחדת.

יולי יואל אדלשטיין: עם הח"כים ועם השרים שאמורים עוד לדבר הסליחה.

יולי יואל אדלשטיין: גברתי מזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: אבקש מחברי הכנסת והקהל לכבד את כניסת הנשיא בקימה.

ירדנה מלר-הורוביץ: כבוד הנשיא! (חברי הכנסת מקדמים בקימה את פני נשיא המדינה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ) בבקשה לשבת.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אני מתכבד לפתוח את הישיבה המיוחדת של הכנסת לזכרו של שר התיירות וחבר הכנסת לשעבר רחבעם זאבי, גנדי, ז"ל, במלאות 14 שנים להירצחו.

יולי יואל אדלשטיין: כבוד נשיא המדינה מר ראובן רובי ריבלין, כבוד ראש ממשלת ישראל חבר הכנסת בנימין נתניהו, חברי הממשלה, ראש האופוזיציה חבר הכנסת יצחק הרצוג, חברי הכנסת בהווה ובעבר, מנכ"ל הכנסת, מזכירת הכנסת, משפחת זאבי היקרה – אלמנתו יעל, הילדים, הנכדים והנינים, קהל נכבד, אבקש מחברי הכנסת ומאורחינו לקום לדקת דומייה לזכרו של רחבעם זאבי.

יולי יואל אדלשטיין: (חברי הכנסת מכבדים בקימה את זכרו של המנוח.

יולי יואל אדלשטיין: ) נא לשבת.

יולי יואל אדלשטיין: האלוף במילואים, השר וחבר הכנסת לשעבר רחבעם זאבי, גנדי בפי כול, נרצח לפני 14 שנים בידי מחבלים בני עוולה, לא הרחק מכאן, בפתח חדרו במלון בירושלים.

יולי יואל אדלשטיין: בתקופה שבה נדמה לעתים שלהיות פטריוט זה כמעט מחוץ לשיח הלגיטימי, גנדי היה כזה ברמ"ח אבריו.

יולי יואל אדלשטיין: הוא הוביל חיילים ומפקדים בשדות הקרב, מימיו בפלמ"ח ועד תפקידי פיקוד בכירים בצה"ל, ובהם אלוף פיקוד המרכז, עוזר הרמטכ"ל וראש אגף המבצעים.

יולי יואל אדלשטיין: קריאתו הנודעת של דוד המלך עם מות שר הצבא, אבנר בן נר: "הלוא תדעו כי שר וגדול נפל היום הזה בישראל", מהדהדת בנו עד היום, מאז היוודע דבר הרצח הנתעב של גנדי.

יולי יואל אדלשטיין: הלב והראש מסרבים להשלים עם רצח של שר בישראל כאן בלב בירתנו ולאור יום.

יולי יואל אדלשטיין: רבותי, הטרוריסטים צמאי הדם, שונאינו, אינם יודעים מנוח.

יולי יואל אדלשטיין: באחרונה, גם היום, הם השתוללו ברחובותינו, פצעו ורצחו ללא הבחנה.

יולי יואל אדלשטיין: לב כולנו בשעות הללו עם המשפחות האבלות, בתקווה ובתפילה להחלמתם של כל הפצועים.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מאוחדים גם בכך שאנו מחזקים את ידיהם של כל אנשי כוחות הביטחון – צה"ל, מג"ב, המשטרה והשב"כ.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו היינו אמורים פה להיות עם המון אורחים ביציע, כדרכנו, מהמשטרה, מהצבא, ורק נציגים בודדים, המייצגים את אלפי חבריהם שכרגע שומרים על הביטחון של כולנו, נמצאים כאן.

יולי יואל אדלשטיין: כל השאר עושים מלאכה סיזיפית סביב השעון כדי לשמור על ביטחוננו ולתת מענה מהיר לאלימות המשתוללת.

יולי יואל אדלשטיין: אני מבקש לחזק גם את כל אותם אזרחים ערניים שגילו ומגלים תושייה ומסירות נפש תוך שניות, ברגעים קשים שבהם מתבררת המציאות הקשה, ומצילים בכך נפשות רבות.

יולי יואל אדלשטיין: רבותי, אומנם אינני בטוח – ואולי אחרי השיחה עכשיו עם המשפחה אפשר לקוות – אינני בטוח עדיין שגנדי היה מסכים לכל מילה שאומר עכשיו, אבל כמי שעומד בראש כנסת ישראל, אינני יכול להחריש.

יולי יואל אדלשטיין: אזרחים רבים זועקים כבר ימים ושבועות, מאז החל גל הטרור הזה, שהגיעה השעה לעשות מעשה.

יולי יואל אדלשטיין: זוהי שעת מבחן לישראל; זוהי השעה להניח את המחלוקות בצד; זוהי השעה להתאחד כולנו אל מול הטרור; זוהי השעה לעמוד כחזית אחת, חזקה ואיתנה.

יולי יואל אדלשטיין: לכן אני קורא לכולכם בבית הזה, ולהנהגה בישראל, בממשלה ובאופוזיציה, לכל מי שגורלה, עתידה וחוסנה של ישראל חשוב ויקר לו, לקום ולהצטרף לממשלה.

יולי יואל אדלשטיין: זוהי השעה לממשלת אחדות.

יולי יואל אדלשטיין: אין זו שעה של חשבונות קטנים; אין זה הזמן למשחקי כבוד או כיסאות.

יולי יואל אדלשטיין: אין לי ספק שרוב-רובו של הציבור המביט בנו משתאה ומודאג, מצפה מאתנו לגלות בגרות ואחריות, לזנוח חשבונות של יום-יום, כי אין זו שעת שגרה אלא שעת חירום.

יולי יואל אדלשטיין: נוכח המתקפות הנבזיות והשפלות, אין מחנות; מול האויב הרצחני, שכל מבוקשו הוא להחליש אותנו ולהעלים אותנו מכאן, אין מפלגות ואין פלגנות.

יולי יואל אדלשטיין: הבה נהפוך את שעת המבחן המורכבת הזאת לשעת רצון.

יולי יואל אדלשטיין: רק כך ניטיב להתמודד עם האויבים, עם המרצחים וגם עם האתגרים העומדים לפתחנו.

יולי יואל אדלשטיין: מכובדי, האתגרים הללו פושטים ולובשים צורה.

יולי יואל אדלשטיין: גנדי הכיר אותם היטב, הישיר אליהם מבט ולא נבהל, אלא עשה את מה שראה לנכון.

יולי יואל אדלשטיין: הוא היה איש עקרונות, ישר-דרך ועקבי, ללא פשרות.

יולי יואל אדלשטיין: דאגתו העמוקה לגורל הארץ ויושביה ומסירותו ללא תנאי לשלומה ולביטחונה היו ויישארו מושא להערכה ולהשראה.

יולי יואל אדלשטיין: אך סמלי הוא שהדסקית שענד ובה שמות שבויי צה"ל הייתה לאחד מ"סמליו המסחריים".

יולי יואל אדלשטיין: גנדי היה עשוי ללא חת במובן הטוב של הביטוי.

יולי יואל אדלשטיין: הוא השמיע קול בוטח בדבר זכותו של העם היהודי על ארצו, ולא פלא אפוא שדווקא אותו השיגו כדורי המרצחים.

יולי יואל אדלשטיין: היו שייחסו לו מניעים גזעניים.

יולי יואל אדלשטיין: באחד הדיונים הסוערים כאן במליאה אף העז חבר כנסת להשוות אותו פעם ללה-פן.

יולי יואל אדלשטיין: רבותי, רחבעם זאבי היה אדם בעל עמדות מוצקות, אבל למיטב הכרתי – לא גזען.

יולי יואל אדלשטיין: גזענות היא תפיסת עולם שרואה כנורמה אפליית בני קבוצה אחת על פני האחרת ממניעים של לאום, דת או מוצא.

יולי יואל אדלשטיין: גנדי לא היה כזה.

יולי יואל אדלשטיין: הוא לא ביקש להפלות אף אחד, אלא רק להעצים את אחיזת העם היהודי במולדתו.

יולי יואל אדלשטיין: יחסיו עם רבים מחברי הכנסת הערבים היו טובים, ענייניים ואף חבריים, ואני ורבים בבית הזה יכולים להעיד על כך באופן אישי.

יולי יואל אדלשטיין: בכלל, אני מציע לכולנו, בעיקר בימים סוערים אלו, למתן מאוד את השימוש הנדיב הנעשה במונח גזענות בהקשרים שונים.

יולי יואל אדלשטיין: הבה ונשמור על פרופורציות ולא נגמד כל טענה בהטחת דברים.

יולי יואל אדלשטיין: בעולם שבו הכול מתויקים ומתויגים, קל מאוד לראות בעמדותיו של גנדי קיצוניות, שהרי הדעות האלה היו הרחק בקצה רצף הדעות המקובל שלנו.

יולי יואל אדלשטיין: אך מבט רוחב על פועלו יבהיר שיש מקום להטיל בכך ספק.

יולי יואל אדלשטיין: לדוגמה, כששירת ב"הגנה", סירב לקחת חלק ב"סזון", אותו מאבק חורמה ש"ההגנה" ניהלה נגד האצ"ל.

יולי יואל אדלשטיין: גם תפקידיו הממלכתיים והצבאיים, ויחסיו הקרובים עם יצחק רבין המנוח כשהיה יועצו לענייני מודיעין, מלמדים על ההערכה הגבוהה שזכה לה, וגם הדרך שבה תפס את מקומו ואת תפקידו.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, בדיון סוער שהתקיים באולם זה לפני 23 שנים, בשנת 1992, בנושא "ליל הבדולח", עלה רחבעם זאבי לדוכן זה וסיכם בתמצית את הלקחים שבעיניו יש ללמוד מן השואה לימינו.

יולי יואל אדלשטיין: ברשותכם, אצטט את הדברים החשובים והנכוחים, שיפים כמובן גם לעצם הימים הללו: "הלקח הראשון – שנאת ישראל לא עברה מן העולם.

יולי יואל אדלשטיין: קדמה ותרבות אינן ערובה וסכר מפני אנטישמיות.

יולי יואל אדלשטיין: הלקח השני – שתיקת העולם למראה השמדת היהודים יכולה לחזור על עצמה.

יולי יואל אדלשטיין: הלקח השלישי – עלינו להאמין להכרזת האויב באשר לכוונותיו.

יולי יואל אדלשטיין: היטלר אמר ופעל למען 'הפתרון הסופי' – – – כדאי להאמין לאויב".

יולי יואל אדלשטיין: הוא אמר את הדברים אז על ערפאת, ואנחנו יודעים היטב על מי ניתן לומר את הדברים האלה גם היום.

יולי יואל אדלשטיין: "הלקח הרביעי", על-פי גנדי, "אשליית היהודים באה לשרת מנהיגים נבוכים ומחירה היה איום שבאיומים.

יולי יואל אדלשטיין: הלקח החמישי: מקומם של היהודים במדינת היהודים, מדינת ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: תהיה השתלבותם וטמיעתם של היהודים בארצות מושבם ככל שתהיה, הם לא משיגים בכך ביטחון פיזי.

יולי יואל אדלשטיין: הם לא משיגים שוויון זכויות מלא והכרה אמיתית.

יולי יואל אדלשטיין: רק במדינת ישראל היהודי הוא אזרח אמיתי וכאן מולדתו".

יולי יואל אדלשטיין: עד כאן דבריו של גנדי.

יולי יואל אדלשטיין: אלה דבריו של רחבעם זאבי, גנדי, הספוגים בציונות בוטחת ובאמונה גדולה בעתידו, בזכותו של העם היהודי לבנות את חייו בגבולות בטוחים בארצו.

יולי יואל אדלשטיין: נדמה לי כי לא חייבים לקבל במדויק את משנתו, תפיסתו או אפילו סגנונו, כדי להזדהות עם עקרונותיו.

יולי יואל אדלשטיין: עקרונות אלה ראויים להיות יסודותינו ונר לרגלינו.

יולי יואל אדלשטיין: יהי זכרו של רחבעם זאבי גנדי ברוך.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את ראש ממשלת ישראל חבר הכנסת בנימין נתניהו לשאת דברים לזכרו.

בנימין נתניהו: מכובדי הנשיא, אדוני היושב-ראש, חברות וחברי הכנסת, יעל ומשפחת זאבי, משפחתו של גנדי, וכל מוקירי זכרו, הישיבה הזאת לזכרו של רחבעם זאבי מתקיימת בעיצומו של גל טרור, ולכן אקצר בדברי ואייחד אותם למאבקנו המתמשך בטרור, אותו טרור שפגע בגנדי לפני 14 שנים.

בנימין נתניהו: לצערנו, הטרור הזה גבה גם היום מחיר כבד של הרוגים ופצועים.

בנימין נתניהו: ומכאן אני שולח את תנחומי למשפחות ואת איחולי ההחלמה לפצועים.

בנימין נתניהו: לפני שעה קלה כינסתי את הקבינט ואת הצמרת הביטחונית, ומכאן אשוב לדיונים.

בנימין נתניהו: עוד היום נחליט על שורה של צעדים תקיפים נוספים במלחמתנו בגורמי ההסתה והטרור.

בנימין נתניהו: הם ייושמו בשטח במהירות האפשרית.

בנימין נתניהו: ישראל תבוא חשבון עם המרצחים, עם אלה שמנסים לרצוח, וכל מי שמסייע להם; לא רק שלא ייהנו מזכויות, נגבה מהם את כל המחיר.

בנימין נתניהו: כל מי שירים ידו לפגוע בנו – ידו תיגדע.

בנימין נתניהו: אנחנו נשתמש, ואינני מהסס להשתמש בכל האמצעים שעומדים לרשותנו כדי להחזיר את השקט לערי ישראל.

בנימין נתניהו: במקביל, נמשכים בשטח צעדים רבים שבהם כבר התחלנו בתגובה לגל הטרור הנוכחי.

בנימין נתניהו: אני מבקש לומר לאזרחי ישראל: אנחנו במאבק.

בנימין נתניהו: זהו מאבק של כולנו, ונעמוד בו יחד.

בנימין נתניהו: ידענו בעבר גלי טרור ויכולנו להם.

בנימין נתניהו: הם לא השיגו את מטרתם לעקור אותנו מארצנו, להשמיד את מדינתנו.

בנימין נתניהו: הם לא ישיגו זאת גם הפעם.

בנימין נתניהו: אנחנו ממוקדים במשימתנו להילחם במרצחים ובמסיתים, ואני בטוח שהפעולות שננקוט יביאו להכרה בצד השני שהטרור איננו משתלם.

בנימין נתניהו: מחולליו ישלמו את המחיר המלא.

בנימין נתניהו: ומעל הכול, ישראל חזקה, ועל אפם וחמתם היא תהיה כאן לנצח.

בנימין נתניהו: אני גם רוצה לומר לראש הרשות הפלסטינית אבו מאזן: תפסיקו לשקר, תפסיקו להסית.

בנימין נתניהו: מנהיג אמיתי חייב להפגין אחריות.

בנימין נתניהו: עליך לעצור את ההסתה שיוצאת מתחומי הרשות, גם לגבי הר-הבית וגם לגבי פעולות ההגנה הלגיטימיות שנוקטים כוחות הביטחון של ישראל ואזרחי ישראל שמותקפים על-ידי מרצחים.

בנימין נתניהו: עליך להילחם בקיצונים שגורמים לחפים מפשע לשלם מחיר יקר.

בנימין נתניהו: ההסתה השקרית והמשתלחת נגדנו נמשכת.

בנימין נתניהו: נער ערבי פוצע בצורה אנושה ילד יהודי, ולאחר שכוחות הביטחון בולמים אותו כדי שלא ימשיך במסע הדקירות, הוא הופך לקדוש מעונה שכביכול הוצא להורג על לא עוול בכפו.

בנימין נתניהו: אז קודם כול, הוא לא מת.

בנימין נתניהו: הוא חי.

בנימין נתניהו: שנית, הוא לא הוצא להורג.

בנימין נתניהו: הוא ניסה להוציא להורג, הוא ניסה להרוג ולרצוח.

בנימין נתניהו: אבל את ההפך הגמור מציג בצורה מעוותת ומקוממת הדובר שלך.

בנימין נתניהו: אני אומר ליושב-ראש הרשות הפלסטינית: אל תהפוך רוצחים לגיבורים.

בנימין נתניהו: ואם תהיה הידרדרות כתוצאה מההסתה הזאת של ה"חמאס" ושל התנועה האסלאמית ושל הרשות הפלסטינית, הרי תישאו באחריות לכך.

בנימין נתניהו: וכדי לעצור את הרעה, כדי להחזיר את השקט והיציבות ששני העמים זקוקים להם, אתה חייב לעשות את מה שמוטל עליך, ואנחנו נעשה את מה שמוטל עלינו.

בנימין נתניהו: ואני מבקש להוסיף מילה לערביי ישראל: אל תלכו שולל אחרי המסיתים שרוצים להצית תבערה במדינה.

בנימין נתניהו: אנחנו חיים יחד.

בנימין נתניהו: אנחנו מאמינים בדו-קיום.

בנימין נתניהו: קל מאוד לפרום את החוטים שקושרים אותנו אלה לאלה.

בנימין נתניהו: אל תתפתו לכך.

בנימין נתניהו: אני יודע שיש ציבור גדול, וגם מנהיגי ציבור בקרב האזרחים הערבים במדינת ישראל, שמבין בדיוק את מה שאני אומר.

בנימין נתניהו: ומנהיגים צריכים למצוא את העוז להגיד את הדברים הללו ולהתייצב מול הקנאים ומול הקיצונים.

בנימין נתניהו: קראתי ואני קורא שוב לכל אזרח בישראל: אסור להרים יד על חפים מפשע מכל צד שהוא.

בנימין נתניהו: ישראל היא מדינת חוק, ומי שייקח את החוק לידיו ישלם את המחיר.

בנימין נתניהו: אני מבקש להוסיף שסיפור חייו של גנדי, ההירואיקה והטרגדיה שבו, שופך אור על הימים האלה.

בנימין נתניהו: גנדי נהג לספר שזיכרון הילדות הראשון שלו הוא התקפות של ערביי ירושלים על שכונת ימין-משה, שבה התגוררו הוריו במאורעות 1929.

בנימין נתניהו: הוא אמר: ראיתי את המוני הפורעים קוראים להרוג את היהודים, ועם הזיכרון הזה התגייסתי לפלמ"ח ושירתּי בצה"ל בכל המלחמות; אתו גם זכיתי להיכנס במלחמת ששת הימים בשערי ירושלים העתיקה, ולהישבע לירושלים נאמנות לעד.

בנימין נתניהו: גנדי, שהגן על ירושלים כל חייו, נרצח בה על-ידי מחבלים, שגם הם היו מוסתים.

בנימין נתניהו: המחבלים הללו, המרצחים הללו, ראו בו סמל של עוצמה ציונית, ולכן ביקשו לפגוע בו, דווקא בו.

בנימין נתניהו: הציונות של גנדי הייתה מכלול אחד מוצק: הכרת הארץ, הגנת הארץ, יישוב הארץ.

בנימין נתניהו: וכל זה הצטרף למבנה שלם.

בנימין נתניהו: את המטען הזה גנדי הביא לכל תפקידיו הביטחוניים והציבוריים.

בנימין נתניהו: הוא יצק נדבכים חשובים בקיר הברזל שמגן עלינו מפני אויבינו.

בנימין נתניהו: אבל מה שיש לנו לא פחות הוא רצון ברזל להילחם במבקשי נפשנו, ואתו ננצח גם הפעם.

בנימין נתניהו: יעל, משפחת גנדי היקרה, הילדים והנכדים, אני נאלץ לקצר את דברי כדי לשוב למלאכה.

בנימין נתניהו: כך, אני משוכנע, היה עושה גם גנדי אהובנו.

בנימין נתניהו: יהי זכרו ברוך.

יולי יואל אדלשטיין: אני מודה לראש ממשלת ישראל חבר הכנסת בנימין נתניהו.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את ראש האופוזיציה חבר הכנסת יצחק הרצוג לשאת דברים.

יצחק הרצוג: נכבדי, כבוד נשיא מדינת ישראל ראובן רובי ריבלין, יושב-ראש הכנסת יולי יואל אדלשטיין, ראש הממשלה בנימין נתניהו, צוות הכנסת, האלמנה היקרה יעל, הילדים, הנכדים, בני המשפחה, מכובדי כולם, י"ד שנים חלפו מהיום שבו נרצח אחד מגיבורי צה"ל, האלוף רחבעם זאבי, בהיותו חבר הממשלה, והנה אנחנו שוב כאן היום כשירושלים בוערת מגל טרור קשה ואכזרי, שנטל חיים של אזרחים תמימים וחפים מפשע.

יצחק הרצוג: מכאן אנחנו שולחים את תנחומינו למשפחות השכול ותפילה לרפואה שלמה לפצועים.

יצחק הרצוג: אותן תחושות קשות שפקדו אותנו בבוקר הנורא ההוא שבו נרצח גנדי חוזרות ומכות בנו שוב בימים האחרונים, במיוחד ביום הזה, שבו נרצחו ישראלים ברחבי הבירה באירועי ירי, דריסה ודקירה.

יצחק הרצוג: דמותו של גנדי כאיש ביטחון, כמומחה לטרור וכלוחם ישראלי גאה חסרה לנו מאוד.

יצחק הרצוג: זה לא סוד – ואני אומר זאת כל שנה ובכל טקס לזכרו – שלא הסכמתי עם תפיסת עולמו של רחבעם זאבי כלפי ערביי ישראל.

יצחק הרצוג: אנחנו, תנועתי ואני, דגלנו תמיד בשוויון מלא לערביי ישראל ברוח מגילת העצמאות וסלדנו, והוקענו, גם היום, כל דיבור על טרנספר.

יצחק הרצוג: אך תמיד אכבד את גנדי, לא רק כרע לנשק של אבי חיים הרצוג ז"ל ושל חמי שאול אפק, ייבדל לחיים ארוכים, אלא גם בשל העובדה שהיה מנהיג שפיו ולבו שווים ושטובת המדינה הייתה עמוד האש שלו.

יצחק הרצוג: לו היה גנדי יושב כאן אתנו היום היינו כנראה מתווכחים ויכוחים מרים על המצב ועל דרכה של מדינת ישראל.

יצחק הרצוג: אני מתעקש, במיוחד בימים קשים אלה, לומר שאל לנו לאבד צלם אנוש ואל לנו לזנוח את עקרונות היסוד שלנו, שנקבעו במגילת העצמאות – דמוקרטיה המכבדת שוויון מלא.

יצחק הרצוג: אבל, אני יכול לומר לך היום, ראש הממשלה, כי ביום הזה, ומעבר למחלוקות בינינו, שמניתי אמש כאן במליאה, אנחנו נגבה כל צעד ביטחוני שתיזום וממשלתך תאשר ותובילו בלי להסס ולגמגם כדי להשיב מייד את הביטחון למדינה ולאזרחיה, ובכלל זה צעדים שאני מציע זה כמה ימים, ובהם סגר שיתמקד בראש ובראשונה במזרח-ירושלים, פריסת כוחות נרחבת וגיוס מילואים במידת הצורך, מלחמה חסרת פשרות, ביטחונית, משפטית ומודיעינית, באתרי ההסתה האסלאמיים וצעדים רבים נוספים, כולל צעדים מדיניים מרגיעי-מצב, כי אנחנו לא נהיה בשום אופן אף פעם אופוזיציה לעם ישראל ולביטחונו.

יצחק הרצוג: מכובדי, אדוני היושב-ראש, גנדי היה איש ארץ-ישראל במלוא מובן המילה, אדם שאהב את מולדתו, הכיר כל רגב בה, האמין בה והיה בקי מופלג בסיפוריה.

יצחק הרצוג: אחד הפרקים הפחות-מוזכרים בשלל פועליו היה הוצאת סדרת הספרים שערך ושמה "ספריית מסעות ארץ-ישראל" – ספרי נוסעים, עולי רגל, סיירים וחוקרים של ארץ-ישראל בדורות קודמים.

יצחק הרצוג: הספרייה כללה ספרים מרתקים על מסעותיהם של חוקרים כמו צ'רלס וורן, חוקר ירושלים, ויליאם פרנסיס לינץ', חוקר ים-המלח, וג'ון מקגרגור, חוקר נהר הירדן וארץ-ישראל.

יצחק הרצוג: כשקוראים את ההקדמה שכתב גנדי לכל אחד מן הספרים היפהפיים הללו, שהופקו באיכות נדירה, נדמה לרגע שגנדי עצמו הוא הסייר שכתב אותם, הוא הצליין או הארכיאולוג עצמו.

יצחק הרצוג: גנדי ראה בהוצאת ספרים הללו שליחות, ציווי להנחלת הטופוגרפיה, הגיאוגרפיה, הזואולוגיה וההיסטוריה של ארץ-ישראל לדורות הבאים.

יצחק הרצוג: אהבת הארץ שפיעמה בו באה לידי ביטוי בכל עמוד בספרים האלה, ואולי זה מסביר הכיצד העניק לבנו את השם המיוחד סייר.

יצחק הרצוג: גנדי מצא שליחות גם בפרויקט היסטורי נוסף – תיעוד הטבח בחברון בתרפ"ט.

יצחק הרצוג: הוא הפיק בשנת 1994 ספר ובו תיעוד נדיר של הטבח, מעין גלעד לטבוחי הטרור, בלי שידע ופילל שיבוא יומו ויהיה אחד מהם.

יצחק הרצוג: הפרעות היו אירוע שצרב את תודעת ילדותו של גנדי.

יצחק הרצוג: הספר כלל תיעוד היסטורי ודוקומנטרי ואוסף תמונות נדיר שהביא לו גבי קדמון, חברו לשירות הצבאי מפלוגה ד' בפלמ"ח.

יצחק הרצוג: הגם שהיה אדם קשוח, כתב גנדי: "אף שהשתתפתי במלחמות ישראל וכאילו הורגלתי בחוויות קשות ומזעז

יצחק הרצוג: עות, נחרדתי מהתמונות באלבומים, וחשבתי להביאן לרשות הרבים".

יצחק הרצוג: אכן, התמונות והעדויות מספרות את סיפורם של הקורבנות כאילו היו הקורבנות היום ברחובות ירושלים.

יצחק הרצוג: אגב, אחת התמונות הקשות בספר היא של סבתא רבתא שלי, פיה הילמן ז"ל, שניצלה בנס בפרעות לאחר שעשתה עצמה מתה.

יצחק הרצוג: גנדי ראה חובה בהנצחת הטבח כדי להפיק ממנו את לקחיו ההיסטוריים.

יצחק הרצוג: מי שיער כי 72 שנה לאחר מכן יהיה הוא קורבן הטרור הפלסטיני, כמו זה של הפרעות; שהוא שייטול את חייו.

יצחק הרצוג: הטרור שרצח את גנדי עוד כאן, מפגע באזרחי ישראל, דוקר, יורה, פוצע ורוצח.

יצחק הרצוג: ידענו גלי טרור קשים, ידענו כאב גדול, ויכולנו להם, וגם הפעם נוכל לטרור.

יצחק הרצוג: גם הפעם נדע להילחם ביד ברזל במפגעים ולהתגבר יחדיו.

יצחק הרצוג: בשעה זו נחזק את חיילינו, שוטרינו ולוחמינו ואזרחינו.

יצחק הרצוג: מכובדי, האלמנה יעל, בני המשפחה ומוקירי זכרו, רחבעם זאבי היה לנו בר-פלוגתא קשה, חריף וידען, אבל נזכור אותו כמומחה למאבק בטרור, כמפקד גדול, כאחד מבוניה של המדינה ואוהביה הגדולים, כמגלה צפונותיה ומספר סיפוריה, כאיש ירושלים, חברון וארץ-ישראל, ולצערנו, גם כשר בישראל ששילם בחייו, בטרור נפשע, טרור שנמשך גם בימים אלה ועל-פי תפיסתו של גנדי יכול נוכל לו.

יצחק הרצוג: יהי זכרו ברוך.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לראש האופוזיציה חבר הכנסת יצחק הרצוג.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את השר אורי אריאל לשאת דברים.

אורי אריאל: מכובדי היושב-ראש, אני מודה לך על האפשרות לשאת פה דברים, מכובדי הנשיא, ראש הממשלה, שיצא כרגע עקב הנסיבות, מכובדי יושב-ראש האופוזיציה חבר הכנסת הרצוג, יעל, הילדים, הנכדים והנינים, שבט זאבי לדורותיו, מוקירי זכרו כולם, ראשית, תנחומי למשפחות השכולות, איחולי החלמה מהירה לפצועים, ואני מחזק יחד עם כולכם את כוחות הביטחון על העשייה החשובה בימים אלו ובשעות אלו.

אורי אריאל: "עת צרה היא ליעקב וממנה יִוָּשֵׁעַ".

אורי אריאל: 14 שנים מאז נדם קולו של מורי ורבי, אלוף במילואים רחבעם זאבי גנדי, השם ייקום דמו; 14 שנים מאז נדם קולו של מצביא, מנהיג, שר ואלוף בישראל; 14 שנים מאז נגדעה עשייה ציבורית ארוכת שנים למען כלל ישראל; 14 שנים מאז הושתק ביריות הטרור, ביריות המרצחים, וקולו, משנתו נכונה יותר מתמיד.

אורי אריאל: גנדי היה מהלוחמים הגדולים בטרור מאז קום המדינה, יועץ לראשי ממשלות בישראל בתפקיד רשמי ולא רשמי.

אורי אריאל: אנו עוברים ימים לא קלים, כאשר הטרור שב ומרים ראש ותושבי ישראל ההולכים ברחוב אינם מהלכים בביטחון מלא.

אורי אריאל: נדמה כי דבריו כאן מעל הדוכן ב-1996 רלוונטיים מתמיד, ואני מצטט: "אתם רוצים להילחם בטרור?

אורי אריאל: יש לי כל המתכונים, כולם.

אורי אריאל: במלחמה בטרור מפעילים נכון את זרועות הביטחון, את קהילת המודיעין ואת קהילת הביטחון, ובעיקר מדיניות נחושה, תקיפה, החלטית וברורה של הקברניטים – – – מלחמה אמיתית בטרור היא צירוף של עבודת נמלים קשה, ארוכה, מורכבת, של קהילת הביטחון וקהילת המודיעין.

אורי אריאל: אבל היא מצליחה רק כאשר מעל הקהילות האלה יש קברניטים, יש ממשלה, שנותנים פקודות ברורות ואומרים מה צריך לעשות – – – לא מנצחים טרור באמצעים דפנסיביים.

אורי אריאל: אם נוקטים אמצעים דפנסיביים – יש פחות דם, פחות שכול, פחות משפחות אבלות.

אורי אריאל: אבל אם רוצים לנצח את הטרור, אם רוצים להכריע את הטרור, שזה דבר קשה, הרבה יותר קשה מאשר במלחמה גלויה בשדה המלחמה, את זה לא עושים באמצעים דפנסיביים".

אורי אריאל: מכובדי חברי הכנסת והשרים, טרור לא מנצחים בבטונדות, לא מנצחים במגנומטרים ולא מנצחים כאשר מקבלים את תכתיבי הפורעים; מנצחים כאשר שוטרים וחיילים יכולים להגיב לכל פרובוקציה של פורעים בתקיפות, בלי לחשוש שהם יודחו בגלל שצילמו אותם; מנצחים כאשר מפסיקים לתת את הלחי השנייה; מנצחים כאשר ניתנות פקודות ברורות שלא כובלות את ידי חיילינו ושוטרינו; מנצחים כשנותנים תשובה ציונית הולמת ובונים בירושלים עיר הקודש.

אורי אריאל: גנדי אמר, תחילת ציטוט: "אין דבר יותר מוסרי מתחת לשמים האלה מאשר לתת לעם היהודי מולדת משלו, ורק משלו.

אורי אריאל: ואנחנו בדרכנו עושים מאמץ גדול להמשיך ולקדם את הדרך שהתחיל בה אברהם אבינו".

אורי אריאל: בלקסיקון של גנדי לא תמצאו מושגים כמו הקפאה.

אורי אריאל: גנדי ז"ל היה איש התיישבות, שפעל לשמירה על זכויותינו ההיסטוריות על מולדתנו.

אורי אריאל: אני מצטט: "אני כחייל שהלך בשדות ישראל 30 שנה רוצה שלום לא פחות מאזרחים שאולי היו פחות שנים בשדה המלחמה, ואולי בכלל לא היו בשדה הזה, מפני שאני יודע שממלחמה חוזרים בלי חברים, ממלחמה חוזרים עם חברים קטועי איברים, ממלחמה חוזרים עם אלונקות גונחות, ממלחמה חוזרים ומשפילים עיניים אל האלמנות ואל היתומים וההורים השכולים.

אורי אריאל: לכן אני שונא ומתעב את המלחמה.

אורי אריאל: אבל אני יודע" – כך דבריו של גנדי, השם ייקום דמו – "אני יודע שבמזרח התיכון, כדי למנוע מלחמה צריך להיות חזק, צריך להיות מרתיע, ועוצמתה של מדינה נמדדת קודם כול בנכסים הקרקעיים שלה.

אורי אריאל: מי שרוצה שלום, או לפחות מי שרוצה לדחות את המלחמה, חייב לשבת על הירדן.

אורי אריאל: מי שיחזיר אותנו לשיח'-ג'ראח ולהר-גילה ימצא מהר מאוד שהמלחמה בשער, יגלה מהר מאוד שבמלחמה הזאת בתוך שלוש–חמש שעות הם יגיעו לבית הזה והם יגידו: זכות השיבה, כי כאן היה פעם כפר שקראו לו שיח'-באדר, והם דורשים את זכות השיבה".

אורי אריאל: מורשתו של גנדי היא בנייה בכל מקום ובכל זמן בלי כניעה לתכתיבים של אף גורם.

אורי אריאל: ארץ-ישראל לעם ישראל על-פי תורת ישראל, והוא המחליט והריבון במדינתו.

אורי אריאל: מעבר לכול, מוכרחים להדגיש כי למרות שנושא ארץ-ישראל בער בעצמותיו הוא היה קודם כול איש של כלל ישראל, של האזרח הפשוט ומצוקותיו היומיומיות.

אורי אריאל: גנדי כאב את כאבם של החלשים.

אורי אריאל: במיוחד הייתה ניכרת בו דאגתו לשבויים ולנעדרים, אשר את שמותיהם נשא בדסקית לצווארו.

אורי אריאל: גנדי איש הספר, אוהב שירה וספרות, שלט בכל ידיעות ההיסטוריה היהודית וארץ-ישראל, וכך אמר: "כאשר מטיילים בארץ יש ללכת יחפים, כי אנחנו דורכים על הפסוקים".

אורי אריאל: אדוני ראש הממשלה, חברי הכנסת, מכובדי הנשיא, אורחים נכבדים, אני מציע שכולנו, במיוחד בימים הללו, לא נפסיק לשיר את מורשתו של גנדי, השם ייקום דמו, מורשת של ביטחון, מורשת של התיישבות בארץ-ישראל, ומעל הכול מורשת של אהבת ישראל ומסורת ישראל.

אורי אריאל: אסיים בפסוק שרחבעם, השם ייקום דמו, היה נוהג לסיים בו את נאומיו: "ה' עֹז לעמו יתן, ה' יברך את עמו בשלום".

אורי אריאל: יהי זכרו ברוך.

יולי יואל אדלשטיין: אני מודה לשר אורי אריאל.

יולי יואל אדלשטיין: תמה ישיבה מיוחדת לזכרו של רחב

יולי יואל אדלשטיין: עם זאבי גנדי במלאות 14 שנים להירצחו.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אני מבקש לכבד את נשיא המדינה לפני – משום מה כולם קמו להתפזר, יש לנו עוד סדר-יום.

ירדנה מלר-הורוביץ: כבוד הנשיא! (חברי הכנסת מכבדים בקימה את צאת נשיא המדינה מאולם המליאה.

ירדנה מלר-הורוביץ: )

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: אני מודה מאוד למשפחה היקרה ולכל המוזמנים, למכבדי זכרו של רחבעם זאבי – גנדי.

יולי יואל אדלשטיין: ציון יום מיגור השיח האלים והבריוני במרחב הווירטואלי וברשתות החברתיות

יולי יואל אדלשטיין: אני מחדש את הישיבה הרגילה של הכנסת, הדיון החשוב על האלימות ברשתות החברתיות.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת ינון מגל, הפסקנו את הדיון לפני שהגיעה לך זכות דיבור – בבקשה, אדוני.

ינון מגל: כבוד היושב-ראש, חברי הכנסת, הערבים שוב פתחו במלחמה.

ינון מגל: הם עשו את זה ב-1920, ב-1921, ב-1929, ב-1936, הם עשו את זה ב-1948 בגדול, אבל אז הם שילמו את המחיר.

ינון מגל: אחר כך היה משטר צבאי, היה 1967 ושחרור יהודה ושומרון, וירושלים כמובן.

ינון מגל: הם היו בהלם, הם פחדו.

ינון מגל: אחר כך באו התנועה לשחרור פלסטין, שחברים בה יהודים וערבים, הם המציאו עם והם החליטו שמגיעה לו מדינה.

ינון מגל: מעניין שהעם הזה חי בדיוק בגבולות של ישראל.

ינון מגל: ואני אומר בקול חד וברור: די לשקר.

ינון מגל: זה לא עם ולא תהיה לו מדינה.

ינון מגל: זה הכול אומה ערבית אחת גדולה, אומה רצחנית, ששוטפת את המזרח התיכון בדם, ייאוש ואלימות.

ינון מגל: אז התקווה הזאת למדינה כביכול מפיחה בהם את רוח הקרב.

ינון מגל: אבל האמת היא שזה לא קשור בכלל למדינה, זה קשור לחיסול הישות הציונית, להחריב את מה שהיהודים האלה מצליחים לעשות ולבנות פה כנגד כל הסיכויים, כנגד כל היגיון; זה מטריף אותם.

ינון מגל: זו קנאה צרופה, אלימה, שיגעון.

ינון מגל: הם מסתכלים ולא עומדים בזה: המגדלים, המנופים, מדע, לוויינים, פרסי נובל, תרבות, אמנות, דמוקרטיה, כלכלה.

ינון מגל: ומה להם יש? כלום.

ינון מגל: כרגיל.

ינון מגל: כמו מה שהיה לפני שחזרנו לפה, ומה שיש מסביבנו, ומה שיהיה אם חלילה נפסיד ולא נהיה פה, כלום.

ינון מגל: הדבר היחיד שעליו הם חיים, שעליו הם מחנכים דור אחרי דור, הוא להשמיד את מדינת ישראל, להחריב אותה עד היסוד; להסית את הילדים שלהם כבר מחלב אמם ועד שהם יכולים לאחוז בסכין, לצאת ולרצוח, לפרוע, להחריב.

ינון מגל: כמו זומבים הם עולים עלינו.

ינון מגל: רבותי, וזה מכוון בייחוד לאנשים מסוימים פה, אנשי הבועה, אנשי הבועה שהתנפצה: מלחמת השחרור לא נגמרה; זהו הקרב על חיינו, על הזכות לחיות בארץ-ישראל.

ינון מגל: תרשו לי לצטט מנהיג דגול, את בן-גוריון, בישיבה הדרמטית ביותר בתולדות מדינת ישראל, שבה למרות לחצים אדירים ולמרות הפחד הוא הכריז על הקמת המדינה.

ינון מגל: ואז, אם צריך להזכיר, מצבנו היה קשה הרבה יותר, והוא אומר לחברי מינהלת העם: "הגיע הזמן שנחדל להאמין בכישוף.

ינון מגל: כישוף – זאת אמונה במילים.

ינון מגל: מי שאינו מאמין בכישוף ובמילים – הבין שהעניין יהיה עניין של הכרעה בכוח.

ינון מגל: אם יהיה לנו כוח לעשות זאת בעצמנו – נעשה את זה".

ינון מגל: אז, חברים, הגיע הזמן להפסיק להאמין בכישוף.

ינון מגל: ב-1987 הם התחילו באינתיפאדה הראשונה, אחר כך, ב-2000 – באינתיפאדה השנייה, וזה היה גל, אני מזכיר לכם, הרבה יותר קשה ממה שקורה היום.

ינון מגל: ואנשי הכישוף אמרו לנו שאי-אפשר לנצח את הטרור.

ינון מגל: וניצחנו.

ינון מגל: ואחר כך – גל של סכינים וגל של טרקטורים וגל של דריסות, ואנשי הכישוף בשלהם: ננסה לדבר אתם, שוב ושוב ושוב ושוב.

ינון מגל: ועל זה כבר אמר פעם יהודי חכם שקראו לו איינשטיין: אי-שפיות זה לעשות אותו דבר שוב ושוב ולצפות לתוצאות שונות.

ינון מגל: בואו נפסיק עם הכישוף.

ינון מגל: בואו נחזור לשפיות.

ינון מגל: והשפיות היא שמי שפותח במלחמה הוא שישלם את המחיר; שאם הם יוצאים לדקור יהודים ברחובות אז הם יהיו בעוצר, לא סגר; שהם לא יצאו מהבתים ויפחדו, לא אנחנו; שמי שבוחר בטרור ישלם מחיר יקר ויסולק מפה לעזה, כולל מיידי אבנים ומשליכי בקבוקי תבערה.

ינון מגל: והערבים צריכים לזכור מההיסטוריה הקצרה שלהם פה אתנו שהם כבר שילמו בעבר מחיר כבד, ואם הם ימשיכו בדרך הזאת הם ישלמו אותו שוב.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת ינון מגל.

יחיאל חיליק בר: ישיב בשם הממשלה סגן השר ירון מזוז.

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

קריאה: יישר כוח.

ירון מזוז: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת הנכבדים, אני רוצה לפתוח קודם כול בהשתתפות בצער על נרצחי העם היהודי היום, ואני מאחל החלמה מהירה לפצועים.

ירון מזוז: נקווה שזה היום האחרון שיהיו בו הרוגים שרוצחים אותם פלסטינים במדינת ישראל.

ירון מזוז: האינטרנט הוא כלי טכנולוגי נפלא בשל הנגישות שלו לכל אחד, פוטנציאל התפוצה הרחב והאפשרות לשתף בכך אנשים רבים.

ירון מזוז: הכלים שהאינטרנט מציע, כגון הרשתות החברתיות, מנוע חיפוש ועוד, מאפשרים קבלת מידע והעברתו, חשיפה לדעות של אחרים והבעת דעות עצמאיות.

ירון מזוז: האינטרנט הפך לאמצעי ביטוי דמוקרטי מובהק.

ירון מזוז: לצד היתרונות הרבים שמציע האינטרנט וההתפתחות הטכנולוגית של המרחב הווירטואלי, יש גם צדדים שליליים.

ירון מזוז: ההיבט העיקרי שאנו עדים לו הוא תופעת השיח האלים, ולעתים אף הבריוני, המתנהל ברשתות החברתיות.

ירון מזוז: כל אחד עלול למצוא את עצמו מוכפש ומושמץ.

ירון מזוז: לאחרונה אנו עדים לפרסומים פוגעניים כלפי עובדי ציבור, כגון עובדים סוציאליים, שופטים ושוטרים.

ירון מזוז: לעתים, כתוצאה מכך, אנשים אלו נשברים, ולעתים שמים קץ לחייהם.

ירון מזוז: לאור התפשטות התופעה והיבטיה הרבים הוקמה באוגוסט השנה ועדה ציבורית שתבחן ותגבש אמצעים בתחומים שונים להגנה על הציבור ועל נושאי משרה בשירות הציבורי מפני פרסומים פוגעניים ובריונות ברשת.

ירון מזוז: בראש הוועדה עומדת השופטת עדנה ארבל, שופטת בית-המשפט העליון בדימוס, והיא כוללת אנשי ציבור, עיתונאים, גורמים מרשויות האכיפה, אנשי חינוך, משפטנים ועוד.

ירון מזוז: הוועדה התחילה לקיים דיונים ופרסמה קול קורא לציבור להבעת עמדות בנושא.

ירון מזוז: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: מה מציע כבוד סגן השר?

אורן אסף חזן: – – –

יחיאל חיליק בר: מה מציע?

יחיאל חיליק בר: ועדה?

יחיאל חיליק בר: מסתפקים בתשובתו?

אורן אסף חזן: אם אני – – –

ירון מזוז: קמה ועדה – – –

מירב בן ארי: כן.

מירב בן ארי: אנחנו מסתפקים בתשובת השר.

מירב בן ארי: כל המליאה – – –

יחיאל חיליק בר: כל המליאה מסתפקת בתשובת השר.

ירון מזוז: סגן השר.

יחיאל חיליק בר: סגן.

מירב בן ארי: סגן השר.

יחיאל חיליק בר: אתה רואה, אני מקדם אותך, מזוז.

יחיאל חיליק בר: מה, מה אתה רוצה?

ירון מזוז: תתקדם לפי השלבים.

יחיאל חיליק בר: אתה לא צריך את מרכז הליכוד, אני עושה לך את העבודה.

יחיאל חיליק בר: אם כך, לצערי, אין עמדות נוספות, חבר הכנסת – – –

אורן אסף חזן: רגע, אם אני, אם אנחנו רוצים לדון בזה, אם אני רוצה לבקש לדון בזה בוועדה.

יחיאל חיליק בר: יש מציעים.

יחיאל חיליק בר: אתה לא מציע.

אורן אסף חזן: גם הם לא מציעים.

אורן אסף חזן: בגלל זה – – –

יחיאל חיליק בר: לא, הם אומרים שהם מסתפקים.

רועי פולקמן: טוב, אז אני מבקש להעביר את זה לוועדת – – –

מירב בן ארי: הוא יכול להגיש – – –?

מירב בן ארי: איזו ועדה?

מירב בן ארי: יכול להיות; יש איזה משפט – – –

יחיאל חיליק בר: אם אתם – – –

אורן אסף חזן: אתה תכין לנו את זה.

רועי פולקמן: אנחנו – – – להעביר את זה לוועדת חינוך, מפני – – –

מירב בן ארי: האמת – – –

רועי פולקמן: – – – ואז נברר – – –

מירב בן ארי: – – –

יחיאל חיליק בר: את רוצה – – –

רועי פולקמן: בסדר.

רועי פולקמן: נבקש להעביר לוועדת החינוך; דיון בוועדת – – –

מירב בן ארי: – – –

יחיאל חיליק בר: טוב.

יחיאל חיליק בר: סגן השר, אתה מסכים להעביר לוועדת החינוך?

ירון מזוז: כן.

יחיאל חיליק בר: מה?

יחיאל חיליק בר: אז הנושא יועבר לוועדת החינוך.

אורן אסף חזן: אפשר – – –

מירב בן ארי: הוא רוצה לדבר עוד קצת.

יחיאל חיליק בר: יש עמדה נוספת של חבר הכנסת אורן אסף חזן.

יחיאל חיליק בר: לאחר מכן נצביע, כמובן.

יחיאל חיליק בר: יש לך דקה, נכבדי.

אורן אסף חזן: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, חברותי, חברתי, חברי חבר הכנסת, אני אעשה את זה באמת זריז.

אורן אסף חזן: עצוב דווקא שכולם בחרו – לא רק עכשיו, גם כשהתחיל הדיון החשוב הזה – לא להיות נוכחים במליאה.

אורן אסף חזן: השיח הציבורי בתוך הרשתות החברתיות, שמלא להט והסתה, הוא לא רק ברמה הגזענית, הוא לא רק ברמה הלעומתית, הוא לא רק זה שמלבה את האינתיפאדה; הוא כזה שבגינו יש לנו זיכרון קצר.

אורן אסף חזן: לא מזמן התאבד ילד, לא מזמן שם קץ לחייו נציג של מס הכנסה, ועוד.

אורן אסף חזן: אני אישית, ברמה האישית שלי, גם עברתי ועובר יום-יום, שעה-שעה, מסכות של הכפשות מרובות ברשתות החברתיות.

אורן אסף חזן: אבל יותר מזה, וחשוב מזה – ואלה הדברים שאני מכוון להגיד: אני חושב שכדי להשפיע על הציבור אנחנו צריכים להתחיל קודם כול בדוגמה אישית מהבית.

אורן אסף חזן: הגיע הזמן שחברי כנסת מתוך הבית הזה יפסיקו להסית, יפסיקו להשתמש ברשת החברתית שלהם ככלי שרת ביד טרוריסטים, ביד מרצחים, וגם ביד אלה שמנסים לעשות חרם חברתי.

אורן אסף חזן: הכוונה הישירה שלי היא לחבר הכנסת טיבי וחבריו, שבגנותו גם הגשתי תלונה במשטרה בגין הסתה לאלימות ברשתות החברתיות, כאשר הוא היה זה שצייר את העובדה כאילו אותם מחבלים הם קדושים מעונים שנרצחו בידי שוטרים, ולא חלילה מחבלים מתאבדים.

אורן אסף חזן: הדברים האלה נאמרו קודם, והם גם – ציין אותם ראש הממשלה נתניהו.

אורן אסף חזן: אני פונה לחברים שנמצאים כאן ולחברים שבבית ששומעים את הדברים: באמת ובתמים, תיקחו אחריות.

אורן אסף חזן: אנחנו מנהיגי ציבור, אנחנו מובילים דעת קהל.

אורן אסף חזן: הדברים שלנו והמעשים שלנו מחלחלים עד למטה.

אורן אסף חזן: די להסתה, שמתחילה ברשת החברתית ונגמרת בקץ החברתיות.

אורן אסף חזן: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת חזן.

יחיאל חיליק בר: אם כן, חברות וחברים, אנחנו נעבור עכשיו להצבעה על העברת ההצעה הזאת לסדר-היום לוועדת החינוך.

יחיאל חיליק בר: נכון?

יחיאל חיליק בר: זה מה שהסכמתם?

אורן אסף חזן: – – –

קריאות: – – –

יחיאל חיליק בר: לוועדת החינוך, בסדר?

יחיאל חיליק בר: אז מי שבעד להעביר – להצביע בעד, ומי שנגד – להצביע נגד.

יחיאל חיליק בר: ההצבעה החלה.

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

יחיאל חיליק בר: הצבעה מס' 1 בעד ההצעה להעביר את הנושא לוועדה – 5 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הנושא לוועדת החינוך, התרבות והספורט נתקבלה.

יחיאל חיליק בר: אם כן, חמישה בעד, ללא מתנגדים.

יחיאל חיליק בר: אני קובע כי הנושא ציון יום מיגור השיח האלים והבריוני במרחב הווירטואלי וברשתות החברתיות יעבור לדיון בוועדת החינוך של הכנסת.

יחיאל חיליק בר: תם סדר-היום.

יחיאל חיליק בר: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, א' בחשוון התשע"ו, 14 באוקטובר 2015, בשעה 11:00.

יחיאל חיליק בר: ישיבה זו נעולה.