ישיבת מליאה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 43, 2015-08-04 00:00

יחיאל חיליק בר: בוקר טוב.

יחיאל חיליק בר: היום יום שלישי, י"ט באב התשע"ה, 4 באוגוסט 2015, ואני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יחיאל חיליק בר: הודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – מסקנות ועדת החינוך, התרבות והספורט בעקבות דיון מהיר בהצעתה של חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין בנושא:

ירדנה מלר-הורוביץ: המחסור החמור בסייעות לילדים החולים במחלת הסוכרת והתמודדותם של ילדים בני עשר ומעלה החולים בה עם מצבים מסכני חיים; בעקבות דיון בהצעה לסדר-היום של חברי הכנסת סתיו שפיר, תמר זנדברג, יואב קיש ומירב בן ארי בנושא: מצב שוק הספרים בישראל.

ירדנה מלר-הורוביץ: מסקנות הוועדה לזכויות הילד בעקבות דיון מהיר בהצעתן של חברות הכנסת שלי יחימוביץ ומיכל רוזין בנושא: פגיעה בפרטיותם של קטינים בעקבות הרפורמה בבריאות הנפש.

ירדנה מלר-הורוביץ: הסכם בין ממשלת מדינת ישראל לבין ממשלת רומניה בדבר שיתוף פעולה בתחום הגנת הסביבה.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, גברתי.

יחיאל חיליק בר: פשע שנאה – דקירת שישה מהצועדים במצעד הגאווה בירושלים

יחיאל חיליק בר: חברות וחברי הכנסת, אנחנו נדון היום בהצעות לסדר-היום בנוגע לפשעי השנאה שהתרחשו.

יחיאל חיליק בר: אנחנו עוברים לארבע ההצעות לסדר-היום הראשונות, מס' 1075, 1076, 1077 ו-1078, בנושא: פשע שנאה – דקירת שישה מהצועדים במצעד הגאווה בירושלים, של חברי הכנסת ציפי לבני, אראל מרגלית, שי פירון ומיכל רוזין.

יחיאל חיליק בר: ראשונת הדוברים, חברת הכנסת ציפי לבני, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: לרשותך עשר דקות.

ציפי לבני: תודה רבה.

ציפי לבני: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, "אין לנו ריב עם אנשים עם כיפות או עם זקנים", אמרו אתמול ההורים של שירה, זיכרונה לברכה, בהלוויה האצילית והעצובה שלה.

ציפי לבני: "עכשיו נלך הביתה ונתחיל לבנות משפחה חדשה", אמרו.

ציפי לבני: גם לי אין ריב עם כיפות ועם זקנים.

ציפי לבני: כולם בני עמי, ואני לא מחפשת אשמים בכוח.

ציפי לבני: אבל כדי שנתחיל לבנות מחדש את המשפחה הגדולה שלנו במדינת ישראל, אנחנו חייבים להבין מה קרה, להתמודד ולתקן.

ציפי לבני: יותר משבוע עבר מאז התחילה המועקה לתפוס אצלי מקום הולך ומתרחב בבטן.

ציפי לבני: זה התחיל עם בית-אל, הקריאות הגלויות שיצאו מהבית הזה לעלות ב-D-9 על בג"ץ, זריקת אבנים ובקבוקי שתן על כוחות הביטחון; כשהורמה הסכין במצעד הגאווה וביקשתי את הכינוס המיוחד הזה, לא העליתי בדעתי את התהום שאפול אליה כשאשמע למחרת בבוקר על בקבוק התבערה ששרף משפחה פלסטינית בשנתה.

ציפי לבני: ולרגע, רק לרגע, נדמה היה שכולנו שותפים; שהזעזוע הזה, שהרעיד נימי כל לב אנושי, ירעיד את אמות הספים ויעשה את השינוי העמוק שישראל כל כך זקוקה לו; שנדע לא רק לדבר על עשבים שוטים, אלא גם לגלות אחריות לנכש אותם, ושנבין שצריך בדק בית עמוק.

ציפי לבני: הרי לפני שהעם היהודי עושה תיקון עולם, אנחנו צריכים את התיקון שלנו כאן.

ציפי לבני: והוא אפשרי, כי ישראל היפה והטובה, שאנחנו מכירים ואוהבים, היא המדינה שגידלה אנשים יפים כמו שירה.

ציפי לבני: וקיוויתי לרגע שמעז יצא מתוק ושמהרוע הזה תצמח שושנה, אבל אז הגיע ה"אפטר שוק".

ציפי לבני: הרי אתם יודעים שאחרי כל רעידת אדמה יש רעידת משנה, "אפטר שוק", שצריך להיזהר ממנה.

ציפי לבני: תראו, חברים, אני שומעת ביומיים האחרונים את הקולות על התחושות של מחנה אחד אחרי 1995, אחרי רצח רבין.

ציפי לבני: אני הייתי שם אז, ואני יודעת מה זה להיות במחנה שמואשם כולו, שמרגיש נרדף על לא עוול בכפו, ואני רוצה לומר כאן, ובבירור, שאין לי ריב עם ציבור שלם, אבל כן יש לי ויכוח עמוק עם הנהגה, בוודאי עם חלקה.

ציפי לבני: כמה דברים שאני אעמוד עליהם, שאנחנו נעמוד עליהם, שלא יקרו, תחת הכותרת "לא יחזירו אותנו ל-1995'": לא נסכים שתתעלמו, שתאשימו אותנו ושתהפכו את עצמכם לקורבנות.

ציפי לבני: הרי הכי קל לומר, כמו שאומרים: זה רק שוליים, אנחנו לא בעסק; זה רק שוליים – מצטרף לאמירה הזאת גם מי שרוצה להיות במרכז הנוח פוליטית, שלא צריך בו לריב עם אף אחד.

ציפי לבני: אני לא מקבלת את זה.

ציפי לבני: שוליים קיימים רק כשיש קו ברור שמפריד בין השוליים לבין דרך המלך.

ציפי לבני: הקו הזה טושטש מזמן, גם בעזרת יושבי הבית הזה, והתפקיד שלנו הוא לסרטט אותו מחדש, גם במחיר של ויכוח פנימי נוקב, אחרת אלה שנמצאים בשוליים יעברו למרכז הכביש ויובילו אותנו לאבדון.

ציפי לבני: והסיבה שהשוליים פרוצים ומטושטשים וכל דאלים גבר בישראל היא שאין בימים האלה מלך בישראל.

ציפי לבני: אין ראש ממשלה בישראל כששותפיו הטבעיים קוראים למצעד הגאווה "מצעד התועבה" או "מצעד הבהמות", והוא שותק; אין ראש ממשלה בישראל כשח"כים ושרים מאיימים להרוס את בג"ץ, והוא שותק וממלמל איזה גינוי רפה; אין ראש ממשלה בישראל כששרים עומדים על הגג, מקדשים בניינים לא חוקיים, וכשנערים זורקים אבנים ושקיות שתן על כוחות הביטחון, ובתמורה הוא נותן להם את מה שהם הרי רוצים – בנייה נוספת; אין ראש ממשלה כשהוא קורץ לשותפיו הטבעיים ובמשך שנים לא מוכן להתוות את הקו בין השוליים למרכז ומאפשר לשוליים האלה להשתלט על סדר-היום שלנו.

ציפי לבני: וחוסר הנהגה זה הזנחה, וישראל כל כך זקוקה להנהגה עכשיו.

ציפי לבני: וכשכבר קם מנהיג כזה, כמו נשיא מדינת ישראל, שעשה את כל מה שמנהיג הגון, כל אדם, צריך לעשות – להשתתף בצער, לבקר את הפצועים ולגנות באופן כן ונחרץ – אז הוא שחשוף עכשיו לאיומים.

ציפי לבני: וחשוב שנאמר כאן מהבית הזה לנשיא מדינת ישראל: אנחנו אתך, מגבים, עומדים לצדך.

ציפי לבני: אתה במקום הנכון, עושה את הדבר הנכון, ואנחנו נמשיך לעמוד לצדך, גם אם ראש הממשלה, כרגיל, שותק.

ציפי לבני: הרי מה שאומרים עליך, נשיא המדינה, הם אומרים גם עלינו, וזה ממש לא קיצוניים אלא קמפיין שלם.

ציפי לבני: ואת הקמפיין השלם הזה אנחנו צריכים לחשוף, ולהילחם בו, כי הוא לא מקרי.

ציפי לבני: כי מי שמביע איזושהי אמפתיה למשפחה פלסטינית שנשרפה על-ידי יהודים הופך מייד לאוהב ערבים ושונא יהודים.

ציפי לבני: ואני זאת שמקבלת את ההשוואות המספריות האלה בין ההרוגים שלנו לשלהם, בין הנרצחים שלנו לשלהם, כדי להראות שהטרור היהודי לא רצח כל כך הרבה כמוהם – וזה בסדר, תסלחו לי?

ציפי לבני: וכשאנחנו מנסים להילחם על שלנו, הרי מה טוענים?

ציפי לבני: שאכפת לנו רק מהערבים ולא מהיהודים, שאנחנו מזדהים עם האויבים, ונוסיף רק את הממשלות הזרות והאנטישמיות.

ציפי לבני: זה נשמע לכם מוכר?

ציפי לבני: אתם מבינים, הקמפיין הזה הוא לא מקרי.

ציפי לבני: זה היה הקו הרשמי שהוביל נתניהו בבחירות האחרונות ואתו הוא ניצח בבחירות.

ציפי לבני: זאת שטיפת המוח הלאומנית שנועדה לשלול מאתנו את הלגיטימיות להוביל קול אחר, חזון אחר ודרך אחרת מזו של הממשלה הנוכחית.

ציפי לבני: והעניין הזה, רבותי, נגמר.

ציפי לבני: אתם לא רוצים לחזור 20 שנה אחורה ל-1995?

ציפי לבני: לגיטימי.

ציפי לבני: אתם לא תחזירו אותנו חצי שנה אחורה למערכת הבחירות האחרונה, כי אנחנו לא נתחיל להתנצל על מה שאנחנו מאמינים בו.

ציפי לבני: ושאף אחד לא יטיף לי על אהבתי את עמי, את ארצי, את ירושלים ואת יהדותי; שאף אחד לא ידבר אתי על אמפתיה להרוגים שלנו.

ציפי לבני: כשרה בממשלה ייצגתי את ממשלות ישראל בהלוויות של ילדים ומשפחות, ובכיתי אתם וחיבקתי אותם, ולבי נקרע יחד עם האבלים על אלה שנרצחו על-ידי פלסטינים.

ציפי לבני: וכך עשיתי גם כשביקרתי את משפחתו של דני גונן לפני חודש וחצי.

ציפי לבני: ולא, לא הבאתי אתי טלוויזיות, כי השכול מבחינתנו הוא לא רווח פוליטי.

ציפי לבני: אבל הפלסטינים הם לא אלה שמעניינים אותי במשוואה הזו, הם לא הסרגל שלי.

ציפי לבני: אנחנו נהיה הראשונים להילחם בטרור, אבל כמדינה ריבונית, עם צבא ההגנה לישראל, ולא עם נוקמים למיניהם.

ציפי לבני: זה מה שכוחות הביטחון צריכים לעשות, זה תפקידם, וזה גם מה שהם צריכים לעשות מול אותם טרוריסטים שזרקו רק אתמול בקבוק תבערה על מכונית בירושלים, ונשלח – כולנו שולחים היום איחולי החלמה לפצועים.

ציפי לבני: מה שעושים ערבים זה לא אמת המוסר שלי.

ציפי לבני: היהדות היא האמת שלנו, ומה שמעניין אותנו זה אנחנו, אנחנו מדינת ישראל, החברה הישראלית, הלב והנשמה שלנו, ועל זה אנחנו נלחמים.

ציפי לבני: ואנחנו גם לא – ואני לא מתכוונת לשתף פעולה עם מצעד ההתקרבנות.

ציפי לבני: ואל תבלבלו אותנו, בבקשה.

ציפי לבני: הקורבן בשבוע הנורא הזה הוא שירה והקהילה הלהט"בית, ולא מי שלא נתנו לו לנאום בעצרת – חבל שלא הגיע, יכול היה לנאום גם היום; ומשפחת דוואבשה, ולא הנהגת ההתנחלויות, היא הקורבן של השבוע הזה.

ציפי לבני: אבל יותר מכול, הקורבן האמיתי הוא החברה הישראלית והערכים שלה; החברה הישראלית כולה, שחשה בושה ועצב עמוק בשבוע האחרון.

ציפי לבני: וההתקרבנות לא יכולה לבוא במקום חשבון נפש על מה שקורה ביהודה ושומרון, בידיעה, בשתיקה ובעידוד להפרת חוק, לעתים גם מצד נציגים של הממשלה.

ציפי לבני: וההתקרבנות היא לא תחליף לחשבון נפש על דברים איומים שיצאו מהבית הזה ומנציגיו כלפי הקהילה הלהט"בית.

ציפי לבני: במקום להתקרבן על זה שלא נתנו לכם לדבר בעצרת, תנסו להבין שיותר משהם זקוקים שתספרו כמה אתם אוהבים אותם, הם מבקשים שתכירו כממשלה בזכות שלהם לאהוב אחד את השני ולהקים משפחה בישראל, שתשדרו מסר אחר בפעולות, ולא בנאומים שאחרי.

ציפי לבני: לכן, אני שוב חוזרת ומציעה את "חוק שירה" – העברה מיידית של כל חוקי השוויון שעלו כאן בכנסת היום והצבעתם נגדם, ובראשם ברית הזוגיות, וחינוך לשוויון בכל בתי-הספר ובכל הזרמים.

ציפי לבני: ובמקום להתקרבן, תבינו שהסמכות ביהודה ושומרון היא של הממשלה ולא של מועצת יש"ע, ולא כל בניין קדוש, ולא מרימים יד על בג"ץ, גם כשההחלטה מנוגדת למה שאתם חושבים, ולא צריך לעוץ עצה או לשיר את ה"עוצו עצה ותופר" על החלטות של בית-המשפט העליון או של ממשלה נבחרת בישראל.

ציפי לבני: אלה כמה דברים בסיסיים לגמרי.

ציפי לבני: חברים, המקום הזה שבע מהשוואות ומהתנצחויות, אבל אי-אפשר לדבר על ביחד כשאנחנו לא מגדירים מהו.

ציפי לבני: אי-אפשר לדבר על שוליים כשאנחנו לא שותפים לדרך שבה אנחנו כולנו רוצים ללכת ולהוביל.

ציפי לבני: זאת אומרת, למה נהיה ביחד?

ציפי לבני: לעלות על ה-9D- שהורס את בג"ץ?

ציפי לבני: להגיד "זה רק שוליים" ולא להסתכל הצדה?

ציפי לבני: מצטערים, אנחנו לא יכולים לעשות את זה.

ציפי לבני: אנחנו כן יכולים להיות שותפים להובלה של הדרך שכוללת את כל העקרונות האלה שדיברתי עליהם, כי רק מתוך מקום אמיתי, של כאב והכרה בכך שיש בעיה ולא עצימת עיניים, יבוא הפתח לשינוי ותקווה, ורק אז – אולי, בכל זאת – מעז יצא מתוק, וכמאמר השיר, "הצרות יתגבשו ליופי".

ציפי לבני: אבל עד אז, אנחנו נמשיך להילחם על העמדות שלנו, להילחם נגד התופעות האלה, נגד פשעי השנאה, נגד האווירה שמייצרת אותם.

ציפי לבני: כי אם לא נלמד כלום מהשבוע שחלף, כי אז באמת זה יהיה האסון האמיתי לכולנו.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה לחברת הכנסת ציפי לבני.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת אראל מרגלית, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: עשר דקות לרשותך.

אראל מרגלית: כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, היום אנחנו כאן בכנסת ישראל צריכים להשפיל עיניים.

אראל מרגלית: אנחנו צריכים להשפיל מבט בפני מיקה ואורי בנקי, שבתם שירה, אוהבת חיים ואדם, נרצחה בסכין של שנאה ובורות בידו של טרוריסט יהודי ונתעב; להשפיל מבט בפני משפחת דוואבשה, שבנם עלי, תינוק חסר ישע, נשרף למוות על-ידי מחבלים יהודים ארורים.

אראל מרגלית: חברי חברי הכנסת, אחרי השבוע הטרגי הזה חובתנו לדבר אמת, וזוהי האמת: גם הבית הזה נושא באחריות לאווירת השנאה, ההפקרות ושיברון המוסר שבתוכה נרצחו שירה בנקי ועלי דוואבשה.

אראל מרגלית: אנחנו צריכים להשפיל עיניים היום כי גם חלק מהחברים היושבים באולם הזה חטאו בחטא השנאה ומתנוסס עליהם אות קלון חמור, בין שמדובר בחבר כנסת, בשר בכיר בממשלה, או אפילו אולי בבכיר שביניהם.

אראל מרגלית: רבותי, לא סתם נאמר כי החיים והמוות ביד הלשון.

אראל מרגלית: לשנאה המופצת יש השלכות, ואלו שזרעו את זרעי השנאה אתמול יצרו את התשתית לפשע של היום או לפשע של מחר.

אראל מרגלית: אין עשן בלי אש ואין פשע שנאה ללא שנאה יוקדת, אלימה ומתמשכת.

אראל מרגלית: כבר הרבה זמן יש כאן אווירה מסוכנת שנותנת לגיטימציה לגזענות – כן, לגזענות – ללאומנות ולשנאה.

אראל מרגלית: כבר הרבה זמן קורצים בעין מול "תג מחיר".

אראל מרגלית: כבר הרבה זמן שחברי כנסת מתחרים ביניהם מי יותר קיצוני בהסתה נגד ערבים, נגד להט"בים; מי יותר פטריוטי בסתימת פיות לשמאלנים; מי יותר ציוני ברמיסת כל מי שהוא אחר; מי יותר ימני בהשתלחות בבג"ץ ובשלטון החוק.

אראל מרגלית: וזה הרעיל אותנו, וגם את כל הבארות של החברה שלנו, ושנאה הפכה למציאות חיינו הפוליטית והחברתית.

אראל מרגלית: רבותי, הסכין שננעצה בבשרם של צעירים גאים ושל החברים שלהם כוונה ללב הדמוקרטי שלנו.

אראל מרגלית: הגפרור שהצית למוות ילד פלסטיני, תינוק, משפחה, באמצע הלילה, ביקש לכבות את הנפש היהודית והציונית שלנו ולהפוך אותה ללאומנית וקיצונית, ואבנים על חיילי צה"ל רוצות לשבור את שריון מדינת החוק שלנו.

אראל מרגלית: ומה נאמר?

אראל מרגלית: מה לא נאמר בימים האחרונים על שני האירועים המחרידים שהתרחשו בשבוע שעבר.

אראל מרגלית: גינויים והבעת צער נשמעו מכל קצוות הקשת הפוליטית, נכון.

אראל מרגלית: אבל מן הצד השני – גם קריאות מבישות כלפי נשיא המדינה, שבאו ממפלגת השלטון עצמה.

אראל מרגלית: שמענו מילים של צער וכאב והתחייבויות של חברי כנסת לפעול למען הקהילה הגאה, נכון.

אראל מרגלית: אבל בקושי הדם יבש בירושלים, ושוב שוחררו חרצובות לשונם.

אראל מרגלית: רבותי, אש השנאה לא כבתה פה מעולם, ואני אומר את המילים שנאמרו פה: הערבים נוהרים בהמוניהם; הערבים צריכים להחזיר את תעודות הזהות; הומואים ולסביות הם בהמות, ראויים לרחמים ומתכון לחיסול העם; הומואים הם חולי נפש; מצעד תועבה.

אראל מרגלית: ויש עוד ועוד ועוד.

אראל מרגלית: ואלה לא סתם מילים, אדוני ראש הממשלה – שהלוואי שהיית פה; אלה סכינים, גפרורים, בקבוקי תבערה, אקדחים, אבנים.

אראל מרגלית: המילים האלה, אדוני ראש הממשלה, מדליקות ומלבות את האש, ששום גינויים יפים, ואפילו נאומים מוקלטים, לא יכבו.

אראל מרגלית: ואכן, השבוע ראינו איך שוב הותר הדם, איך נשפך דם אדם טהור וחף מכל פשע, אבל גם דמה של הציונות, והדמוקרטיה, והיהדות.

אראל מרגלית: כי השנאה והפחד אולי ממלאים אוטובוסים לקלפיות, אדוני ראש הממשלה, אבל הם גם מפרקים אותנו וקורעים אותנו לגזרים.

אראל מרגלית: וכבר היינו בסרט הזה, במלחמת לבנון הראשונה ובסיטואציות כאלה ואחרות.

אראל מרגלית: וזו האחריות הגדולה שמוטלת עכשיו על הממשלה, ובעיקר עליך, אדוני ראש הממשלה: לעצור עכשיו, במעשים, את הרצח הבא; לא לשתוק עוד; מספיק לקרוץ; די למילים, זה הזמן למעשים.

אראל מרגלית: תעצור עכשיו בכל הכוח והאמצעים את השנאה הזאת, שצומחת פרא במשמרת שלך.

אראל מרגלית: שלך.

אראל מרגלית: ושיהיה ברור, אלו לא קצוות קיצוניים.

אראל מרגלית: הטרור הזה הוא לא בקצוות, אדוני ראש הממשלה; זה כבר מזמן במיינסטרים, וזה כבר מזמן כאן.

אראל מרגלית: אני קורא לכולנו מהבית הזה להתעורר; לזכור שחיים ומוות ביד הלשון; להפסיק את השחתת הציונות, והשחתת היהדות, והשחתת הישראליות, והשחתת הדמוקרטיה; לעצור עכשיו, לפני שיהיה באמת מאוחר מדי.

אראל מרגלית: כאבא שיש לו שלוש בנות בירושלים, ששולח אותן לעיר, ושגידל אותן פה בזמן שהיו פה פיגועים, אני מבקש לסיים במשפט מתהילים, שצריך להזכיר לכולנו איך השארנו את העיר הזאת יחד ומה זה להיות יהודי ולהיות ישראלי: "מי האיש החפץ חיים אֹהב ימים לראות טוב.

אראל מרגלית: נצֹר לשונך מרע ושפתיך מדבר מרמה.

אראל מרגלית: סור מרע ועשה טוב בקש שלום ורדפהו".

יחיאל חיליק בר: אמן.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת אראל מרגלית.

יחיאל חיליק בר: אנחנו עוברים להצעה נוספת לסדר-היום באותו נושא: פשע שנאה – דקירת שישה מהצועדים במצעד הגאווה בירושלים.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת שי פירון, בבקשה.

שי פירון: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אחרי הדברים הנרגשים, ובעיקר הסיומת המיוחדת של חבר הכנסת אראל מרגלית, ובעיקר אחרי הדברים של חברת הכנסת לבני וחבר הכנסת אראל מרגלית, אני רוצה להיבנות על דבריהם.

שי פירון: "כי הנה החֹשך יכסה ארץ".

שי פירון: ימים ארוכים של אור הפכו לימים של חושך, כיסוי של הטוב, ושרב של מעלה עם אש זרה של מטה מלחכים את שולי בגדינו ומאפשרים לנו לחוש משהו מחומו של הגיהינום, להריח ריחות באושים, לחוש בטעמים זרים ולייחל לימים טובים.

שי פירון: אני פוגש לא מעט אנשים מיואשים, כאלה שלא יכולים להכיל את הרגע.

שי פירון: חברה במגננה.

שי פירון: וכשמתגוננים – תוקפים; מחמיצים את השעה, את ההזדמנות.

שי פירון: ימנים או שמאלנים, דתיים או חילונים, חרדים, ערבים, יהודים – כולם מתגוננים, בונים ביצורים.

שי פירון: חברה בטירוף מערכות, מואשמת ומאשימה, מתחמקת.

שי פירון: מסרבת לראות שמאחורי החושך הגדול מסתתרת הזדמנות גדולה.

שי פירון: ואנחנו לא ניתן לה לחמוק.

שי פירון: דמיה של שירה זועקים אלינו מן האדמה.

שי פירון: ואנו, במקום לעשות חשבון נפש, עונים: השומר אחי אנוכי?

שי פירון: הוא היה מטורף, הוא לא מייצג.

שי פירון: דמיו של התינוק עלי זועקים אלינו מן האדמה, ואנו, במקום לעשות חשבון נפש, עונים: השומר אחי אנוכי?

שי פירון: הוא בכלל לא אחי, ולא מייצג אותי, אלוהיו לא אלוהי.

שי פירון: אבל דמיהם מבקשים אותנו לגייס את כולנו לתנועה שממשיכה לראות בתקווה לא רק המנון, אלא מצפן ומצפון.

שי פירון: השינוי חייב להיות מבוסס על התעלות גדולה ועל רוח ענקית; על הנכונות להושיט יד לרחוקים; על ההבנה שאין שוני בין שולחן שבת משפחתי, שבו מתווכחים ונותרים אחים, למעגל המדיני.

שי פירון: אחווה לא דורשת הסכמה, אבל היא דורשת הכרה וכבוד, ובעיקר – הקשבה.

שי פירון: כבר הדגיש הפילוסוף ישעיהו ברלין, שהאמונה הנושאת באחריות הגדולה ביותר לשנאה, המובילה להשפלה ואף להרג, היא האמונה שאנשים שאינם שותפים לאמונתי אינם שותפים לאנושיותי.

שי פירון: זהו הרגע שבו הגזע מחליף את האמונה הדתית הטהורה; זהו הרגע שבו נולדות שואות פרטיות, לאומיות ואוניברסליות.

שי פירון: הרגע הזה שבו אני מסיט אותך מן העולם שלי, מגרש אותך ממסלולי, מגדיר אותך כלא-אדם או כמי שלא שווה לי – הרגע הזה הוא שמביא להכנת פצצות גרעין מוסריות של שנאה.

שי פירון: ההשחתה המוסרית צומחת כשרק אני צודק, כשרק אני יודע.

שי פירון: ועכשיו יבואו אנשי סימני הקריאה ויטענו שאני וחברי מתרפסים, שאין בנו די גאווה לאומית, שאיננו מייצגים נאמנה את היהדות.

שי פירון: אבל מי שגוו זקוף, שביטחונו מוצק, שוודאותו בחיים של אור וטוב בולטת, יכול להקשיב לקולות אחרים, להכיל אותם ולבנות יחד אתם עולם בריא ואופטימי.

שי פירון: המקום השני שבו פורצת השחתה מוסרית הוא המקום שבו האדם מפסיק לקבל אחריות.

שי פירון: לא בכדי המילה אחריות מכילה בתוכה גם את המילה אחר.

שי פירון: ברגע שבו אדם מתעסק בהאשמת הזולת, המוסר עובר דירה, הולך לחפש לו בית.

שי פירון: אחריות היא לא חולשה, וקבלת אחריות היא הרגע שבו אדם מחליט לתקן, הרגע שבו אדם מפסיק לומר שהוא לא מתנצל ולחזור ולטעון שהשני אשם לא פחות.

שי פירון: זקני העיר שלנו צריכים לומר: ידינו שפכו את הדם הזה.

שי פירון: כך הם ייטעו בנו תקווה ואחרית.

שי פירון: ידינו שפכו את הדם הזה.

שי פירון: כמה מאתנו שמעו מי שמכנה את חברו "הומו" ושתקו, ואפילו צחקו?

שי פירון: האם לא היינו במקומות שבהם ביזו ושיסו, השפילו, אמרו, צחקו?

שי פירון: ולא מחינו, לא עצרנו ולא אמרנו: עד כאן.

שי פירון: ושמענו בדיחות טפלות על ערבים, שהם טובים בעיקר כשהם מתים, ואחמד ומוחמד כיכבו בסיפורים שיש בהם טעם רע, ולא עצרנו.

שי פירון: הוויכוח הוא בין אומות, ואסור שהוויכוח על הארץ יפגע בהכרה המוסרית הבסיסית בערך חיי אדם.

שי פירון: ושמענו גם מילים קשות על חרדים שהם פרזיטים, על מתנחלים שהם פאשיסטים, ועל סמולנים שהם פוסט-ציונים וחסרי ערכים, ושתקנו, וצחקנו, וחייכנו, ולא הגבנו.

שי פירון: כשמנהיגות לא מקבלת אחריות, מאבדים אותה – מנהיגות שאיבדה את אמון העם ביכולתה לשנות דהירה ללא כיוון, בדרך ללא מוצא; מנהיגות של ספינים ואירועים מצולמים; מנהיגות שמבקשת להרוויח את הרגע ולמאוס בנצח; מנהיגות שמטפחת שבט אחד על חשבון השבט האחר; מנהיגות ששולטת מכוחו של שיסוי איש באחיו ולא מכוחו של איחוד; מנהיגות המתחמקת ממשימתה לבנות אתוס משותף ולא מפלג.

שי פירון: מנהיג הוא מצפן, מגדלור, עמוד האש לפני המחנה.

שי פירון: ובאין מנהיג, יתפרע העם, יחגגו הטוקבקיסטים, יקללו, ישתלחו.

שי פירון: התגובות על שני אירועי הרצח הנוראים מזעזעות.

שי פירון: חיות טורפות ופחדניות, המסתתרות תחת חופש הביטוי, מרשות לעצמן לזהם את הסביבה תוך הטלת ארס, הצדקה, חשבונאות דמים של מי הרג יותר, כאילו שאם "הם" הרגו יותר תינוקות אז אנחנו מוסריים יותר.

שי פירון: אחריות זה הרגע שבו אני דומם, מתבונן פנימה, מחפש את החלק שלי.

שי פירון: אז זהו.

שי פירון: נמאס לנו.

שי פירון: כי אנחנו מכירים את הישראלים, ויודעים שרובם לא כאלה.

שי פירון: אנחנו מכירים את הצעירים בתנועות הנוער, בקהילות הצעירים, בעמותות של חסד וצדקה.

שי פירון: אנחנו מכירים צעירים המתגייסים לצבא ולחברה מתוך שליחות גדולה, ונמאס לנו מאלה שעושים הכול כדי שיד איש תהיה באחיו.

שי פירון: לא ניתן לכם להמשיך לסכסך, לפגוע, להיבנות רק בזכותן של מריבות בין אדם לאדם – בין יהודי ליהודי, בין יהודי לערבי.

שי פירון: לא ניתן לכם להיבנות מכוחה של השנאה.

שי פירון: אנחנו לא פחות לאומיים, ולא פחות ציוניים, ולא פחות יהודים, ואנחנו לא פחות ליברליים ולא פחות שוחרי חופש; כנראה יותר, הרבה יותר.

שי פירון: כי כל התורה כולה על רגל אחת אומרת שמה ששנוא עליך לא תעשה לחבריך.

שי פירון: ורבי עקיבא, גדול החכמים, שעסק בבניית הלאומיות שלנו במרד בר-כוכבא, דווקא הוא שאמר שכל התורה כולה היא "ואהבת לרעך כמוך".

שי פירון: אז גם אנחנו יודעים להקים מחתרות; מחתרת ''ואהבת'' – מחתרת שבה אוהבים את כולם; מחתרת שבה מוחים כנגד השנאה; מחתרת שבה יודעים לאהוב להט"בים וחרדים, מתנחלים ושמאלנים, שמאלנים תל-אביבים ואפילו ערבים, כי כולם בני-אדם, כולם נבראו בצלם אלוהים, גם אלה שאנחנו לא מסכימים אתם וחולקים עליהם.

שי פירון: אנחנו יודעים לבנות ארץ אחרת לכולם.

שי פירון: אנחנו יודעים שאפשר שיהיה כאן משהו מרוחו של גן-עדן.

שי פירון: ומי שלא יודע, מי שרוצה לשנוא, להיות צודק, להכניע, להכריע, שילך לו לפינה נידחת ויחיה בעולם של חושך, שטנה והרג, וייתן לנו לבנות את גן-העדן שעליו חלמו אבותינו.

שי פירון: שהרי במסכת אבות כבר נאמר: "איזהו גיבור שבגיבורים?

שי פירון: מי שעושה שונאו אוהבו".

שי פירון: ואל תמהרו להשכין שלום.

שי פירון: למדו אותנו איך להתווכח; למדו אותנו לנהל ויכוחים עמוקים על זכויות אדם וזכויות על הארץ, כי מותר ואולי חובה שנחשוב אחרת; למדו אותנו לחיות יחד גם אם אנחנו לא מסכימים, גם אם אנחנו חולקים.

שי פירון: כי אסור להיבהל ממחלוקות.

שי פירון: צריך לברוח משנאות, ולאף אחד אין זכות לדרוש מצד זה או אחר לקבל את עמדתו.

שי פירון: איש לא יחלק ציונים ויקבע מי ראוי ומי לא ראוי לבוא בקהל.

שי פירון: אבל נעשה את זה מתוך כבוד והערכה, מתוך הקשבה עמוקה, מתוך פתיחות לשנות עמדה, מתוך גילוי אחריות לסביבה כולה.

שי פירון: והמקום השלישי שבו מתעצמת ההשחתה המוסרית הוא המקום שבו לא יודעים או לא מסוגלים לבקש סליחה; מקום שבו הסליחה היא הצגה תקשורתית, צורך, מן השפה ולחוץ.

שי פירון: סליחה לא פוגעת בזהות.

שי פירון: סליחה ומחילה הן המתנה הגדולה שנתן לנו האלוהים.

שי פירון: לבקש סליחה זה לקבל את היכולת להתחיל מחדש.

שי פירון: מהי הורות אם לא היכולת לאפשר לכל ילד לטעות?

שי פירון: האם יד המקרה היא שהמילה רחם והמילה רחמים באות מאותה משפחה?

שי פירון: מהי אומה אם לא המקום שבו אפשר להתחיל מחדש אחרי שטועים?

שי פירון: מהי אומה אם לא המקום שבו אפשר לבקש סליחה?

שי פירון: לא שיח של ייאוש; שיח של סליחה, עם עין אחת בוכה ועין שנייה לציון צופייה.

שי פירון: בסוף השבוע קיבלנו צו 8, ואנחנו לא נוותר.

שי פירון: בשם העבר ולמען העתיד.

שי פירון: אנשי אמונה אנחנו, ואת החושך נגרש עם הרבה אור.

שי פירון: אחת החוויות המרגשות של השבוע מבחינתי היא החוויה שבה בכל ערב שבת הילדים עומדים בשורה, הילדים והנכדים, ואנחנו מניחים עליהם את הידיים ואומרים פסוק, מברכים את הילדים, אומרים להם: ישִימך אלוהים כאפרים וכמנשה.

שי פירון: זה דבר נורא מוזר שדווקא אפרים ומנשה נבחרו להיות אלה שבשמם אנחנו מברכים.

שי פירון: יש בספר בראשית טאלנטים הרבה יותר גדולים מאפרים ומנשה, אז למה דווקא את אפרים ומנשה הבאנו לשולחן השבת, ובכל שבת, בהתרגשות עצומה, אנחנו מברכים את הילדים שלנו בהם?

שי פירון: חשבתי על כך, ואני חושב שההסבר הוא מאוד פשוט: תסתכלו בספר בראשית.

שי פירון: כל האחים עד אפרים ומנשה – בואו נסקור אותם: קין והבל, האחים הראשונים – רצח; אברהם והרן, האחים השניים – שנאה; יצחק וישמעאל – שנאה; יעקב ועשיו – שנאה; יוסף ואחיו – שנאה.

שי פירון: שני האחים הראשונים שלא רבו, שני האחים הראשונים שהסתדרו, הם אפרים ומנשה.

שי פירון: בכל שבת, כשהילדים שלי עומדים מולי, אני אומר להם: ישִימך אלוהים כאפרים וכמנשה – אל תריבו.

שי פירון: אל תלמדו מכל האחרים, תלמדו מאפרים ומנשה.

שי פירון: אם רק היה אפשר שכל החברה הישראלית הייתה מרכינה לרגע אחד את הראש, וביחד היינו אומרים: ישימנו אלוהים כאפרים וכמנשה, אולי הייתה צומחת תשועה גדולה לכולנו.

יחיאל חיליק בר: שוב, אמן.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת מיכל רוזין, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: השר גלעד ארדן ישיב על ארבע ההצעות במרוכז, לאחר שהן יסתיימו.

קריאה: – – –

יחיאל חיליק בר: לא, לא, לא.

יחיאל חיליק בר: על כל הארבע.

קריאה: – – –

יחיאל חיליק בר: יש עוד שתי הצעות חוץ מזו.

יחיאל חיליק בר: יש ארבע הצעות לסדר-היום, ועכשיו אנחנו בסוף השנייה.

יחיאל חיליק בר: יש עוד שתי הצעות לאחר מכן.

יחיאל חיליק בר: יש עוד חמישה דוברים.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, גברתי.

מיכל רוזין: חברותי וחברי, הכנסת – וואו, עדיין אנחנו, וטוב שכך, מתרגשים – בלב כבד אני עולה היום לדוכן, בנסיבות שאין מצערות מהן.

מיכל רוזין: בלבי שירה בנקי ועלי דוואבשה, שנרצחו על-ידי בני העם שלי בשם אמונה שקרית, מסלפת ומעוותת.

מיכל רוזין: אין דבר נתעב מרצח ילדים, והאחריות למותם היא של כל אחת ואחד מאתנו.

מיכל רוזין: שירה בנקי, עלי דוואבשה, אדל ביטון, שלהבת פס, מוחמד אבו ח'דיר, איל, גיל-עד, נפתלי, יואב, אלעד, הדס פוגל, דני גונן ועוד ועוד – התפקיד שלנו היה להגן עליהם, ואת כולם אכזבנו.

מיכל רוזין: טוב שקמו גינויים מכל קצוות הקשת הפוליטית.

מיכל רוזין: טוב שנקראת הקריאה לחשבון נפש לכולנו.

מיכל רוזין: אבל גינויים לא יספיקו; זה הזמן למעשים.

מיכל רוזין: מה נעשה כדי להסיר את החרפה מקרבנו?

מיכל רוזין: כיצד ניאבק בשנאה המשתוללת, שמאיימת להחריב את דמותה של מדינת ישראל כמדינה דמוקרטית?

מיכל רוזין: הגיעה העת לקחת אחריות אמיתית, כמו שאמר בעצרת המחאה בכיכר-ציון הנשיא ריבלין, שאני גאה לקרוא לו הנשיא שלי: "להבות פשטו בארצנו.

מיכל רוזין: להבות של אלימות, להבות של שנאה – – – להבות המתירות שפיכות דמים בשם התורה, בשם ההלכה, בשם המוסר, בשם אהבת ארץ-ישראל".

מיכל רוזין: ועוד הוסיף כי עשבים שוטים לא פועלים לבד – עשבים שוטים גדלים בסביבה שמאפשרת להם לגדול.

מיכל רוזין: לא יספיקו לנו עוד סרטוני גינוי והבעת זעזוע.

מיכל רוזין: הגיעה העת למעשים.

מיכל רוזין: קדמו חקיקה שוויונית לקהילת הלהט"ב, אסרו טיפולי המרה בחוק, חייבו סדנאות בבתי-ספר והכשרות לצוותי ההוראה, הילחמו באלימות כלפי חברי הקהילה והעבירו תקציבים לארגונים שלה.

מיכל רוזין: קחו אחריות על המחדל הנורא של גורמי האכיפה – השב"ס והמשטרה.

מיכל רוזין: הרצח של עלי דוואבשה ושרפת משפחתו היו כתובים על הקיר בעשרות כתובות נאצה של "תג מחיר".

מיכל רוזין: הלהבות ששרפו את כנסיית הלחם והדגים הן אותן להבות ששרפו את בני המשפחה מדומא.

מיכל רוזין: השנאה שדחפה את ישי שליסל לדקור שישה נערות ונערים במצעד הגאווה בירושלים ולרצוח את שירה בדמי ימיה היא אותה שנאה שתודלקה על-ידי עיתונים שמכנים את מצעד הגאווה "מצעד התועבה" ועל-ידי אנשים שלא היססו והשוו את חברי הקהילה הגאה לבהמות, כאשר מאחוריהם ציבור שלם.

מיכל רוזין: אסור לנו להמשיך לפטור במשיכת כתפיים את הרציחות המחרידות הללו כשוליים קיצוניים, כי השוליים הקיצוניים האלה הולכים ומשגשגים באווירה ציבורית שבה הסתה, אלימות והשתלחות בכל מי שהוא אחר הפכו לשגרה יומיומית מסוכנת מאין-כמותה.

מיכל רוזין: וכדי להילחם בשנאה הזאת צריך לעקור אותה מהשורש, והשורשים שלה נמצאים גם כאן, בכנסת ישראל.

מיכל רוזין: איזה מסר אנחנו מעבירים לנערים שזורקים אבנים ובקבוקי שתן על חיילים בבית-אל, כששר התיירות מגבה אותם וקורא להחלטת בג"ץ "כתם מוסרי" על מערכת המשפט, וכשראש הממשלה נותן להם הכשר ומאשר בנייה של עוד 300 יחידות בינוי כפיצוי על העוול שנגרם לכאורה לאלו שבנו על קרקע פלסטינית פרטית שלא כחוק?

מיכל רוזין: מה אמורים הילדים שלנו ללמוד כששרת התרבות והספורט מתנה מימון לתיאטרון ערבי בעמדה פוליטית ומאיימת בקיצוץ תקציב על מי שמעוניין להקרין סרט על יגאל עמיר, הרוצח הנתעב?

מיכל רוזין: מה הם אמורים ללמוד על סובלנות וערכי הדמוקרטיה?

מיכל רוזין: וכשחבר כנסת מהקואליציה קורא לעלות על בית-המשפט העליון עם D-9; וכשסגן שר הביטחון קורא לפלסטינים "חיות אדם" ומכריז כי הומואים ולסביות הם מתכון לחיסול העם; וכשאמירה של חבר הכנסת שמי שלא ישיר "התקווה" לא ימונה לשופט בישראל עוברת ללא ביקורת; וכשסגן שר הפנים קורא לחברת כנסת ערבייה מעל במת הכנסת להשיב את תעודת הזהות שלה, כי אנחנו בכלל עושים לה טובה שאנחנו נותנים לה תעודת זהות.

מיכל רוזין: חברי וחברותי לבית הזה, קו ישיר מחבר בין ההתבטאויות והפעולות כאן בבית-המחוקקים לבין הצתת הבית בדומא או דקירת הילדים במצעד הגאווה.

מיכל רוזין: הפוליטיקה הישראלית נהייתה פוליטיקה של שנאה.

מיכל רוזין: אני בטוחה שחבר הכנסת סמוטריץ לא רוצה שידקרו הומואים, אבל כשהוא מדבר על "מצעד הבהמות" הוא מעודד שנאה; אני בטוחה שחבר הכנסת ינון מגל לא תומך בשרפת תינוקות, אבל כשהוא אומר שהשמאל הקיצוני הוא "חיידק טורף במוח", הוא מעורר שנאה במודע.

מיכל רוזין: עין תחת עין תחת עין, ושן תחת שן תחת שן, עד שלא יישאר כאן דבר.

מיכל רוזין: בימים האחרונים נשמעות אמירות קשות מאוד על הסתה כנגד הציבור הימני-דתי.

מיכל רוזין: אני חושבת שזו בריחה מאחריות.

מיכל רוזין: אפשר להיות ימני ולהתנגד לטרור יהודי, כפי שעשה הנשיא ריבלין – שלצערי חטף הרבה מאוד השמצות, הסתה נגדו ואיומים.

מיכל רוזין: אפשר להיות דתי ולהעביר לקהילה הגאה מסר של ביטחון ושייכות, כפי שעשה הרב בני לאו בעצרת בכיכר-ציון במוצאי שבת.

מיכל רוזין: "ידינו" – הוא אמר – "שפכו את הדם הזה; אי-אפשר לומר 'ידינו לא שפכו את הדם הזה.

מיכל רוזין: '" והוא הוסיף שכל מי שישב בשולחן שבת, בבית-ספר, בבית-הכנסת, ושמע את הבדיחות והאמירות ההומופוביות ולא קם ועצר, שותף לשפיכת הדמים הזאת.

מיכל רוזין: "כולנו שמענו את זה.

מיכל רוזין: כולנו אחראים" – כך, באומץ, הרב לאו.

מיכל רוזין: אבל הציפייה שלנו מתחילה מראש המערכת, מראש הממשלה, שאפילו לא טרח להגיע לכאן ולשבת כאן ולשמוע אותנו ולהגיב על הדברים.

מיכל רוזין: כשיש לנו ראש ממשלה שקנה את שלטונו באמצעות ליבוי שנאה; האיש שתחת מטרייתו הגזענים והמסיתים מרגישים בבית; אותו ראש ממשלה שאמר ביום הבחירות "הערבים נוהרים לקלפיות" ושלא מתנער מתמיכתם של רבנים מסיתים; מי שתומך בהתלהבות בחקיקה נגד ערבים ושמאלנים; שלא מגנה את חברי ממשלתו וסיעתו שעולים על הגגות כדי לשלהב את ההמון המסית; שאינו מגנה בימים אלה את חברי מפלגתו, שמאיימים, מסיתים ומכפישים את נשיא המדינה; מי שמפחד להתבטא נגד הארגונים שמהווים את התשתית הרעיונית והביצועית לטרור היהודי, כמו ארגון להב"ה או ועדי המתיישבים בשטחים; מי שמנצל כל הזדמנות שיש לו כדי להגביר את השנאה והגזענות – הוא שותף ומוביל את השנאה שמשתוללת במדינה, שבסוף תשרוף את כולנו.

מיכל רוזין: ולא, לא מעצרים מינהליים וטלטולים בחקירות והריסות בתים הם הדרך לייצר שוויון, ובטח לא להשיג זכויות אדם ודמוקרטיה.

מיכל רוזין: ראש הממשלה, קח אחריות.

מיכל רוזין: לא זו המדינה שביקשנו לנו.

מיכל רוזין: לא זו החברה שאליה הבאנו את ילדינו ושעליה אנחנו שולחים אותם להגן.

מיכל רוזין: קח אחריות.

מיכל רוזין: היישר מבט אל דמותה של החברה הישראלית, המורכבת כל כך והאהובה כל כך.

מיכל רוזין: בקרוב, כולנו לא נכיר את דמותנו במראה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חברת הכנסת רוזין.

יחיאל חיליק בר: פשע שנאה – שרפת שני הבתים בכפר דומא ורצח תינוק בן שנה

יחיאל חיליק בר: עוברים להצעה לסדר-היום בנושא:

יחיאל חיליק בר: פשע שנאה – שרפת שני הבתים בכפר דומא ורציחת תינוק בן שנה, הצעות מס' 1079, 1080, 1081 ו-1082, של חברי הכנסת מיקי רוזנטל, עאידה תומא סלימאן, יאיר לפיד ועיסאווי פריג'.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת רוזנטל, אתה ראשון הדוברים – בבקשה, אדוני.

מיקי רוזנטל: אדוני היושב-ראש, מכובדי השרים, עמיתי חברי הכנסת, אורחינו נציגי הקהילה הגאה, השבוע הזה מציון תצא בושה ודבר הקלון מירושלים.

מיקי רוזנטל: שירה בנקי, זיכרונה לברכה – קול דמייך זועקים מן האדמה.

מיקי רוזנטל: מה חטאת, נערה?

מיקי רוזנטל: מה ביקשת?

מיקי רוזנטל: עולם טוב יותר, שוויוני יותר וצודק יותר.

מיקי רוזנטל: נרצחת מפני שבאת לתמוך בזכותם של בני-אדם לחיות על-פי דרכם ועל-פי אמונתם, ומנוול אחד עם מאכלת קטל את פתיל חייך הצעיר.

מיקי רוזנטל: הדקירה שלו קיפדה את גופך ואת נפשך, אבל גם הותירה צלקת איומה ועמוקה בדמוקרטיה הישראלית וקרע נוראי בחברה שלנו.

מיקי רוזנטל: מדינת ישראל נמצאת עכשיו במשבר מוסרי עמוק.

מיקי רוזנטל: אי-אפשר עוד להכחיש זאת.

מיקי רוזנטל: אסור להדחיק את העובדה האיומה ש-70 שנה אחרי השואה הפכו קורבנות השנאה והגזענות בעצמם לחברה גזענית.

מיקי רוזנטל: זו לא השוואה, אי-אפשר להשוות, אבל זהו תמרור אזהרה גדול, ענק ומהבהב לכולנו.

מיקי רוזנטל: מאות-אלפי ישראלים שאלו את עצמם השבוע אם הם רוצים להמשיך ולגדל את ילדיהם בחברה כזאת, שהשנאה מחלחלת בנימיה והגזענות מכלה את נשמת אפה.

מיקי רוזנטל: איש לא יוכל להתחמק מהשאלות הקשות; איש לא יכול לומר "לא ידעתי".

מיקי רוזנטל: הגזענות והשנאה קורעות את החברה הישראלית לגזרים, וכולנו, כולנו אשמים – מי יותר, מי פחות, אבל כולנו אשמים.

מיקי רוזנטל: מי שאוחז בסכין ודוקר הוא בן-עוולה; מי שהצית ושרף חיים הוא מחבל.

מיקי רוזנטל: אבל לא יינקו גם מי שתמך בגלוי או בסתר, מי שהסכים לגזענות בקריצה ומי שהעלים עין בשתיקה.

מיקי רוזנטל: כולנו נושאים באחריות.

מיקי רוזנטל: לאן נוליך את החרפה?

מיקי רוזנטל: לסדום היינו ולעמורה דמינו.

מיקי רוזנטל: מי זה הנבל ששרף את התינוק עלי דוואבשה, בן שנה וחצי, ילד, עם הוריו ואחיו בן הארבע?

מיקי רוזנטל: ושאלה לא פחות חשובה: באיזו חברה גדל וחונך אותו נבל?

מיקי רוזנטל: מי הוריו?

מיקי רוזנטל: מי מחנכיו?

מיקי רוזנטל: מי רבניו או שולחיו של רוצח ילד קטן, ששרף חיים משפחה שלמה?

מיקי רוזנטל: הרציחות המתועבות הללו חייבות לזעזע עם ולא להרפות.

מיקי רוזנטל: הטרור היהודי הרים ראשו, ויש חוט מקשר, ארוך ומפותל וספוג בדם בין יונה אברושמי לישי שליסל, בין המחתרת היהודית לכנופיית ליפתא, בין מחתרת בת-עין לעמי פופר, בין ברוך גולדשטיין לרוצחיו המתועבים של הנער מוחמד אבו ח'דיר, בין יגאל עמיר לרוצחי התינוק עלי דוואבשה ולרוצחה של שירי בנקי.

מיקי רוזנטל: אלה טרוריסטים יהודים, מחבלים מבני עמנו.

מיקי רוזנטל: מייד ירימו ראש הצבועים ומגלגלי העיניים ויאמרו: למה אינך מגנה את הטרור הערבי?

מיקי רוזנטל: מחבלים פלסטינים רצחו הרי מאות ילדים ונערים ישראלים.

מיקי רוזנטל: ואתמול נזרק בקבוק תבערה בירושלים ושרף זוג, ובנס ניצלו ממוות.

מיקי רוזנטל: כל טרור הוא טרור מגונה בעיני, מנוול וחייתי.

מיקי רוזנטל: מי שמרים ידו על חפים מפשע, קורבנות אקראיים, הוא טרוריסט בן-עוולה.

מיקי רוזנטל: אלא שמעמי-שלי אני מצפה ליותר.

מיקי רוזנטל: להרבה יותר.

מיקי רוזנטל: שירה נרצחה בשל דעותיה; עלי הקטן נרצח בשל היותו פלסטיני.

מיקי רוזנטל: הרוצחים לא הכירו את שניהם.

מיקי רוזנטל: הם קורבנות של שנאה עיוורת והסתה מתמשכת.

מיקי רוזנטל: עורו אחים, עורו.

מיקי רוזנטל: יהיה לכם קשה לשמוע זאת, אבל כל הטרוריסטים היהודים שנתפסו עד כה, חבשו כיפה על ראשם.

מיקי רוזנטל: האם זה אומר, חלילה, שכל החרדים אשמים?

מיקי רוזנטל: ודאי שלא.

מיקי רוזנטל: האם משמעות הדבר שכל היהודים הדתיים אשמים בזוועות שהתרחשו כאן בסוף השבוע האחרון?

מיקי רוזנטל: ברור שלא.

מיקי רוזנטל: אבל המסיתים אשמים – אותם מטיפים חשוכים שמפיצים שנאה נגד הקהילה הגאה; אותם מסיתים שמשפילים ערבים רק בשל היותם ערבים.

מיקי רוזנטל: וההסתה מתחילה קודם כול בבית הזה.

מיקי רוזנטל: יש מילים שהורגות; יש משפטים שבסופם מישהו לוקח סכין או גפרור והולך לדקור או לשרוף אנשים.

מיקי רוזנטל: כן, חברי הכנסת, ההסתה מתחילה בבית הזה, כאשר סגן שר אומר לח"כים ערבים שאנחנו עושים להם טובה שאנחנו נותנים להם תעודות זהות בכלל; כאשר שר אחר יוצא נגד גיוס הומואים לצבא, וחברו לסיעה משווה הומואים ולסביות לבהמות.

מיקי רוזנטל: כן, חבר הכנסת סמוטריץ, לא שראוי בכלל להזכיר את שמך ביום הזה, אבל שום גינוי לרצח לא ינקה ממך את החרפה שעשית בהשוואה הזאת.

מיקי רוזנטל: אתה נושא באחריות עקיפה לאירועים החמורים.

מיקי רוזנטל: והרשימה כמובן ארוכה מאוד: חברי כנסת המכנים מהגרים "סרטן", וראש ממשלה שטוען שהשמאל יביא את "דאעש" לירושלים, ומשקר ומסית נגד ערבים אזרחי ישראל על מנת לקושש הון פוליטי.

מיקי רוזנטל: מי שקורא להפלות ערבים, מי שנתן גושפנקה להומופוביה באמתלות של "כך כתוב בתורה", מי שמשתמש בשנאה ובהדרה כלחם חוקו הפוליטי, צריך לדעת שאת הפשעים האלה הוא-הוא הכשיר באמירותיו.

מיקי רוזנטל: אנחנו חייבים להכיר בכך שאנחנו נלחמים בטרור יהודי משיחי, ולעשות זאת בכוחות גדולים מאי-פעם.

מיקי רוזנטל: זה מאבק על דמותה של המדינה, ואסור להפסיד בו.

מיקי רוזנטל: יש להילחם בכל מי שחינך, הסית, התיר את הרסן והצית את האש הזרה הזאת בעמנו.

מיקי רוזנטל: אבל בראש ובראשונה, על מנהיגי הציבור ופרנסיו לקחת אחריות ולהפסיק ללבות את השנאה.

מיקי רוזנטל: חד-משמעי.

מיקי רוזנטל: אם ראש הממשלה באמת מתכוון למה שהוא אמר, הוא היה צריך להיות פה בדיון הזה.

מיקי רוזנטל: הוא היה צריך לשאת דברים חד-משמעיים נגד ההסתה כולה, מכל הצדדים.

מיקי רוזנטל: אבל הוא לא מתנהג כך.

מיקי רוזנטל: ואם ראש הממשלה לא מתנהג כך, מה אנחנו מצפים מגזעני המקלדת ברשתות החברתיות?

מיקי רוזנטל: ואחרי הפוליטיקאים המסיתים מתייצבים בשורה ארוכה מוסדות ממלכתיים שאשמים במצב בשל סלחנותם, סלחנות הרשויות כלפי העבריינות הפוליטית וסלחנות מערכת האכיפה כלפי פורעי החוק מקרב הימין הקיצוני.

מיקי רוזנטל: הרשויות שלנו – המשטרה, השב"כ, הפרקליטות והשופטים – כולם מבינים את רוח המפקד הנושבת ממשרד ראש הממשלה, ומתנהגים, לצערי, בהתאם: ברפיסות, שלא להרגיז את המולך, בעצימת עין.

מיקי רוזנטל: ממשלות ישראל לדורותיהן קורצות למתנחלים.

מיקי רוזנטל: אנחנו הרי יודעים – הן אומרות – שחלק מכם מתנהג באופן עברייני, אבל לא נורא, זו עבריינות פוליטית נסלחת.

מיקי רוזנטל: נסלח לכם כשאתם מכים חיילים, נוותר לכם בשעה שאתם יורקים על שוטרים.

מיקי רוזנטל: וכך, פעם אחר פעם מכשירה המדינה במו-ידיה את מחריביה, את האלימות ואת פורעי החוק.

מיקי רוזנטל: כך סלחו למחבלי המחתרת היהודית, וכך ויתרו לרבנים שסיפרו ליגאל עמיר שרבין הוא בן-מוות.

מיקי רוזנטל: סלח בית-המשפט העליון שהכשיר את מפעל ההתנחלויות בשטחים.

מיקי רוזנטל: סלחה המשטרה וויתר השב"כ על ריבונות שלטון החוק.

מיקי רוזנטל: וכך עודדו בפועל, דווקא רשויות המדינה, את פשעי השנאה, שאת מחירם אנחנו משלמים בסוף השבוע הזה.

מיקי רוזנטל: פשעי שנאה מתבצעים כאשר יש אווירה, יש הסתה, ויש קהילה תומכת מחד גיסא ומדיניות הבלגה וסלחנות מאידך גיסא.

מיקי רוזנטל: סלחנות בלתי מובנת מוביל דווקא האיש האמון על אכיפת החוק במדינת ישראל, היועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין.

מיקי רוזנטל: אני מקווה שאתה ישן טוב בלילה, מר וינשטיין.

מיקי רוזנטל: לפני שנה או יותר פניתי אליך עם אחרים והצגתי בפניך עשרות ראיות לכך שארגון להב"ה והארכי-גזען שעומד בראשו, בנצי גופשטיין, מסיתים לאלימות נגד ערבים, נגד מהגרים ונגד הקהילה הגאה.

מיקי רוזנטל: ביקשתי להוציא את הארגון מחוץ לחוק, ואתה ענית שהנושא בבדיקה.

מיקי רוזנטל: הוא עדיין בבדיקה, מר וינשטיין?

מיקי רוזנטל: שב"כ לא מצא ראיות להוצאת הארגון מחוץ לחוק?

מיקי רוזנטל: אולי.

מיקי רוזנטל: אבל מה עשתה המשטרה?

מיקי רוזנטל: כמה נחושה הייתה הפרקליטות?

מיקי רוזנטל: די היה לעמוד ליד החבורה הגזענית הזאת מדי יום שישי בירושלים, לראות אותם מכים את הערבים, מתנכלים לערבים, מדברים דברי נאצה והסתה.

מיקי רוזנטל: אפשר היה לכל הפחות להעמיד אותם לדין, ואת זה, מר וינשטיין, לא עשית.

מיקי רוזנטל: אז, לפני שנה, ציינתי בפניך שלא תוכל להגיד: לא ידעתי.

מיקי רוזנטל: אז הפעם זה כבר כאן, וינשטיין, ואתה נרדמת בשמירה.

מיקי רוזנטל: מאז 2008 הוצתו 15 בתי פלסטינים באותה שיטה שבה נרצח הפעוט עלי דוואבשה.

מיקי רוזנטל: בכל המקרים לא נעצר אפילו חשוד אחד.

מיקי רוזנטל: מאז 2009 הוצתו וחוללו 42 בתי-תפילה.

מיקי רוזנטל: פוענח מקרה אחד בלבד.

מיקי רוזנטל: וגופשטיין וחבורתו ממשיכים להסית, כמו כל יורשיו של כהנא, באין מפריע.

מיקי רוזנטל: אני מקווה שעכשיו הבנת, מר וינשטיין, שמילים יכולות להרוג, והסתה עלולה להסתיים ברצח.

מיקי רוזנטל: צריך להוציא מייד ארגונים כמו להב"ה, "לה פמיליה", את ברוך מרזל וכל יתר יורשי כהנא אל מחוץ לחוק.

מיקי רוזנטל: ואם אי-אפשר להוציא אותם מחוץ לחוק – לפחות להרחיקם בהעמדה שיטתית לדין על מעשיהם החמורים.

מיקי רוזנטל: ויש עוד כמה צעדים הכרחיים כדי להיאבק בגזענות הזאת, ראשית – במערכת החינוך.

מיקי רוזנטל: יש לרתום את מערכת החינוך כולה, ובעוצמות שלא היו בעבר, ובלי תירוצים, לחינוך נגד גזענות ונגד הומופוביה.

מיקי רוזנטל: עיקר המאמץ צריך להיות בזרמים הדתיים והחרדיים של מערכת החינוך, כי שם עיקר הבעיה.

מיקי רוזנטל: יש לחנך את כל בני-הנוער והצעירים בישראל שאיש באמונתו יחיה, אבל שדרך ארץ קודמת לתורה, והמדינה ומוסדותיה עליונים.

מיקי רוזנטל: מפני שצריכה ליפול כאן הכרעה ברורה וחד-משמעית: האם אנחנו מדינת חוק מודרנית?

מיקי רוזנטל: האם זה מה שאנחנו רוצים להיות, או מדינת הלכה?

מיקי רוזנטל: ברור לי שההלכה לא קוראת לרצח תינוקות, אבל פרשנים רבים מדי מטעמה של ההלכה הזאת בזים למדינה הדמוקרטית ומצדיקים מאבק אלים נגדה וזלזול בשלטון החוק.

מיקי רוזנטל: הרבה לפני שגיניתם את המציתים בכפר דומא הייתם צריכים לגנות בתוקף את הנער שהרים יד על השוטר, את הקבלן שבנה באופן לא חוקי ואת המועצה שגיבתה אותם במקום לייצג את שלטון החוק, וגם את מי שביקש לעלות עם בולדוזרים על בית-המשפט העליון.

מיקי רוזנטל: לא הגינוי הרפה הזה, שאמרתם אותו בחצי פה, הוא שישים קץ למהלכים.

מיקי רוזנטל: לפני סיום אני מבקש לפנות לנשיא המדינה, מר ראובן ריבלין: אדוני הנשיא, דווקא היום, כשמטורפים קיצונים מאיימים עליך ומקללים אותך ואת הממלכתיות הישראלית, אני מבקש לחזק את ידיך.

מיקי רוזנטל: אל תירא ואל תחשוש.

מיקי רוזנטל: אתה דוגמה ומופת לאומץ לב ציבורי.

מיקי רוזנטל: תודה לך על מנהיגותך.

מיקי רוזנטל: אל תירא, אדוני הנשיא, מאותם ישראלים שמספרים לעצמם ולזולתם שיש בעולם כמה סוגי בני-אדם: כאלה ששולטים וחזקים, והם עם נבחר, ואחרים שהם פחות – פחות בני-אדם, פחות שווי זכויות; ויש כאלה שמפרשים זאת כפחות שווים, עד שאפשר לקפח את חייהם באש ובסכין, רק כי הם לא חושבים כמונו, לא שייכים אלינו, וחייהם שווים כקליפת השום.

מיקי רוזנטל: כולנו, ללא יוצא מן הכלל, שייכים לאותו גזע מופלא, הוא גזע האדם.

מיקי רוזנטל: אין גזע עליון ואין גזע נחות, ואין גזע טהור ואין גזע טמא.

מיקי רוזנטל: כולנו בני-אדם, כולנו נבראנו בצלם, וכולנו מצווים להיאבק עד חורמה בגזענות באשר היא.

מיקי רוזנטל: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת מיקי רוזנטל.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אומנם הנושא קשה, אבל נא להשתדל לעמוד בזמנים.

עאידה תומא סלימאן: כבוד היושב-ראש, חברי כנסת נכבדים, יום קשה זה, אף-על-פי שעברו כמה ימים, עדיין השם של עלי דוואבשה, שאולי לא רצה להיות כל כך מפורסם, נחרת בזיכרון של כולנו.

עאידה תומא סלימאן: אי-אפשר שלא לראות את התמונה של עלי דוואבשה מול הפנים, פעוט מצחקק, אשר באכזריות רבה נרצח, נשרף, הוא ומשפחתו.

עאידה תומא סלימאן: סעד וריה

עאידה תומא סלימאן: אם ובנם אחמד, אשר עדיין נמצאים בבתי-חולים, מנסים להילחם על החיים שלהם.

עאידה תומא סלימאן: מפה אני רוצה לאחל להם החלמה, לאחל להם בריאות ולאחל להם לנסות ולהתגבר על האסון שקרה להם.

עאידה תומא סלימאן: הפשע המזעזע הזה לא מרפה מאתנו, מכל אדם שפוי, שיש לו מינימום של ערכים ומוסר, וטיפה, טיפה של אנושיות.

עאידה תומא סלימאן: וכבר נאמר: "נקמת ילד קטן עוד לא ברא השטן".

עאידה תומא סלימאן: ביקרתי בדומא לפני יומיים, ראיתי את החורבן שזרעו הפאשיסטים.

עאידה תומא סלימאן: הרגשתי את הכאב והרחתי את הריחות, ושמעתי איך הרוצחים המתועבים הושיטו יד וזרקו אש לשני בתים, על המשפחות, וחיכו לוודא שאכן רצחו.

עאידה תומא סלימאן: כשהמשפחה יצאה בוערת מתוך הבית הם עוד חיכו שם כדי לראות, כדי להיות בטוחים שהמלאכה שלהם נעשתה.

עאידה תומא סלימאן: המהירות שבה יצאו ראש הממשלה והשרים להזדעזע ולגנות את הרצח – ואכן הם צריכים – ולגנות את מבצעיו לא מנקה אותם מהאחריות; לא משנה העובדה שהם מיהרו והציעו לרפא את הפצעים.

עאידה תומא סלימאן: הייתי רוצה לראות את כל הממשלה מתייצבת פה, את כל השרים יושבים ומשתתפים בדיון הזה.

עאידה תומא סלימאן: זו לא עוד הצבעה, נכון, אבל זו הצבעה על הדרך שהמדינה הזאת רוצה ללכת בה; זו הצבעה על המוסר, שאולי לא קיים.

עאידה תומא סלימאן: הייתי רוצה לראות את ראש הממשלה מכה על חטא פה ואומר: תרמנו לזה.

עאידה תומא סלימאן: אבל כנראה זאת אשליה.

עאידה תומא סלימאן: המדיניות אשר מובילה הממשלה הזאת וממשלות קודמות מהווה קרקע פורייה לצמיחת פשעים אלה.

עאידה תומא סלימאן: כבר ברור לכולם – או אולי לחלק גדול מאתנו – שאלה לא עשבים שוטים, אלה לא רק קבוצות שוליות קיצוניות.

עאידה תומא סלימאן: העשבים השתלטו על השדה כולו.

עאידה תומא סלימאן: העשבים עלו על הדרך הראשית.

עאידה תומא סלימאן: עלי דוואבשה, ורבים כמוהו, נרצחו בידיים של הפאשיסטים הימנים, המתארגנים יום ולילה לפגוע בפלסטינים.

עאידה תומא סלימאן: אבל הגפרורים, הסכין, האקדח והרובה שמשמשים אותם נמסרו לידיהם על-ידי מדיניות הכיבוש.

עאידה תומא סלימאן: המשך הכיבוש של העם הפלסטיני הוא בריונות מאורגנת ופשע ממסדי של מדינה שלמה, על כל מוסדותיה, המנשלת עם שלם מזכויותיו הבסיסיות לחופש, חירות ועצמאות; מנשלת אותו מהקרקעות ומחופש התנועה, מביטחונו האישי והלאומי וגם מהאפשרות לישון בשקט, בלי פחד, בלי לפחד לאבד את החיים תוך כדי שינה.

עאידה תומא סלימאן: הדה-הומניזציה המתמדת שנעשית לעם אחר, לעם הפלסטיני, מכשירה את הקרקע לשנאה, לגזענות, לפשעים חמורים.

עאידה תומא סלימאן: אז לא להתנער מהר, וגם לא להתקרבן מהר.

עאידה תומא סלימאן: המשפט שאמרה לי סבתו של עלי דוואבשה לפי יומיים עדיין מהדהד בראשי: פוצע ומרפא – ביג'רח ובידאווי.

עאידה תומא סלימאן: כך היא תיארה את המצב, וככה הוא בינתיים.

עאידה תומא סלימאן: מיסוד הגישה והמציאות שבה הפלסטינים – כל הפלסטינים, כולל אנחנו, הפלסטינים אזרחי מדינת ישראל – איננו שווים, או שווים פחות.

עאידה תומא סלימאן: חיי הפלסטינים שווים פחות, זכויותיהם – פחות, האדמה שלהם – פחות, הבית שלנו – פחות.

עאידה תומא סלימאן: כי ברגע הזה, כשאני עומדת ומדברת, נהרסים בתים בנגב ואף אחד לא מדבר על זה; ובבוקר נהרסו בתים בדהמש ברמלה, ואף אחד לא רוצה לדבר על זה.

עאידה תומא סלימאן: כן, גם הבתים שלנו, גם הביטחון שלנו, נפגעים, ואתם יודעים מה?

עאידה תומא סלימאן: גם הכבוד שלנו כנראה שווה פחות.

עאידה תומא סלימאן: מיסוד הגישה והמציאות שבה עם נעלה על עם אחר, קבוצה אחת יותר טובה מקבוצה אחרת, גישה שבה אדוני הארץ, המתנחלים, וההמשך שלהם בימין הקיצוני הפאשיסטי בתוך ישראל – זאת הגישה שמכינה את הקרקע.

עאידה תומא סלימאן: למתנחלים מגיע הכול; המדינה מאשרת להם להסתובב עם הנשקים שלהם, צופה בהם שורפים מטעי זיתים, מכים ותוקפים חקלאים על אדמותיהם, משתלטים על בתים ומגרשים משפחות מבתיהן, והכול בחסות המדינה ובחסות הממשלה ושריה.

עאידה תומא סלימאן: המדינה מזרימה לעמותות שמגדלות ומצמיחות את הרוצחים כספים, מגבה את הפעילות שלהם מכספי ציבור, סוללת להם כבישים מיוחדים ובונה לאט-לאט את מדינת האפרטהייד, שבה גזע אחד נעלה על גזע שני.

עאידה תומא סלימאן: מי שמלבה את השנאה והגזענות, מי שמכין את הקרקע דרך קריאות נתעבות כמו "הערבים נוהרים לקלפי", והשרים שעושים לנו טובה כשמשאירים לנו תעודת אזרחות, ההסתה הפרועה הזאת נגד המנהיגות הפלסטינית, כולל הנציגות של האוכלוסייה הערבית בכנסת – כל אלה אשמים; אכן, אשמים.

עאידה תומא סלימאן: אבל אשמים גם מי שישבו ושתקו, מי שלא התקוממו בזמן הנכון, בתוך הבית הזה, כשנאמרו דברי שנאה.

עאידה תומא סלימאן: לפני 25 שנים, כשמאיר כהנא הפאשיסט הוצא, הוא ומפלגתו, מחוץ לחוק, ח"כים יצאו מהאולם כשהוא דיבר.

עאידה תומא סלימאן: היום – משתוללים, מסיתים, מתירים את דמנו, והשתיקה רועמת.

עאידה תומא סלימאן: לכו תדעו, הקבוצות האלה, מה הן מארגנות.

עאידה תומא סלימאן: לכו תדעו, כשהם רואים את ההסתה הזאת, בתוך הבית הזה, מה הם מבינים מזה, מה הם מבינים על כל ערבי שמסתובב בארץ.

עאידה תומא סלימאן: אתמול הותקף אזרח ערבי בלוד ביציאתו מתפילת הבוקר.

עאידה תומא סלימאן: אתמול הותקף.

עאידה תומא סלימאן: מציאות כזאת הייתה חייבת להגיע לפה.

עאידה תומא סלימאן: כשמרגישים שיש עם נעלה, רוצים אותו נקי, רוצים אותו טהור; לא רוצים קהילה להט"בית בתוכו, כי מרגישים ואומרים שהקהילה היא קבוצה של בהמות.

עאידה תומא סלימאן: ככה זה.

עאידה תומא סלימאן: כשזה מתחיל, זה לא מסתיים בקבוצה אחת, וזה לא מסתיים רק אצל האחר; זה מגיע גם לתוך העם עצמו.

עאידה תומא סלימאן: הכתובת הייתה על הקיר, תרתי משמע.

עאידה תומא סלימאן: הפשעים של הצתת בתי-תפילה בתוך המדינה, מסגדים וכנסיות, הם המשך לאש המשתוללת בדומא ובשאר הכפרים הפלסטיניים בשטחים.

עאידה תומא סלימאן: אי-אפשר להמשיך להתנער מאחריות להמשך פאשיזציה כזאת.

עאידה תומא סלימאן: יש להכריז, נכון, על הקבוצות האלה כקבוצות או ארגוני טרור, אבל יש גם להודות באחריות ולהתנער מכל הסתה, אם היא קורית בחוץ, בתקשורת, על-ידי שרים, על-ידי חברי הכנסת, על-ידי אזרחים פשוטים.

עאידה תומא סלימאן: יש לפעול מייד, ביד ברזל, נכון, אבל לא להשתמש ביד הזאת כדי לכסות על פשעים נוספים ועל מעצרים מינהליים שיתבצעו גם – על כל פושע טרוריסט מהצד היהודי לא יתבצעו עוד 1,000 מעצרים מינהליים בצד הפלסטיני.

עאידה תומא סלימאן: צריך להכיר, פעם אחת – או שמשנים את הדרך היום, או שזה כבר מאוחר מדי.

עאידה תומא סלימאן: ולהתחיל בסיום הכיבוש, להתחיל בזה; לתת לעם הפלסטיני את חירותו, ואת ביטחונו, ואת זכויותיו, להקים את מדינתו, ואז אולי, אז אולי יהיה זמן להתפנות באמת לנקות את העשבים הלא-שוטים.

יחיאל חיליק בר: תודה, חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן.

יחיאל חיליק בר: אנחנו נעבור להצעה האחרונה לסדר-היום באותו נושא: פשע שנאה – שרפת שני הבתים בכפר דומא, של חברי הכנסת יאיר לפיד ועיסאווי פריג'.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת לפיד, ראשון הדוברים בהצעה זו לסדר-היום, ואחריו – עיסאווי פריג', ואז – תשובת הממשלה.

יחיאל חיליק בר: ישיב השר גלעד ארדן.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

יאיר לפיד: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, נהוג בכנסת ישראל, כשאתה מתייצב מול מליאה ריקה, לדבר או אל מצלמות הטלוויזיה או אל מיעוט הח"כים שנמצאים.

יאיר לפיד: אני רוצה היום לדבר אל הכיסאות הריקים.

יאיר לפיד: כי בכל אחד מהכיסאות הריקים שיש היום במליאה הזאת יושב מישהו שברח מאחריות.

יאיר לפיד: בכל אחד מהכיסאות במליאה הזאת יש עריק מן המלחמה שמתנהלת כרגע בתוך החברה הישראלית.

יאיר לפיד: וכל אחד מן העריקים האלה הרי שואל את עצמו אם הוא רוצה להתגרות ב-base הפוליטי שלו; אם כדאי לו, ולא יזכרו לו את זה בפריימריז; אם חשוב או לא חשוב להיות בכנסת ביום שבו שאנחנו מנסים לדבר על השבר של החברה הישראלית.

יאיר לפיד: בחברה הישראלית יש מלחמה.

יאיר לפיד: המלחמה היא לא בין ימין לשמאל, המלחמה היא בין המרכז השפוי לשוליים, שיצאו מדעתם; המלחמה היא בין הציניות והאי-אכפתיות, ההיעדרות והנפקדות והכיסאות הריקים, לבין האנשים שמוכנים לשים את גופם בקדמת המאבק על דמותה של החברה הישראלית.

יאיר לפיד: אז מישהו צריך להגיד לכיסאות הריקים שהמאבק הזה לא מיותם.

יאיר לפיד: בדם שנשפך במצעד הגאווה ביום חמישי בירושלים, דמה של שירה בנקי, זכרה לברכה, אנחנו נצבע את השלטים והדגלים שנאבקים על חופש הביטוי והחופש מדעות קדומות, מגזענות חשוכה.

יאיר לפיד: האש שכילתה את גופו של עלי דוואבשה, תינוק חף מפשע, תהיה אש התמיד של האנשים שהחליטו שלא להיות כיסא ריק בעת הזאת, אלא לעמוד ולזכור בקול רם, ולהיאבק בקול רם.

יאיר לפיד: והאבנים שנזרקו על כוחות הביטחון וחיילי צה"ל בבית-אל הן גם האבנים שבהן נשתמש כדי לחזק את יסודותיו של בית-המשפט העליון של מדינת ישראל, כי אנחנו לא מוכנים להיות כיסאות ריקים במליאה ריקה.

יאיר לפיד: על קיר מוזיאון השואה בוושינגטון כתובים-חרותים שלושת הדיברות של ויקטור פרנקל, ניצול אושוויץ: אל תהיה קורבן, אל תשתף פעולה עם הרוע ואל תעמוד מן הצד.

יאיר לפיד: כל כיסא ריק במליאה הזאת עובר על הדיבר השלישי – הוא עומד מן הצד.

יאיר לפיד: אנחנו לא יכולים לעמוד מן הצד מול הוואקום השלטוני שהוליד את סוף השבוע האחרון.

יאיר לפיד: אנחנו צריכים להחליט באיזה מקום אנחנו נמצאים:

יאיר לפיד: האם אנחנו חיים מן התפרים – מן הפרימה שיש בין שבטי ישראל, כל השבטים השונים המרכיבים אותנו – או שיש פה שלטון אמיתי, חזק, עוצמתי, שמוכן להתייצב בפניהם ולהגיד להם: הממשלה, הכנסת, השלטון, הוא לא כיסא ריק.

יאיר לפיד: הממשלה, הכנסת והשלטון יעמדו מול כוחות הרוע ויוכלו להם.

יאיר לפיד: זוהי המלחמה הישראלית.

יאיר לפיד: אין לנו ברירה אלא לנצח בה.

יאיר לפיד: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת יאיר לפיד.

יחיאל חיליק בר: אחרון הדוברים – חבר הכנסת עיסאווי פריג', ואחריו השר ארדן ישיב בשם הממשלה.

יחיאל חיליק בר: לאחר תשובת השר יש עמדות נוספות.

יחיאל חיליק בר: אנחנו נשמע אותן.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

עיסאווי פריג': אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברים, אנחנו מתכנסים היום כדי לנחם את עצמנו; לעשות חשבון נפש אחד עם השני; להזכיר לעצמנו את האמת, שראינו לאורך שנים, איך מערכת ההסתה המשומנת, והמסודרת, והמכוונת פעלה, ולהיות מופתעים מהתוצאות.

עיסאווי פריג': לפני, חבר הכנסת לפיד דיבר על הכיסאות הריקים.

עיסאווי פריג': כשאני מסתכל לצד שמאל שלי, ואני מתמקד בכיסאות הריקים, מהתליין, עד ל-D-9 ושאר המסיתים – ואני לא מתבייש להגיד את זה, זאת האמת – אני מבין את הבושה שלהם, לא להיות כאן נוכחים אתנו, לחשבון נפש קצר, קטן, מינימלי.

עיסאווי פריג': חשבון נפש.

עיסאווי פריג': חשבון נפש, לשאול את עצמנו מה עשינו ולמה זה קרה.

עיסאווי פריג': למה זה קרה.

עיסאווי פריג': מאוד קל עכשיו לעמוד כאן ולתת אמירות חוצבות להבות, לחמם את האווירה ולהגיד: חברים, הוצאתי את מה שיש לי בפנים.

עיסאווי פריג': אבל אני שואל אתכם, חברים.

עיסאווי פריג': אנחנו חיים במדינה – ואמרנו כל הזמן; אני זוכר את עצמי, אני אומר את זה מעל כל במה: הגזענות והשנאה, אין להן גבולות; מי שיש לו גזענות ושנאה כלפי ערבים, יהיה לו – זה כבר ייכנס לדנ"א שלו, שנאת האחר.

עיסאווי פריג': זה יהיה.

עיסאווי פריג': ולא יפתיע אותנו כשזו תהיה שירה בנקי, ולא יפתיע אותנו כשזה יהיה לשרוף ילד, עלי דוואבשה.

עיסאווי פריג': זה לא יפתיע אף אחד, וזה לא מפתיע.

עיסאווי פריג': כלום.

עיסאווי פריג': אנחנו ממשיכים לדלג על כל גילוי גזענות בסלחנות, אבל הגזענות היא כמו נחש – כשאין לו מה לאכול, הוא אוכל את עצמו.

עיסאווי פריג': וזה יגיע לכל אחד ואחד מאתנו.

עיסאווי פריג': מסע הדה-לגיטימציה שמתנהל, שהתחיל נגד ערבים, והמשיך נגד סמולנים – בסמ"ך, קראו לזה – מסע הדה-לגיטימציה הזה, חברים, הורג.

עיסאווי פריג': אל תשלו את עצמכם, זה הורג.

עיסאווי פריג': אני שואל אתכם: בשנים האחרונות – ואני אקח את השבוע האחרון.

עיסאווי פריג': השבוע האחרון עבר עלינו יום-יום באמירה של חתירה נגד שלטון החוק, באמירות של עידוד בנייה בלתי חוקית ונאום במרפסת, באמירות D-9, באמירות הסתה למיניהן.

עיסאווי פריג': מה עשינו – גינוי רפה?

עיסאווי פריג': מה עשינו, אני שואל אתכם, מה עשינו?

עיסאווי פריג': ואנחנו מופתעים מהתוצאות?

עיסאווי פריג': כל הזמן אנחנו מדברים על קומץ, קומץ, קומץ.

עיסאווי פריג': הקומץ הזה הפך להיות רוב, הפך להיות ה"מיינסטרים".

עיסאווי פריג': אפילו נשיא המדינה, איש ימין, אבל הגון, שיצא באמירה לגונן על הדמוקרטיה – באו ראשי סניפים מהליכוד ואמרו: צריך אשפוז.

עיסאווי פריג': על הקומץ הזה אנחנו מדברים.

עיסאווי פריג': על הקומץ הזה אנחנו מדברים.

עיסאווי פריג': חברים, אני שואל אתכם: חברי כנסת הזכירו לפני כמה בתים וכמה כנסיות ומסגדים הוצתו בשנים האחרונות.

עיסאווי פריג': מה נעשה?

עיסאווי פריג': מה נעשה – עצימת עיניים?

עיסאווי פריג': כמה אנשים נעצרו?

עיסאווי פריג': אני רוצה לחזור אתכם אחורה, לפני שנה.

עיסאווי פריג': היו הרצח והשרפה של מוחמד אבו ח'דיר.

עיסאווי פריג': אותם גינויים, אותם מאמרים, אותן אמירות נאמרו באותה העת.

עיסאווי פריג': אותם גינויים.

עיסאווי פריג': אני חזרתי אחורה לשמוע את ראש הממשלה, שבעיני הוא הנושא באחריות מספר אחת.

עיסאווי פריג': אני לא מתווכח על זה, הוא, ראש הממשלה, האחראי למדיניות, הוא בעיני האשם העיקרי.

עיסאווי פריג': כי כשאנחנו מדברים על טרור – וזה טרור יהודי, במקרה שאנחנו מציינים – הרי השב"כ אחראי על הטרור.

עיסאווי פריג': מי אחראי למודיעין ולשב"כ?

עיסאווי פריג': מי מתעדף?

עיסאווי פריג': מי קובע לו את סדר-היום?

עיסאווי פריג': זה לא ראש הממשלה?

עיסאווי פריג': אז צריך מישהו שייקח את האחריות, ולא כיסא ריק.

עיסאווי פריג': ולא כיסא ריק, חברים.

עיסאווי פריג': אני שואל את עצמי וחוזר אחורה.

עיסאווי פריג': מדברים על גלוחי הראש בגרמניה ובכל מיני מקומות בעולם.

עיסאווי פריג': אבל גלוחי הראש האלה נמצאים בתוכנו.

עיסאווי פריג': מה ההבדל בין גלוחי הראש ובין נערי הגבעות?

עיסאווי פריג': תגידו לי אתם.

עיסאווי פריג': מה ההבדל?

עיסאווי פריג': אני רוצה למצוא הבדל ולא מצליח.

עיסאווי פריג': אבל איזו סלחנות אלו מקבלים.

עיסאווי פריג': איזו צ'פחה על הכתף.

עיסאווי פריג': מי השותפים שלכם בממשלה?

עיסאווי פריג': מי השותפים?

עיסאווי פריג': הכול בשם מפעל ההתנחלויות, מפעל ההתנחלויות, שהוא הרעה הגדולה בכל הרעות.

עיסאווי פריג': הכול מתחיל משם, ולא במקרה כל הטרוריסטים היהודים יצאו משם.

עיסאווי פריג': זה לא במקרה, חברים.

עיסאווי פריג': זה לא במקרה.

עיסאווי פריג': התיאוריה של העם הנבחר, שהוזכרה כאן לפני – בשם התיאוריה הזאת, מותר לי לעשות הכול.

עיסאווי פריג': אני העם הנבחר.

עיסאווי פריג': בשם גאולת ישראל.

עיסאווי פריג': תבינו לאן אתם מובילים אותנו, לאן אתם רוצים להגיע.

עיסאווי פריג': אתם מדברים על איום איראני?

עיסאווי פריג': איזה איום איראני, איזה בטיח; האיום נמצא כאן.

עיסאווי פריג': האיום נמצא במערכת ההסתה שמופעלת על-ידי רוב חברי הממשלה ורוב חברי הקואליציה.

עיסאווי פריג': מופעלת בשיטתיות.

עיסאווי פריג': הדה-לגיטימציה והדרת האחר מופעלות, ואנחנו רואים אותן יום-יום.

עיסאווי פריג': על מה אנחנו מדברים?

עיסאווי פריג': השבוע הייתי, אני וחברי לסיעה, אצל אבו מאזן – ביקור שתוכנן לפני האירועים האחרונים.

עיסאווי פריג': אנחנו מקפידים לשמור על קשר ולהחליף דעות.

עיסאווי פריג': אני שמעתי, וגם חברי שמעו מאבו מאזן, שלמרות כל מה שקורה, הוא מחויב עד יומו האחרון להילחם בטרור ולהגן על כל אזרח פלסטיני וישראלי בכל מה שהוא יכול; אבל הוא אומר: חברים, עד מתי?

עיסאווי פריג': עד מתי?

עיסאווי פריג': אני בן 80, עד מתי?

עיסאווי פריג': ומהצד השני בא ראש הממשלה, ממחזר את התגובות שלו כל הזמן ומגנה את מה שקרה, אבל על הדרך, מה הוא אומר?

עיסאווי פריג': מטיל את האחריות, במילים מכובסות, על הרשות הפלסטינית ועל הפלסטינים: אנחנו לא כמו הפלסטינים, שקוראים כיכרות על-שם שהידים.

עיסאווי פריג': זה מה שהוא אומר.

עיסאווי פריג': חייב למצוא על הדרך, כאילו אין כיכר על-שם ברוך מרזל – על שם מאיר כהנא – בקריית-ארבע, אין קדושת הקבר של ברוך גולדשטיין ועיוות כל ההיסטוריה על הדרך.

עיסאווי פריג': הוא מוצא כל דרך להמשיך בתקיפת הפלסטינים, לעשות מערכת דה-לגיטימציה והסתה מתמשכת.

עיסאווי פריג': אני אומר לכם – כי זה משתלם לו.

עיסאווי פריג': זה משרת אותו פוליטית, הוא והשותפים שלו.

עיסאווי פריג': וזו האמת, כי כל עוד ההסתה ממשיכה, זה חלק ממערך ההסברה שלו להמשך קיומו בשלטון.

עיסאווי פריג': זאת האמת.

עיסאווי פריג': ולחברים שלי, לקראת הסוף אני אגיד מילה, לאופוזיציה: חברים – ואני מכוון את דברי לראש האופוזיציה הרצוג וליאיר לפיד, ראש המפלגה שמהווה את האופוזיציה, אני פונה אליכם: אתם לא יכולים לדבר בחצי פה.

עיסאווי פריג': אתם לא יכולים לדבר בחצי פה.

עיסאווי פריג': החברים מיש עתיד, אתם ישבתם עם האנשים האלה בממשלה הקודמת ולא עשיתם מספיק.

מאיר כהן: לא צריך לריב כל הזמן.

מאיר כהן: אמרת דברי טעם.

עיסאווי פריג': אני לא רב.

עיסאווי פריג': אדוני, ידידי מאיר, אני אומר:

עיסאווי פריג': זה הזמן להיות תקיף, להגיד אמירה שלא משתמעת לשתי פנים.

עיסאווי פריג': זה הזמן.

עיסאווי פריג': ואנחנו לא צריכים לחכות לשרפה או לדקירה הבאות.

עיסאווי פריג': יש לנו אחריות, כנבחרי ציבור, לעשות את חשבון הנפש ולהגיד את הדברים דוגרי.

עיסאווי פריג': תודה לך, אדוני.

יחיאל חיליק בר: תודה לחבר הכנסת פריג'.

יחיאל חיליק בר: אני מזמין את השר ארדן לענות בשם הממשלה על כל ההצעות לסדר-היום במשולב.

יחיאל חיליק בר: לאחר מכן נעבור לעמדות נוספת.

יחיאל חיליק בר: יש כשמונה מציעים בארבע ההצעות, עמדות נוספות, ואז תהיה הודעה של ועדת הכנסת.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

גלעד ארדן: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, לצערי הרב, ראינו כולנו בשבוע החולף שני פשעים חמורים, פשעי שנאה.

גלעד ארדן: שני פיגועים בלתי נתפסים ובלתי נסלחים – מתקפת הרצח שבה נרצחה שירה בנקי, זיכרונה לברכה, ופיגוע הטרור שבו נרצח עלי דוואבשה התינוק, זיכרונו לברכה, ונשרפה משפחתו, שאני וכולנו מתפללים להחלמתם.

גלעד ארדן: התכלית שלנו, של כולנו, לפני הדאגה לאיכות החיים, לרווחה, לכלכלה, היא קודם כול להגן על כל אדם באשר הוא אדם.

גלעד ארדן: וידע כל מי שפוגע בתכלית היסודית הזאת, שהיא נשמת אפה של הדמוקרטיה השלנו, של המדינה היהודית שלנו – ואלה הערכים שאני גדלתי עליהם כיהודי וכבן למשפחה דתית, של "חביב אדם שנברא בצלם" – אז ידע כל אדם כזה שהוא ימצא מולו חברה ומדינה מאוחדת, שמפנה את חרון אפה כנגד מי שמערער על יסוד מהותי, בסיסי וצודק זה.

גלעד ארדן: ראש הממשלה, שרי הממשלה וחברי הכנסת מימין ומשמאל גינו את מעשי הרצח השפלים והביעו זעזוע אמיתי וכאב.

גלעד ארדן: אמרתי בכל מקום, ואני אומר זאת שוב כאן, מעל במת הכנסת, שאנחנו כחברה צריכים לשבת וצריכים לעשות חשבון נפש, כל אחד עם עצמו וכל אחד עם מצפונו.

גלעד ארדן: אנחנו צריכים לעשות חשבון נפש – איך לעודד יותר סובלנות, איך לפעול יותר למען איפוק, ואיך אנחנו כולנו יכולים להשתפר כחברה וכמדינה.

גלעד ארדן: אנחנו צריכים לעשות זאת ללא הרף, יום וליל, כדי להקיא מתוכנו את בני העוולה שהיו מעורבים באותו מעשה לא אנושי של שרפת בית על יושביו, אבל לא רק אותם – אותם ואת כל מי שמגלה הבנה למעשים כאלה או דומים להם.

גלעד ארדן: לא סתם נאמר, כנראה, שבמקום ששורפים ספרים – ואנחנו יודעים על איזה משטר אמרנו את זה – או שורפים בית-ספר דו-לשוני או שורפים כנסייה, שורפים בסופו של דבר גם בני-אדם.

גלעד ארדן: עם שילדיו נשרפו בשואה צריך לקרוע קריעה אם ממנו יוצאים אנשים ששורפים בני-אדם.

גלעד ארדן: והאחריות, חברי חברי הכנסת, היא אכן קודם כול על הממשלה, כי כממשלה לנו יש הכלים המיידיים והחזקים ביותר לפעול.

גלעד ארדן: לכן עלינו כממשלה לפעול עוד יותר, לחפש כל דרך חוקית למצוא את הרוצחים המתועבים כדי להעמידם לדין, כדי שהם ישלמו את המחיר הגבוה ביותר שהם צריכים לשלם; ועלינו לחפש כאן

גלעד ארדן: יחד בבית-המחוקקים כל דרך כדי לייצר מערכת חוקים שתבטא את אותו חוסר סובלנות שדיברתי עליו כלפי אלימות כזאת, ותבטיח ענישה מחמירה כלפי שנאה בעוצמה כזאת, כפי שבאה לידי ביטוי באירועי השבוע האחרון.

גלעד ארדן: וכן, חברי חברי הכנסת – וגם את זאת אמרתי, ולא רק אני אמרתי – גם המחנה הפוליטי שאני משתייך אליו צריך לחפש את התיקון וצריך לחפש את השיפור שיבטיח שלא יהיו בתוכנו אנשים כאלה, שיחד עם ההזדהות עם הרעיון הלאומי מצליחים לעוות עד כדי כך, עד שכדי להגן עליו הם מוצאים לעצמם הצדקה, בין שזו הצדקה דתית ובין שזו כל הצדקה אחרת, לבצע מעשים כל כך נוראיים ושפלים.

גלעד ארדן: ואכן, חברי חברי הכנסת, המעשים הנוראיים הללו שבוצעו השבוע מוקעים על-ידי הציבור בישראל.

גלעד ארדן: כוחות הביטחון נלחמים בהם, ומערכת המשפט פועלת כדי למצות עמם את הדין.

גלעד ארדן: אבל אחרי שאמרתי את כל מה שאמרתי, חברי חברי הכנסת, אני חושב שיש גם דרך לא טובה להגיב על המעשים האלה.

גלעד ארדן: ואני אומר את זה בצער רב, כי, לצערי, מה שאתם עשיתם כאן מעל הבמה זאת הדרך הפחות-טובה להגיב על המעשים האלה.

גלעד ארדן: להגיד שהמעשים האלה הם לא בקצוות ולצאת למסע ציד של המחנה השני – זו לא הדרך שתביא את התיקון.

גלעד ארדן: ושמעתי כאן אמירות רבות שכאילו פשוט מתעלמות מהמציאות.

גלעד ארדן: למה, למה להגיד אותן?

גלעד ארדן: ראש הממשלה הרי לא באמת שתק, כפי שאמרה כאן חברת הכנסת ציפי לבני.

גלעד ארדן: הוא גינה, הוא ביקר אצל הפצועים, הוא כינס את הקבינט כדי לחפש עוד צעדים לחפש את אותם רוצחים שפלים, הם וחבריהם, ואת כל מי שתומך או מזדהה אתם; הוא התקשר לאבו מאזן כדי להביע תנחומים.

גלעד ארדן: הוא נוקט עוד ועוד צעדים, ואנחנו צריכים להמשיך ולנקוט עוד ועוד צעדים כדי לפעול להחמרה ולבטא את אפס הסובלנות שכולנו צריכים לבטא כלפי מעשים כאלה או כל דבר שיכול לבטא תמיכה או הבנה אליהם.

גלעד ארדן: אני מציע לכם, חברי מהשמאל – דווקא מהכיסאות המלאים, אם להשלים את דבריו של חבר הכנסת לפיד – לקרוא את מאמרו של קלמן ליבסקינד מלפני יום או יומיים.

תמר זנדברג: קראנו, וזה לא משהו להתגאות בו.

גלעד ארדן: אז אזכיר לכם אותו שוב, כי אולי לא – – –

תמר זנדברג: קראנו.

גלעד ארדן: קראתם אבל לא הפנמתם, כי אם הייתם קוראים אותו טוב לפני הנאומים שלכם, אולי זה היה בא לידי ביטוי בנאומים שלכם.

תמר זנדברג: הפנמנו היטב.

תמר זנדברג: אתם לא למדתם לקח.

תמר זנדברג: 20 שנה לרצח רבין – – –

גלעד ארדן: כי אני זוכר ימים בבית הזה – – –

תמר זנדברג: – – – פעם אחת.

תמר זנדברג: מספיק.

יחיאל חיליק בר: תנו לשר להשיב, בבקשה.

עיסאווי פריג': קראנו.

עיסאווי פריג': זהו.

עיסאווי פריג': אל תמחזר את זה.

תמר זנדברג: קראנו והספיק לנו.

תמר זנדברג: לא צריך לחזור על הדברים.

תמר זנדברג: זה לא משהו להתגאות בו.

גלעד ארדן: כי אני זוכר ימים בבית הזה של אותם אלה שמדברים על האווירה של ההסתה, שנותרו שלווים אל מול נאומים כמו של חבר הכנסת אחמד טיבי, "נאום השהידים" בזמנו.

גלעד ארדן: אני זוכר חברי כנסת שמטיפים כאן מוסר, אבל החרימו את הציבור החרדי – –

תמר זנדברג: מה למדנו מזה?

תמר זנדברג: כמה אפשר את אותו – – –

יחיאל חיליק בר: שנייה, כבוד השר.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת פריג' וחברת הכנסת זנדברג.

גלעד ארדן: – – ולא מוכנים לשבת אתו באותה קואליציה.

יחיאל חיליק בר: כבוד השר, רק שנייה.

יחיאל חיליק בר: השר ישב פה, שמע דברים קשים, ושמרנו על תרבות דיון ביום – – –

תמר זנדברג: – – – מספיק.

יחיאל חיליק בר: רגע, רגע.

יחיאל חיליק בר: שמרנו לאורך כל הדיון על תרבות דיון ביום הזה, שמדבר על השנאה – – –

תמר זנדברג: אלה ימים מספיק קשים בשביל להמשיך את הקו הזה.

תמר זנדברג: די.

תמר זנדברג: זו זעקת הקוזק הנגזל.

יחיאל חיליק בר: תמר, בבקשה תנו לו לסיים.

יחיאל חיליק בר: אנחנו לא אוהבים לשמוע חלק מהדברים, כמו שהוא לא אהב.

יחיאל חיליק בר: בואו נסיים את היום הזה, לפחות בנושא הרגיש הזה, בטיפה פחות להבות.

תמר זנדברג: זה נושא רגיש, ויש לו אחריות.

תמר זנדברג: זה לא – – –

יחיאל חיליק בר: נכון.

יחיאל חיליק בר: וכולכם אמרתם את זה מעל הבמה בצורה הכי ברורה.

תמר זנדברג: שייקח אחריות, כן.

יחיאל חיליק בר: בצורה הכי ברורה.

אורן אסף חזן: – – –

עיסאווי פריג': – – –

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת חזן, תודה.

יחיאל חיליק בר: אני מבקש שהיום הזה, ששעה וחצי התנהל בצורה מופתית משני הצדדים, יסתיים לכבוד הנושא הזה בצורה מופתית.

תמר זנדברג: זו לא חזות הכול.

יחיאל חיליק בר: בסדר.

תמר זנדברג: צריך גם לקחת אחריות, ויש את אלה שצריכים לקחת אחריות.

יחיאל חיליק בר: אגב, הוא אמר בתחילת דבריו שהממשלה צריכה לקחת אחריות.

מיקי רוזנטל: זה עוד איזה אילן להיתלות בו, קלמן ליבסקינד.

יחיאל חיליק בר: עכשיו תודה, אני מבקש לאפשר לדיון הזה להסתיים בצורה מכובדת לכבוד הנושא.

תמר זנדברג: – – –

יחיאל חיליק בר: תודה, חברת הכנסת זנדברג.

אורן אסף חזן: – – –

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת חזן, שמעתי, תודה.

יחיאל חיליק בר: כבוד השר, בבקשה.

גלעד ארדן: אמרתי, ואני חוזר ואומר, שהממשלה היא האחראית המרכזית לכל מה שקורה ברחבי מדינת ישראל, והיא צריכה לפעול, והיא צריכה לפעול יותר ויותר.

גלעד ארדן: אמרתי לא רק כאן אלא בעוד מקומות, שמעשים, כולל מעשים שמבטאים הבנה או הזדהות עם מעשים נוראיים שקרו כאן

גלעד ארדן: בשבוע האחרון, הם מעשים שמי – או ההזדהות, גם היא דבר שכולנו, או הממשלה קודם כול צריכה לטפל בו.

גלעד ארדן: דרך אגב, חברת הכנסת זנדברג, בוודאי ראית שאפילו כאשר עוצרים אדם כמו מר גלעד קליינר הבזוי, שמביע הזדהות או שמחה על הרצח של שירה בנקי, זיכרונה לברכה, והמשטרה מביאה אותו בפני מערכת המשפט – אותה מערכת משפט שאת כמעט תמיד תגבי באופן אוטומטי מול כל ביקורת שתבוא מהצד הימני של המפה הפוליטית – אז אדם כזה משוחרר לאחר יום או יומיים ממעצרו.

יעל גרמן: חמור.

יעל גרמן: חמור מאוד.

גלעד ארדן: ולכן, כשמחפשים את התיקון אך ורק בצד הפוליטי הנגדי לך – על זה אני מדבר.

גלעד ארדן: וגם אם הדוגמאות לא נוחות, אזכיר אותן, כי כאשר חברים כאן שמדברים על כיסאות ריקים או מלאים החרימו ציבור שלם, למשל את הציבור החרדי, זה תמיד מזכיר את הדוגמה על אותו אדם שאומר שהוא כל כך ליברלי שהוא לא מוכן ללחוץ את ידו של מישהו אחר שהוא לא ליברלי.

גלעד ארדן: עד כדי כך אתם ליברלים.

תמר זנדברג: מה זה קשור?

עיסאווי פריג': – – –

גלעד ארדן: ומי הם אלה שמבטאים פעם אחר פעם אדישות לדם של המתנחלים?

גלעד ארדן: אני, כשר לביטחון הפנים, רואה לילה-לילה ובוקר-בוקר את הדיווחים על בקבוקי התבערה שנזרקים במזרח-ירושלים כנגד בתי היהודים.

תמר זנדברג: זה אנחנו זורקים?

גלעד ארדן: כל בקבוק תבערה כזה יכול לשרוף משפחה.

תמר זנדברג: – – –

גלעד ארדן: מתי אי-פעם מישהו מכם – – –

עיסאווי פריג': מה זה קשור?

עיסאווי פריג': זאת לא שיטה לענות.

עיסאווי פריג': תהיה ענייני.

תמר זנדברג: – – –

גלעד ארדן: מתי אי-פעם מישהו מכם דרש את מעצרם?

נחמן שי: – – – לא מצדיק את זה.

תמר זנדברג: – – –

גלעד ארדן: מתי אי-פעם מישהו מכם דרש החמרה בענישה כלפי מי שזורקים בקבוקי תבערה במזרח-ירושלים, או על הרכבת הקלה, או בכביש 443?

עיסאווי פריג': לא תשתנו.

גלעד ארדן: אני לא זוכר אתכם – – –

נחמן שי: זה לא נכון.

גלעד ארדן: אני לא זוכר אתכם פועלים או מתבטאים או מקדמים חוקים – –

קריאות: – – –

תמר זנדברג: – – – תתבייש לך.

תמר זנדברג: בושה.

גלעד ארדן: – – כנגד הפעילות הטרוריסטית שמתבצעת לילה-לילה, יום-יום, ברחבי מדינת ישראל.

יחיאל חיליק בר: תודה, חברי הכנסת.

עמר בר-לב: בושה וחרפה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

עיסאווי פריג': לא תלמדו.

עיסאווי פריג': תתביישו לכם.

יחיאל חיליק בר: תודה, עיסאווי.

יחיאל חיליק בר: תודה, עיסאווי.

קריאות: – – –

גלעד ארדן: וכאשר חברי חבר הכנסת עיסאווי פריג' מספר על הביקור המרגש שלו אצל אבו מאזן, אני שואל אותך: אתה שאלת את אבו מאזן למה הוא משלם כסף לטרוריסטים, שהוכח כבר שרצחו משפחות ופגעו באזרחים חפים מפשע?

עיסאווי פריג': – – –

גלעד ארדן: או שכשאתה מדבר על אווירה של הסתה וגיבוי והבנה, זה חל רק כלפי הצד הזה שיושב כאן במשכן הכנסת?

אילן גילאון: אבו מאזן יותר אמיץ מראש הממשלה שלך.

נחמן שי: למה זה שייך פה היום?

נחמן שי: אבל מה זה שייך?

עיסאווי פריג': תתביישו לכם.

תמר זנדברג: בושה.

תמר זנדברג: בושה.

עמר בר-לב: אין לזה שום קשר.

עמר בר-לב: מה זה קשור לנושא?

גלעד ארדן: אני זוכר, חברי חברי הכנסת – –

תמר זנדברג: עדיף שתשתוק – – – שב בשקט – – –

גלעד ארדן: – – שאחרי חטיפת שלושת הנערים, שנרצחו, היו התבטאויות רבות – –

נחמן שי: עד שעלית לדבר – – –.

נחמן שי: זה לא נכון, מה שאתה עושה פה היום.

גלעד ארדן: – – בצד השמאלי של המפה הפוליטית – –

יחיאל חיליק בר: חברים, נא לאפשר לשר לדבר.

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

קסניה סבטלובה: אתה מסית נגד השמאל עכשיו וממציא שקרים.

יחיאל חיליק בר: תודה.

גלעד ארדן: – – שהסבירו לנו – –

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

גלעד ארדן: – – שמי שאשם בכלל בחטיפה – –

נחמן שי: למה היום?

נחמן שי: למה היום?

נחמן שי: אבל אף אחד לא תקף היום את – – –

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת שי – – –

גלעד ארדן: – – זה אותם אנשים שמתגוררים ביהודה ושומרון ומרשים לעצמם לנסוע בטרמפים, כאילו שנסיעה בטרמפים היא סוג של הזמנה לרצח.

תמר זנדברג: – – –

עיסאווי פריג': – – –

גלעד ארדן: ועד כדי כך הגיעו הדברים, שבעל טור, בעל טור בעיתון, באחד העיתונים המרכזיים – –

עיסאווי פריג': – – –

תמר זנדברג: – – –

גלעד ארדן: – – הרשה לעצמו לכתוב כך: המטורללים – הכוונה למתנחלים – המטורללים האלה לוקחים אתם את הילדים שלהם לגור בשטחים.

גלעד ארדן: אני לא זוכר אף אחד מכם מגנה או מזדעזע – –

תמר זנדברג: מצאת את האשמים: עוד פעם השמאלנים.

תמר זנדברג: בושה.

גלעד ארדן: – – אל מול אותה אווירה של הסתה וגיבוי לטרור כנגד ציבור המתיישבים ביהודה ושומרון.

עמר בר-לב: מה זה קשור?

עיסאווי פריג': – – –

גלעד ארדן: ודרך אגב, אתם יודעים מה, הצביעות הזאת לא נגמרת רק כלפי הימין.

גלעד ארדן: גם פה, גם פה.

גלעד ארדן: מי מכם אי-פעם גינה ותקף או הביע ביקורת על המפלגות הערביות בקשר ליחס של החברה הערבית לנשים או לקהילה הגאה?

תמר זנדברג: – – –

גלעד ארדן: אני לא זוכר אותךְ.

גלעד ארדן: למה, כי הם השותפים הפוליטיים שלכם?

עמר בר-לב: מה זה קשור?

תמר זנדברג: תתבייש לך.

תמר זנדברג: תתבייש.

עיסאווי פריג': זה לא מתאים לך.

עיסאווי פריג': – – –

גלעד ארדן: חברת הכנסת זנדברג, אתם מדברים כאן מי מסתכל – יאיר לפיד היטיב לדבר על מי שמסתכל על הפריימריז או על הבוחרים שלו.

עיסאווי פריג': – – –

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת עיסאווי, נא להירגע.

יחיאל חיליק בר: נא להירגע.

גלעד ארדן: אתם לא מסתכלים על הבוחרים שלכם ואל הפריימריז?

גלעד ארדן: מתי פעם אחרונה את, חברת הכנסת זנדברג, או אתה, חבר הכנסת גילאון, נשאתם כאן נאום נרגש כנגד הסטנדרטים של החברה הערבית או הבדואית כלפי נשים או כלפי הומוסקסואלים?

תמר זנדברג: מה זה?

תמר זנדברג: בושה.

קריאות: – – –

גלעד ארדן: יאיר לפיד, כמו ציפי לבני, שהטיפו כאן מוסר באופן שקרי, ישבו בקבינט הביטחוני-מדיני בקדנציה האחרונה.

אילן גילאון: אתה משקר במצח נחושה.

אילן גילאון: אינך מסוגל לומר מילה אמת אחת בלי – – – אתה וראש הממשלה שלך.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת.

גלעד ארדן: ישבו והיו שותפים – –

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת.

גלעד ארדן: – – וראו היטב את הפעולות ואת הדיונים שקיימנו – –

עיסאווי פריג': – – –

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת פריג', אני ממש לא רוצה להוציא חברי כנסת בדיון הזה.

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

גלעד ארדן: – – כדי לפעול – –

עיסאווי פריג': – – –

יחיאל חיליק בר: בסדר.

יחיאל חיליק בר: דעתך נשמעה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

גלעד ארדן: – – כנגד הפעולות הנפשעות של ארגון "תג מחיר".

תמר זנדברג: – – –

יחיאל חיליק בר: בסדר, תמר.

יחיאל חיליק בר: אבל בסדר.

תמר זנדברג: – – –

יחיאל חיליק בר: הוא עונה.

יחיאל חיליק בר: בסדר, הוא עונה.

יחיאל חיליק בר: זו עמדת הממשלה.

יחיאל חיליק בר: היא לא חייבת למצוא חן בעיני חברי הכנסת, כמו שדעתכם לא חייבת.

תמר זנדברג: – – – לקחת אחריות, ואם הוא לא עושה את זה – עדיף שלא יעלה בכלל.

יעל גרמן: הוא לא עונה.

יעל גרמן: מה הוא עונה?

אוסאמה סעדי: הוא מסית, הוא לא עונה.

אילן גילאון: – – – המרפסות.

אילן גילאון: תרדו.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת, תודה.

אורן אסף חזן: קשה לכם להתמודד עם האמת?

אורן אסף חזן: – – –

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת חזן, גם ממך אני לא צריך את זה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

אילן גילאון: תשתוק.

אילן גילאון: אתה יותר טוב?

אילן גילאון: תשתוק.

אורן אסף חזן: – – –

אילן גילאון: תשתוק.

אורן אסף חזן: – – –

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת גילאון.

אילן גילאון: – – –

גלעד ארדן: מי – אגב, חשבון נפש שכולנו צריכים לקיים, ובראש ובראשונה הממשלה – מי שחושב שהוא יעשה כאן

גלעד ארדן: רשימות מלאי של פעולות שנראות לו כהסתה או כגיבוי ויקשר בינן לבין מעשים נפשעים, כפי שראינו כולנו, צריך לקחת בחשבון שהוא ייאלץ לשמוע גם רשימות של מעשים נפשעים ומוסר כפול שמתקיימים בכל חלקי החברה בישראל.

תמר זנדברג: כל הכבוד לך.

עמר בר-לב: מה זה קשור?

עמר בר-לב: מה זה קשור לנושא שאנחנו מדברים עליו היום?

גלעד ארדן: ומי שחושב שהוא ימנה פעולות שנראות לו קשות ולא טובות, שמתבצעות על-ידי חלקים או בודדים בחברה החרדית או בקרב אנשים דתיים – –

עמר בר-לב: זה רק אומר שאתה מרגיש אחראי למה שקורה בשבוע האחרון כאן.

גלעד ארדן: – – צריך לקחת בחשבון שהוא ישמע גם מי גינה, מי לא גינה, אצל מי יש יותר כאלה שפועלים נגד מדינת ישראל בעולם, אצל איזה צד פוליטי יש יותר כאלה שפועלים כנגד חיילי צה"ל וקציני צה"ל בעולם.

תמר זנדברג: איך אתה לא מתבייש?

תמר זנדברג: בושה.

עמר בר-לב: תתבייש.

תמר זנדברג: זה מה שיש לך להגיד?

תמר זנדברג: להמשיך את ההסתה – – – השמאלנים.

יחיאל חיליק בר: תודה, חברת הכנסת זנדברג.

גלעד ארדן: לסיכום, חברי חברי הכנסת, אני שוב אחזור ואומר – –

תמר זנדברג: תראה לנו פעם אחת מעשה אלימות שהוא מהשמאל.

תמר זנדברג: פעם אחת.

גלעד ארדן: – – כולנו מצווים על חשבון נפש – –

תמר זנדברג: לא 20 – אחד.

גלעד ארדן: – – כי בימים כאלה, שבהם השנאה רוצחת ופוצעת – וזה לא משנה אם היא רוצחת ערבים, יהודים, ילדים או מבוגרים, מתנחלים או פלסטינים – על כולנו, כחברה, לחפש קודם כול את התיקון בתוכנו.

גלעד ארדן: כל אחד עם עצמו, כל אחד עם מצפונו.

יעל גרמן: לכן אתה מלבה אותה פה בכנסת?

יחיאל חיליק בר: תודה, חברת הכנסת גרמן.

גלעד ארדן: לנו, נבחרי הציבור, יש אפשרות לעשות ולשפר.

גלעד ארדן: יש לנו אפשרות לתקן חוקים, יש לנו אפשרות לדרוש ענישה מחמירה.

יעל גרמן: ולכן אתה יושב פה ומשמיץ אותנו.

גלעד ארדן: אבל לפני הכול, לפני הכול יש לנו חובה לחנך ולתת דוגמה אישית.

גלעד ארדן: ומה שלא נכון לעשות, והדגמתי לכם – – –

תמר זנדברג: זה לא מה שעשית היום.

קריאה: – – –

גלעד ארדן: מה שאני עשיתי כאן זה הראי של מה שאתם עשיתם בכל הנאומים לפני כן.

יעל גרמן: אתה שר בממשלה.

יעל גרמן: אתה צריך להיות ממלכתי.

יעל גרמן: אתה צריך לאחד ולא לפלג.

גלעד ארדן: אני שמח לראות – אני אולי עצוב לראות – כמה הראי הזה מעצבן אתכם – –

קריאה: לא.

קריאה: – – –

גלעד ארדן: – – כי ככה בדיוק אתם נראיתם.

גלעד ארדן: ומה שלא נכון לעשות, ומזה לא יבוא התיקון, אבל לצערי אתם תמיד תתמקדו בכך, כי זה האפקט, זאת התגובה הפבלובית שלכם, זה לחפש הון פוליטי ולהכות אך ורק על החזה של הצד השני.

גלעד ארדן: אנחנו נמשיך לעשות ולפעול כנגד המרצחים הללו, כנגד הפושעים הללו וכנגד כל מי שתומך בהם או מזדהה אתם.

גלעד ארדן: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: רגע, אדוני השר.

יחיאל חיליק בר: אדוני השר, מה אתה מציע – לפני שאתה יורד?

קריאה: – – –

יחיאל חיליק בר: בסדר, אנחנו תכף נשמע גם עמדות נוספות.

יחיאל חיליק בר: קודם כול נשמע מה הממשלה מציעה.

יעל גרמן: מה, אתה קורא לנו כלבים?

יעל גרמן: קראת לנו כלבים.

יחיאל חיליק בר: בסדר.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת גרמן.

יעל גרמן: לא, אני רוצה לדעת אם אנחנו כלבים.

גלעד ארדן: השמיעה שלך היא כנראה מאוד סלקטיבית.

יעל גרמן: מה זה פבלוב?

יעל גרמן: פבלוב זה כלב.

יעל גרמן: כלב – יש לו את התגובה הזאת.

יחיאל חיליק בר: מה המציעים ביקשו?

גלעד ארדן: עד איפה תורידו את הדיון הזה?

יעל גרמן: אתה הורדת אותו.

יעל גרמן: עד שעלית, הוא היה ברמה מאוד גבוהה.

יחיאל חיליק בר: חברים, אנחנו צריכים להמשיך בדיון הזה ולהגיע לעמדות נוספות.

קריאה: לוועדת חוץ וביטחון.

יחיאל חיליק בר: מייד.

יחיאל חיליק בר: מה המציעים מבקשים, ותכף נשמע למה השר מסכים.

יחיאל חיליק בר: יש פה מישהו מהמציעים?

עיסאווי פריג': להקים ועדה מיוחדת.

יחיאל חיליק בר: עיסאווי, אתה היחיד מהם פה.

יחיאל חיליק בר: ותומא.

מיכל רוזין: לא, גם אני פה.

יחיאל חיליק בר: עיסאווי, מה אתם מציעים?

עיסאווי פריג': ועדה מיוחדת.

אילן גילאון: לפטר את הממשלה.

מיכל רוזין: ועדת חוקה.

יחיאל חיליק בר: איך?

יחיאל חיליק בר: ועדת חוקה.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת סלימאן, מקובל עלייך?

יחיאל חיליק בר: תכף נשמע אם הממשלה מסכימה.

יחיאל חיליק בר: הם מבקשים להעביר את זה לוועדת חוקה.

גלעד ארדן: הממשלה מסכימה.

מיקי רוזנטל: ועדת חוקה.

יעל גרמן: להעביר את זה לוועדה למעמד האישה.

קריאה: – – –

יחיאל חיליק בר: סליחה?

יחיאל חיליק בר: אתה לא מהמציעים.

יחיאל חיליק בר: אתה לא יכול.

יחיאל חיליק בר: זו צריכה להיות הסכמה בינו לבין – – –

קריאה: להעביר לוועדת הפנים.

יחיאל חיליק בר: אתה מסכים – – –?

עיסאווי פריג': להקים ועדה מיוחדת.

קריאה: זה לא יקרה.

קריאה: עיסאווי, זה לא יקרה.

קריאה: זה לא יקרה.

קריאה: למעמד האישה.

קריאה: עיסאווי, למעמד האישה.

עיסאווי פריג': – – –

דב חנין: אני מציע שיישמעו כל ההצעות האלה ותובא לפני ועדת הכנסת ההצעה – – – כולל להקים ועדה מיוחדת.

יחיאל חיליק בר: מאחר שאתה לא מציע, אני אשאל את המציעים והמציעות.

יחיאל חיליק בר: חוקה?

אחמד טיבי: כנסת.

קריאה: אני חושבת, כפי שאמר חבר הכנסת דב – – –

קריאה: חוקה, חוקה.

יחיאל חיליק בר: אם זה יעבור לוועדת הכנסת, זה יעבור לוועדת הכנסת להכרעה באיזו ועדה זה יידון.

יחיאל חיליק בר: אז או שנחליט עכשיו באיזו ועדה אתם רוצים לבקש מהממשלה שזה יידון – – –

דוד ביטן: זה אלף-בית.

דוד ביטן: זה לא הולך ככה.

יחיאל חיליק בר: לא.

יחיאל חיליק בר: בסדר.

יחיאל חיליק בר: הבהרתי להם את זה.

דוד ביטן: – – –

יחיאל חיליק בר: אתם רוצים שזה יעבור לוועדת הכנסת לדיון באיזו ועדה זה יידון, או לוועדת חוקה?

יעל גרמן: ועדת הכנסת.

מיכל רוזין: יש פה שני מציעים לחוקה.

יחיאל חיליק בר: שני מציעים מציעים לחוקה.

יחיאל חיליק בר: לא, יש גם את עאידה תומא סלימאן.

יחיאל חיליק בר: את מסכימה לחוקה?

קריאה: אנחנו – ועדת הפנים.

גלעד ארדן: אני משוחרר, אדוני היושב-ראש?

יחיאל חיליק בר: כן, אדוני.

יחיאל חיליק בר: אתה מסכים לוועדת חוקה, נכון?

יחיאל חיליק בר: אנחנו לאחר מכן נצביע מי בעד ומי נגד להעביר לוועדת החוקה, אבל לא כרגע.

עיסאווי פריג': למה לא כרגע?

יחיאל חיליק בר: מסכימים על ועדת החוקה.

יחיאל חיליק בר: לא, הם כולם הסכימו.

יחיאל חיליק בר: אבל הוא לא מציע.

יחיאל חיליק בר: יש הסכמה.

יחיאל חיליק בר: בסדר.

יחיאל חיליק בר: אנחנו כרגע עוברים להשמעת עמדות נוספות בדקה מהצד.

יחיאל חיליק בר: ראשונת הדוברים – חברת הכנסת ענת ברקו.

יחיאל חיליק בר: אחריה – חבר הכנסת טיבי, חברי הכנסת אוסאמה סעדי, דב חנין, מיכאל אורן, אורן חזן, יעל גרמן, תמר זנדברג ועמר בר-לב.

אילן גילאון: ואני, אדוני.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, חברת הכנסת ברקו.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת גילאון.

ענת ברקו: כבוד יושב-ראש הישיבה, כנסת נכבדה – – –

יחיאל חיליק בר: רגע, מייד.

יחיאל חיליק בר: מייד.

יחיאל חיליק בר: אחרי הדברים שלה אנחנו נחליט.

ענת ברקו: כבוד יושב-ראש הישיבה, כנסת נכבדה – – –

דוד ביטן: אני מציע שמי שצעק, שלא ידבר מהצד.

יחיאל חיליק בר: לא, לא, סליחה.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת ביטן, אתה לוקח לה מהדקה שלה.

דוד ביטן: מי שצעק, שלא ידבר מהצד.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אני מתחיל לך מחדש.

יחיאל חיליק בר: אנא, דברי.

ענת ברקו: בסדר, אני מקווה שתהיה נדיב בזמן גם אתי.

ענת ברקו: בכל מקרה, אני רוצה לומר שקודם כול יכול להיות שאנו עדים לתופעה חדשה, או לקנאות קדמונית שמניעה אנשים לפגוע בקהילה הלהט"בית בצורה שראינו.

ענת ברקו: שירה, ילדה בכיתה י', חיוך תמים, תקוות – כמו הרבה ילדים בני גילה, צעירים שיוצאים למצעדים הללו ללוות, לתמוך בחבריהם.

ענת ברקו: אני חושבת שהילדים של כולנו בעצם עושים את זה היום, וזה מראה שבכל זאת משהו בקבלה ובהכלה ובסובלנות לכך שכל אחד יכול לבחור את הבחירות האישיות שלו לגבי סגנון החיים שלו, בכל זאת השתנה במדינה הזאת.

ענת ברקו: האסון השני שקרה – אנחנו ביקרנו, אני וגם בעלי, בבית-החולים את משפחת דוואבשה.

ענת ברקו: ישבנו עם הסבא, עם הדוד, עם עוד קרובי משפחה, ושמענו בדיוק איך הדברים התנהלו – חדר אחד, משפחה שלמה סגורה בחדר עם מזגן, ולכן כל המשפחה נפגעה, עלי שילם בחייו ושאר בני המשפחה נפגעו קשה.

ענת ברקו: והאסון הנורא הזה הוא אסון שזעזע את כולנו.

ענת ברקו: גם במהלך הביקור הגיעו הרבה מאוד אנשים לבקר – חרדים, חילונים, ערבים ויהודים.

ענת ברקו: זה חצה את כל המגזרים.

ענת ברקו: לכן, חבל לקחת את זה למקום של להגיד: אתם ואתם ואתם.

ענת ברקו: זה כולנו וזה אנחנו, ואף אחד לא יכול לקבל את זה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: נא לסיים.

ענת ברקו: יחד עם זה, צריך להזכיר גם את בקבוק התבערה שפגע אתמול בזוג, בענבר, שנמצאת עכשיו בבית-החולים, פצועה עם כוויות בכל גופה, ואלה דברים שהם בני-שגרה.

ענת ברקו: לכן אני רוצה לומר, הנפש דוחה את הדברים הקשים והרעים שקרו לנו בימים האחרונים, אך אין זה מעיד על הכלל.

ענת ברקו: אסור לנו לקחת את זה למקום הזה מול שיפוט מוסרי כה אלסטי והאשמת הימין בכל הצרות ובכל העוולות.

ענת ברקו: כשאני שומעת איך מדברים מהרשימה המשותפת על הקהילה הלהט"בית, אותה קהילה שמוקיעים אותה יומם וליל, שהורגים את אנשיה – –

יחיאל חיליק בר: תודה.

ענת ברקו: – – שפוגעים בהם בבתי-הסוהר – אי-אפשר, אי-אפשר לסבול את זה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

ענת ברקו: וגם, אני רוצה לומר עוד דבר.

יחיאל חיליק בר: אחרון.

ענת ברקו: כשמדברים על טרור, אכן טרור הוא טרור, והיחס של "הגיהינום הוא הזולת" זה משהו שמלווה הרבה מאוד אנשים.

ענת ברקו: אבל בואו לא נשכח: רוב הטרוריסטים הם לא יהודים.

ענת ברקו: אסור לשכוח את זה.

ענת ברקו: אי-אפשר לבלבל, לא לשים את העובדות האלה על השולחן.

ענת ברקו: אני רוצה לסיים בשורה אחת – –

יחיאל חיליק בר: ממש, אנחנו הרבה אחרי הזמן.

ענת ברקו: – – ופובליציסט פלסטיני דווקא אמר את זה: הלוואי שאנו הערבים הטובחים זה בזה היינו רגישים לבני-אדם כמו שהיהודים מחו על הרג בלתי הומני של תרנגולות במשחטה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חברת הכנסת ברקו.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת אחמד טיבי.

אחמד טיבי: אני – – –

יחיאל חיליק בר: לא, זה אחרי, זה משהו אחר.

יחיאל חיליק בר: אתה נרשמת לעמדה נוספת.

יחיאל חיליק בר: אתה לא רוצה?

יחיאל חיליק בר: אתה מוותר עליה?

אחמד טיבי: אני מוותר כי אני רוצה – – –

יחיאל חיליק בר: מוותר עליה, אין בעיה.

יחיאל חיליק בר: אחרי ההצבעה – הודעה אישית.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת אוסאמה סעדי, ואחריו – חבר הכנסת חנין וחבר הכנסת אורן חזן.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

אוסאמה סעדי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני ציפיתי לשמוע היום מנציג הממשלה, כבוד השר, דברים ברורים, חד-משמעיים, של גינוי מעשה הטרור הנפשע כנגד משפחת דוואבשה.

אוסאמה סעדי: אבל לא התאכזבתי, כי אני יודע מה עמדת הממשלה, וזה המשך הסתה ישירה נגד הציבור הערבי, נגד העם הפלסטיני.

אוסאמה סעדי: חבל שהוא דרדר את היום הזה למחוזות שאנחנו – אף אחד לא ציפה לזה.

אוסאמה סעדי: אני הייתי עם חברי בכפר דומא.

אוסאמה סעדי: ביקרנו את משפחת דוואבשה, וראינו את המראות המחרידים, את מראה הזוועה של שרפת הבית.

אוסאמה סעדי: אחרי זה גם ראינו את המשפחה השרופה, החרוכה – האימא ריהאם, האבא סעד והאח אחמד, ואני הייתי ליד מיטתו.

אוסאמה סעדי: המראות האלה מהדהדים וימשיכו להדהד כל הזמן בראשו של כל אדם, של כל אדם שפוי, אבל כנראה לא בראשה של הממשלה הזאת, שהיא אחראית להסתה הממסדית.

אוסאמה סעדי: ואלה שלוקחים את האקדח או את בקבוק התבערה או את הסכין, מובן שהם מקבלים השראה ממדיניות ההסתה הממסדית של הממשלה הזאת והעומד בראשה.

אוסאמה סעדי: ואני אומר מכאן: דמה של משפחת דוואבשה, דמו של עלי דוואבשה, הוא בראשכם, הוא בראשו של ראש הממשלה, הוא בראשם של השרים שממשיכים להסית.

אוסאמה סעדי: אי-אפשר היום שלא להתייחס לפשע נוסף ונורא שמתקיים מאז הבוקר – –

ענת ברקו: – – –

אוסאמה סעדי: – – כנגד הציבור הערבי בישראל: המשך מדיניות הריסת הבתים.

אוסאמה סעדי: בבוקר הרסו בפעם השנייה שלושה בתים של משפחת סיף – – –

אורן אסף חזן: – – –

אוסאמה סעדי: אתה, אל תדבר ביום הזה.

אוסאמה סעדי: אתה לא צריך – – –

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת חזן.

אורן אסף חזן: – – –

אוסאמה סעדי: אל תדבר ביום הזה.

אורן אסף חזן: – – –

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת חזן, בעמדה מהצד, תודה.

אוסאמה סעדי: אתה צריך לשתוק ביום הזה.

אורן אסף חזן: – – –

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

יחיאל חיליק בר: נא לסיים.

אוסאמה סעדי: עכשיו קיבלנו עוד ידיעה שהורסים עוד בתים בנגב.

אוסאמה סעדי: הרסו את ביתו של מוטעב אלאטרש בוואדי-עתיר, באום-אלחיראן.

אוסאמה סעדי: אני מזהיר מכאן, בשם הציבור הערבי, בשם הנהגת הציבור הערבי, בשם ועדת המעקב: המדיניות הזאת של הממשלה כנגד הציבור הערבי, המשך הריסות הבתים – זה יביא להתפוצצות – –

אורן אסף חזן: – – – הציבור הערבי צריך לבנות על-פי חוק.

אוסאמה סעדי: – – אדירה.

אוסאמה סעדי: זו הכרזת מלחמה נגד הציבור הערבי – –

אורן אסף חזן: – – – את החוק.

אוסאמה סעדי: – – ואנחנו נדע להגן על עצמנו, בשם הציבור הערבי.

אוסאמה סעדי: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת סעדי.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, תודה, אני דווקא חושב שמאוד סמלי שראש הממשלה לא טרח להתייצב לדיון הזה.

דב חנין: אני לגמרי לא מופתע מכך.

דב חנין: עלי, תינוק בן שנה וחצי, שנשרף יחד עם משפחתו, הוא קורבן אחרון של הטרור הצומח בקרקע הכיבוש.

דב חנין: שירה בת ה-16, שנרצחה בדקירה במצעד הגאווה בירושלים, היא קורבן אחרון של הטרור ההומופובי.

דב חנין: יש קו שמחבר בין שני מעשי הרצח האלה.

דב חנין: מדברים על עשבים שוטים.

דב חנין: עשבים שוטים צומחים ליד השיבר, ואני ממש לא מדבר רק על הגיבוי הציבורי ורק על ההסתה; אני מדבר על המימון הציבורי.

דב חנין: אני מפנה אל התחקיר של "מולד", שמספר איך המועצה האזורית שומרון, שקיבלה בשנת 2012 760 מיליון שקלים מתקציב המדינה – 760 מיליון שקלים מתקציב המדינה – מממנת את ועד מתיישבי השומרון, שהוקם על-ידי ראש המועצה, האדון מסיקה, שנעצר לאחרונה בפרשת שחיתות.

דב חנין: ועד מתיישבי השומרון מדבר על כניסה לכפרים ערביים, על פעולות הרס.

דב חנין: כששואלים על פגיעה בערבים הוא עונה שצריך לפעול ביצירתיות.

דב חנין: הוא הוועד שפרסם את סרטון ההסתה האנטישמי לפני הבחירות, שהשווה בין פעילי זכויות אדם ישראלים לבין משתפי פעולה עם הנאצים.

דב חנין: זה ועד מתיישבי השומרון, שממומן מתקציב המסים של כל אחד ואחת מאתנו.

דב חנין: ולא רק ועד מתיישבי השומרון – – –

אורן אסף חזן: – – –

דב חנין: – – גם ועד מתיישבי בנימין ממומן מכספי המסים שלנו.

אורן אסף חזן: – – –

דב חנין: תתבייש לך.

דב חנין: תתבייש.

דב חנין: תתבייש.

דב חנין: תתבייש לך.

אורן אסף חזן: – – –

דב חנין: אל תשתמש בכספי המסים שלנו.

אורן אסף חזן: – – –

דב חנין: ולכן, אדוני היושב-ראש – –

אורן אסף חזן: – – – שקרים על גבי שקרים – – –

דב חנין: – – כשבאים להסית – –

אורן אסף חזן: לא פלא – – – באופוזיציה.

אורן אסף חזן: לציבור נמאס – – –

דב חנין: – – ובאים להתסיס ובאים – ואחר כך גם, בצביעות רבה – –

אורן אסף חזן: – – –

דב חנין: – – מנסים לנער את החוצן ממעשי הטרור האלה, צריך לזכור באיזה קרקע הם צומחים ומי מממן אותם.

דב חנין: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת חנין.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת מיכאל אורן, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחריו – חבר הכנסת אורן חזן ידבר באופן רשמי.

יחיאל חיליק בר: אחרי זה – חברות הכנסת יעל גרמן ותמר זנדברג.

יחיאל חיליק בר: אני מבקש לשמור על הזמנים.

מיכאל אורן: תודה ליושב-ראש.

מיכאל אורן: חברי חברי הכנסת, בלילה אחד לפני 45 שנה בערך בא גזען חדור שנאה ושם פצצה בבית-הכנסת של הקהילה שלי בארצות-הברית.

מיכאל אורן: למחרת התאחדנו כל הקהילה, יחד עם קהילות אחרות, נוצריות ואחרות, יחד עם הכמרים והרבנים, ועמדנו ביחד, כתף אל כתף, לפני ההריסות של בית-הכנסת – אני לא אשכח את זה – והתחייבנו, התחייבנו להילחם נגד הגזענות, נגד השנאה, והבענו צער עמוק מאוד על מה שנעשה.

מיכאל אורן: והאירוע מאוד השפיע על חיי, השפיע על ההחלטה שלי לעלות לארץ, לקחת את גורלי בידי בתור ישראלי, להילחם נגד הגזענות ולמען החופש.

מיכאל אורן: בעיני, השנאה שזרקה בקת"ב לתוך הבית של משפחת דוואבשה, שרפה את המשפחה והרגה תינוק, והשנאה שדקרה את שירה בנקי, שהשתתפה בהפגנה למען זכויות הלהט"בים בירושלים – זו בדיוק אותה שנאה שהטמינה פצצה בתוך בית-הכנסת שלי בארצות-הברית.

מיכאל אורן: שנאה זה שנאה זה שנאה.

מיכאל אורן: טרור זה טרור זה טרור, ואין להבחין.

מיכאל אורן: לכן, הגיע הזמן שכולנו, בכל הצדדים של הבית הזה, נעמוד כתף אל כתף לגנות, להביע צער עמוק מאוד, לשתי המשפחות, והחלמה מהירה לנפגעים, לפצועים.

מיכאל אורן: זה הזמן, אבל אני חייב להגיד לכם – לא מספיק ולא די לגנות; לא מספיק ולא די לי להביע צער.

מיכאל אורן: הגיע הזמן גם למעשייה, להכריז מלחמה נגד השנאה הזאת, שנאה משני הצדדים – – –

אילן גילאון: הגיע הזמן למעשים, אדוני, לא למעשייה.

מיכאל אורן: הגיע הזמן למעשים, ולהכריז מלחמה, לעקור מהשורש את הרוע של השנאה בתוך החברה הישראלית, להילחם נגד השנאה שעומדת מאחורי הטרור.

מיכאל אורן: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת אורן.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת חזן, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחריו – חברת הכנסת גרמן.

אורן אסף חזן: אדוני היושב-ראש, חברותי וחברי חברי הכנסת, זה דיון נגד שנאה הכי מלא שנאה והסתה שנתקלתי בו בחיי.

אורן אסף חזן: יושבת פה חבורה מצומצמת של שמאל הזוי, ולעתים גם בזוי, שרגע אחרי רגע מסיתים, פוגעים.

אורן אסף חזן: אתם מדברים עלינו כעל האנשים האלה, כעל אנשים זרים שצריכים לקחת אחריות.

אורן אסף חזן: אז אני רוצה לחדש לכם: אנחנו לא ניקח אחריות, כי אנחנו לא רצחנו את רבין, ואנחנו לא רצחנו את הילד, ואנחנו גם לא רצחנו את שירה בנקי.

אורן אסף חזן: הדברים האלה רחוקים מהעם היהודי.

אורן אסף חזן: הם לא שייכים אלינו.

אורן אסף חזן: הם לא בשם השם, הם לא בשם היהדות, וכל ניסיון שלכם להצמיד את זה אלינו רק בשביל לקבל איזושהי כותרת צריך להיעצר.

אורן אסף חזן: עומד פה יאיר לפיד ומדבר על כיסאות ריקים, כאילו הכיסא שלו מלא כל הזמן.

אורן אסף חזן: איפה אתה, יאיר לפיד?

אורן אסף חזן: לאן ברחת?

אורן אסף חזן: לאן נעלמת?

אורן אסף חזן: באת לפה בשביל להגיד כמה מילים לתקשורת?

אורן אסף חזן: להגיד את דבריך, להאשים, לדחוף לשנאה, ונעלמת?

אורן אסף חזן: הפוסל במומו פוסל, אדון יאיר לפיד.

אורן אסף חזן: הגיע הזמן שתיקח גם אתה אחריות.

אורן אסף חזן: יש פה דיונים חשובים היום, דיונים חשובים בעבר ובעתיד, לא פחות חשובים מזה, ואתה פשוט לא כאן.

אורן אסף חזן: איפה אתה, אני שואל.

אורן אסף חזן: תמר זנדברג, שיושבת פה וצועקת על השר, שמרגע שלקח את המושכות מוביל את המשטרה ואת הכוחות שלו בצורה מופתית, משליט סדר גם כשהוא נתקל בביקורת מכל הכיוונים, ובמקום לקבל – לא, אבל בכל פעם שנאמרים דברים שונים משלכם, אנחנו אלה שלא בסדר, אנחנו אלה שמסיתים, אנחנו הם אותם אנשים.

אורן אסף חזן: אני גאה להיות איש ימין.

אורן אסף חזן: אני גאה להיות מתיישב.

אורן אסף חזן: אני אומר לכם, הדברים האלה לא שייכים להתיישבות, לא שייכים לציונות, לא שייכים לעם היהודי.

אורן אסף חזן: כבר כתבתי ואמרתי שדינם של האנשים האלה כדינו של כל מחבל.

אורן אסף חזן: ואני אגיד עוד דבר: אתה מדבר על הדם של המשפחה בכפר דומא – איפה היית כשנשפכו פה נהרות של דם יהודי?

אורן אסף חזן: לא שמעתי אתכם מגנים, לא חמש או שש פעמים – פעם אחת.

אורן אסף חזן: אתם תומכים בדבר הזה, אתם מגבים את הטרור, אתם נותנים לו רוח גבית, והגיע הזמן שאנחנו נעצור קודם כול אתכם ואת ההסתה שיוצאת מהבית הזה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת חזן.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת יעל גרמן.

מיקי רוזנטל: זה ייחשב לך נאום בורגס.

יעל גרמן: אני מזועזעת.

יעל גרמן: אני ציפיתי שיעלה לכאן נציג הממשלה – ובמקום להרגיע, במקום לאחד, במקום להכריז מלחמה על מי שצריך להכריז עליו מלחמה, מכריזים הוא ואורן ועוד מלחמה עלינו, על חברי הכנסת.

יעל גרמן: אז אני לא אגיב לא לאורן, ואפילו לא לגלעד ארדן, שיש לי מה לומר לו.

יעל גרמן: אני אומר דברים אחרים.

יעל גרמן: אני אומר, ראשית, ממש כפי שאמרו חברי לפני, הקו המחבר בין הרצח של עלי, הפעוט בן השנה וחצי, לבין הרצח של שירה בת ה-16, לבין הרצח של שלושת הנערים – שלא שכחנו אותם – לבין כל מקרי הרצח הנתעבים מכל הצדדים, זה קו של שנאה פנאטית חסרת רחמים.

יעל גרמן: זה קו של קיצוניות שלא יודעת להבדיל בין טוב לרע.

יעל גרמן: זה קו שכולנו צריכים להוקיע.

אורן אסף חזן: צודקת, אבל – – –

יעל גרמן: יש לנו היום מלחמה.

יעל גרמן: לכולנו.

אורן אסף חזן: – – –

יעל גרמן: אורן, אני מדברת עכשיו.

יעל גרמן: שב בשקט.

יעל גרמן: יש לנו היום מלחמה, לכולנו.

יעל גרמן: לכל הבית הזה יש מלחמה.

יעל גרמן: לכל מדינת ישראל יש מלחמה.

יעל גרמן: יש לנו מלחמה בקיצוניות, שהורסת אותנו ומכרסמת ביסוד של קיומנו כאן במדינת ישראל; יש לנו מלחמה בכל מי שחושב שאפשר לפתור בעיות באלימות, שאפשר לפתור בעיות בשרפה וברצח.

יעל גרמן: יש לנו מלחמה, וכולנו צריכים להתאחד במלחמה הזאת ולעשות יד אחת.

יחיאל חיליק בר: תודה.

אורן אסף חזן: תגידי את זה לחברים שלך – – –

יעל גרמן: שב בשקט.

אורן אסף חזן: אבל זה מה שאת מקבלת – – –

יעל גרמן: ולעשות – –

רויטל סויד: אורן, תכבד בבקשה.

יעל גרמן: – – יד אחת.

יעל גרמן: יד אחת – –

רויטל סויד: תכבד אותה.

אורן אסף חזן: – – –

רויטל סויד: תכבד.

יעל גרמן: – – בשם הרשויות.

יחיאל חיליק בר: תודה.

רויטל סויד: תכבד אותה.

אורן אסף חזן: אני לא מכבד את מי – – –

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת חזן, תודה.

אורן אסף חזן: את ההאשמות – – –

רויטל סויד: – – –

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת גרמן, נא לסיים.

יעל גרמן: לא סיימתי.

יעל גרמן: אני אחכה שיירגעו.

רויטל סויד: – – – לא, אני מכבדת.

אורן אסף חזן: את לא מכבדת – – –

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת חזן, אני מאוד מאוד לא רוצה להוציא אותך היום.

יחיאל חיליק בר: אתה באמת מפריע שיטתית.

יחיאל חיליק בר: אלו אמורים להיות נאומים של דקה, ובגללך כל אחד מדבר חמש דקות.

רויטל סויד: בכולנו זה מדמם.

יחיאל חיליק בר: בבקשה לסיים, חברת הכנסת גרמן.

רויטל סויד: תכבד אותה.

אורן אסף חזן: – – –

יעל גרמן: המלחמה שלנו צריכה להיות מאוחדת, והיא צריכה להיות מאוחדת בכל שלוש הרשויות:

יעל גרמן: ברשות המבצעת צריך לעשות הכול – ואני רואה שעושים ומתאמצים, אבל צריך לעשות עוד יותר – כדי לתפוס את כל האשמים, כמה שיותר; הרשות השופטת – כן, אני דווקא מסכימה עם גלעד ארדן – צריכה להפסיק להיות חומלת.

יעל גרמן: היא צריכה להפסיק להפגין רחמים.

יעל גרמן: לא יכול להיות שמי ששורף את בית-הספר הדו-לשוני יקבל שנתיים מאסר ויצחק, ועוד עונשים שכאלה; ואנחנו בבית-במחוקקים צריכים לקבל החלטה שעלינו להחמיר את עונשי ההסתה והגזענות, ועלינו להעביר כמה שיותר מהר את כל החוקים שייתנו שוויון לקהילה הלהט"בית – –

יחיאל חיליק בר: תודה.

יעל גרמן: – – מפני שבסופו של דבר, כמו שאמר מרטין לותר קינג, אי-צדק במקום כלשהו הוא אי-צדק בכל מקום.

יחיאל חיליק בר: תודה, חברת הכנסת גרמן.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת תמר זנדברג.

יחיאל חיליק בר: אחריה – חבר הכנסת בר-לב, ואחריו – חברת הכנסת סבטלובה.

תמר זנדברג: תודה, אדוני.

תמר זנדברג: בעצרת – – –

יחיאל חיליק בר: תשתדלו לא להפריע.

תמר זנדברג: בעצרת הזעם, שאחר כך הפכה לזיכרון, במוצאי שבת, על אחד השלטים בקהל נכתב הטקסט הבא: "אל תקרא לי בהמה ואז תגנה את השחיטה".

תמר זנדברג: יש לי כאן אמירה לשר, לממשלה ולגורמים בקואליציה ובימין: חברות וחברים, אין כאן שני צדדים ואין כאן סימטריה בין מחנה שמטיף לאהבת חינם, לשוויון ולצדק ובין מחנה שהוא שטוף שנאה ומנסה לעשות דה-הומניזציה לבני-אדם.

תמר זנדברג: כן, אתם אלה שקראו להומואים ולסביות "בהמות" ו"תועבה"; אתם אלה שקראו לערבים "נחילים שנוהרים", אפילו לא "בני-אדם".

תמר זנדברג: אתם אלה שקוראים בכל יום לשמאלנים "בוגדים שדינם מיתה", ואחרי זה אתם מתפלאים – –

דוד ביטן: – – –

תמר זנדברג: – – למה זה קורה, ומגלגלים עיניים לשמים, ועולים לכאן ומקריאים לנו מאמרים של קלמן ליבסקינד.

תמר זנדברג: עם כל הכבוד, הלקח שצריך להילמד הוא שלכם.

תמר זנדברג: מאז הבחירות אתם מטיפים לנו רק דבר אחד: שאתם ניצחתם בבחירות – –

דוד ביטן: – – –

אורן אסף חזן: – – –

תמר זנדברג: – – כאילו שדמוקרטיה פירושה – –

אורן אסף חזן: – – – זה בושה.

אורן אסף חזן: – – –

תמר זנדברג: – – שלטון הרוב ותו לא.

אורן אסף חזן: – – –

תמר זנדברג: לא.

תמר זנדברג: זה קודם כול זכויות למיעוט.

תמר זנדברג: כשאנחנו עולים בכל שבוע לדוכן – –

אורן אסף חזן: – – –

תמר זנדברג: – – ושומעים אתכם מסיתים נגד הערבים ונגד שמאלנים – –

אורן אסף חזן: – – –

תמר זנדברג: – – ואז כשהנשיא, שאתם בחרתם, חוטף את אותה מתקפה, פתאום אתם לא מבינים מאיפה זה קורה.

אורן אסף חזן: – – –

תמר זנדברג: פתאום אתם שואלים את עצמכם – –

אורן אסף חזן: – – –

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת חזן.

תמר זנדברג: – – איך זה קרה?

תמר זנדברג: מאיפה זה בא?

תמר זנדברג: אנחנו לא יודעים.

תמר זנדברג: כן, אין פה סימטריה ואין פה גזירה שווה.

תמר זנדברג: האלימות וההסתה מגיעות משולחן הממשלה – –

אורן אסף חזן: – – –

תמר זנדברג: – – ולא משום מקום אחר, ולא מספסלי השמאל.

אורן אסף חזן: – – –

תמר זנדברג: זה הלקח שאתם צריכים ללמוד, ואז תדברו.

תמר זנדברג: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חברת הכנסת זנדברג.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת עמר בר-לב.

יחיאל חיליק בר: אילן, אתה רוצה אחריו?

אורן אסף חזן: – – – לדברים שאת אומרת.

קריאה: – – –

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת בר-לב.

יחיאל חיליק בר: אחריו – אני מצטער, קסניה – – –

אורן אסף חזן: – – –

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת חזן, יהיה לי מאוד קל להוציא אותך ולסיים עם זה.

יחיאל חיליק בר: אני מציע לך להירגע.

אורן אסף חזן: – – –

יחיאל חיליק בר: אני מציע לך – בסדר.

יחיאל חיליק בר: אז תסית גם אתה בזמן שלך.

יחיאל חיליק בר: בואו נסית יחד כולם.

יחיאל חיליק בר: בואו נסית יחד כולם.

יחיאל חיליק בר: אין בעיה.

אורן אסף חזן: – – –

יחיאל חיליק בר: לכל חבר כנסת תהיה דקה להסית בתור שלו, בסדר?

אורן אסף חזן: כשהחברים שלך – – –

יחיאל חיליק בר: מאה אחוז.

אורן אסף חזן: – – –

יחיאל חיליק בר: אתה יודע מה?

יחיאל חיליק בר: בדברים שלך, הכנסת שתקה.

יחיאל חיליק בר: אני לא יודע מאיזו סיבה, אבל אף אחד לא הפריע לך.

יחיאל חיליק בר: אני מבקש שלא – – –

אורן אסף חזן: מעניין למה – – –

יחיאל חיליק בר: אורן, אני לא רוצה להוציא אותך בדיון הזה.

אורן אסף חזן: אני רוצה – – –

יחיאל חיליק בר: אני לא רוצה להוציא אותך בדיון הזה.

יחיאל חיליק בר: זה הפתרון הכי קל שיהיה לי.

יחיאל חיליק בר: אני מציע לך, אני לא רוצה לקרוא אותך לסדר בפעם הראשונה.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, חבר הכנסת בר-לב.

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

עמר בר-לב: אדוני היושב-ראש, ראשית, איפה השר ארדן?

עמר בר-לב: הוא יצא.

יחיאל חיליק בר: אנחנו – בסדר.

יחיאל חיליק בר: השר אורי אריאל מגיע.

עמר בר-לב: כי כדאי שישמע את דברי.

מיקי רוזנטל: הוא הלך לקרוא את המאמרים של המלומד הגאון קלמן ליבסקינד, מתנחל שמתחזה לעיתונאי.

קריאה: אין שר.

עמר בר-לב: אני הזדע

עמר בר-לב: זעתי מדבריו של השר ארדן כאן – ולצערי גם הוא נעלם מהמליאה – שדיבר – – –

קריאה: לפי התקנון חייב להיות שר.

עיסאווי פריג': – – –

עמר בר-לב: אדוני, אני יכול לדבר ללא הפרעות?

יחיאל חיליק בר: אם עיסאווי לא יפריע לך.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אני מתחיל לך את הדקה מחדש.

עמר בר-לב: תודה.

עמר בר-לב: הזדעזעתי מדבריו של השר ארדן, שבדיון על טרור יהודי כנגד יהודים וטרור יהודי כנגד פלסטינים יצא כנגד כל חברי האופוזיציה, שמייצגים בערך מחצית מהעם, וניסה להוציא אותנו מעבר לגדר; טען כנגדנו שאנחנו לא מגנים טרור ואנחנו לא נלחמים בטרור.

עמר בר-לב: אז יש לי הודעה לשר ארדן:

עמר בר-לב: אני אישית עשיתי כנגד טרור ונלחמתי כנגד טרור יותר ממנו ויותר מכל חברי הממשלה ביחד, למעט שר הביטחון.

עמר בר-לב: אתה יודע מה?

עמר בר-לב: יותר מאשר כל חברי הליכוד ביחד.

עמר בר-לב: אז אותנו מוציאים מהגדר, חצי מהעם, כי אנחנו לא נלחמים בטרור?

עמר בר-לב: אבל הדבר הנורא ביותר שעשה כאן השר ארדן זה שהוא הפך את הנושא לעניין כמותי – –

דוד ביטן: גם אתם מוציאים אותנו מהגדר.

דוד ביטן: אתם מאשימים אותנו.

עמר בר-לב: – – מספר הפיגועים של טרוריסטים פלסטינים כנגד יהודים וישראלים, ומספר הפיגועים של יהודים כנגד פלסטינים וכנגד יהודים.

עמר בר-לב: זה לא עניין כמותי, זה עניין ערכי.

עמר בר-לב: ואני כיהודי לא מוכן לסבול אירוע אחד של טרור של יהודי כנגד מישהו, של יהודי-ישראלי כנגד מישהו.

עמר בר-לב: אני חושב שבדבריו הראה לכולנו, לצערי, השר ארדן, שעל ראש הגנב בוער הכובע.

יעל גרמן: נכון מאוד.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת בר-לב.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת אילן גילאון, ואחריו – חברת הכנסת סבטלובה – –

עיסאווי פריג': – – –

יחיאל חיליק בר: – – ואחריה – חברת הכנסת רויטל סויד.

מיכל רוזין: אין נציגות של הממשלה בדיון.

יחיאל חיליק בר: מיקי, אתה לא נרשמת.

מיכל רוזין: תדאג לכבוד הכנסת.

אילן גילאון: אדוני היושב-ראש, בשורה האחרונה, יותר מדי גופות של ילדים פזורות באזור שלנו, בגלל החלטות של מבוגרים חסרי אחריות ומופקרים, בסופו של דבר.

אילן גילאון: החוט המחבר בין דומא לבין המצעד בירושלים הוא חוט של שנאה, אדוני; הוא המשבר והקריסה של תפיסת העולם האומרת: אנחנו אור לגויים.

אילן גילאון: ולכן, כאן דורשים מעשים, אדוני – איך מטפלים בדאעש המקומי שלנו, איזה תקווה אנחנו מעמידים על השולחן.

אילן גילאון: לא יכול להיות – ולא יכולים להתנער מן האחריות, בסופו של דבר, כאשר יש מחוקקים שמוחקים בכלים כבדים את בית-המשפט, ושרים שרוקדים על גגות ומעודדים העפת בקבוקי שתן על חיילים.

אילן גילאון: אלה הפטריוטים שבינינו, ובראש, מכולם, ראש הממשלה, המסית הראשי, שבדרך של הפחדה ושיחוד הוא שורד בשלטון.

אילן גילאון: לא יכול להיות שהאדם הזה לא ילך לעשות בדק בית איך קרה כדבר הזה.

אילן גילאון: יותר מדי גופות של ילדים פזורים במקום הזה, אדוני, והמלחמה היא מלחמה בין שוחרי החיים לבין זורעי המוות.

אילן גילאון: זה המאבק האמיתי.

אילן גילאון: דרושים כאן מעשים אמיתיים, מיידיים, חוקיים, ולנקוט צעדים ממשיים.

אילן גילאון: הדבר הראשון שצריך לעשות זה לחזור אל שולחן המשא-ומתן, ולהוליד תקווה חדשה, משום שיש סכנה גדולה שמרחפת על האזור כולו.

אילן גילאון: צריך להבין את הדברים הללו.

אילן גילאון: חוסר האחריות הזה, הרצון לשרוד בלבד – זה מה שקורה.

אילן גילאון: יושב כאן, במקום שלך, אדוני, סגן יושב-ראש כנסת, כמו שעמד שר החינוך על גג, והוא סגן יושב-ראש כנסת שארגן את "מצעד הבהמות".

אילן גילאון: מה זה אומר על הכנסת הזאת?

אילן גילאון: מה זה אומר על הממשלה הזאת?

אילן גילאון: מה?

אילן גילאון: לאן אנחנו הולכים בעניין הזה?

אילן גילאון: ולכן, אתם חייבים לעשות בדק בית, ולהשיל את נעליכם מעל רגליכם, ותפסיקו לעשות משוואות, כי אין שום משוואה.

אילן גילאון: הבית הזה משלם למסיתים ומדיחים רבנים, שהם פקידים ממשלתיים, משכורת כל חודש, כדי להסית ולהדיח.

אורן אסף חזן: – – –

אילן גילאון: כיכר-רבין יודעת כמה מילים הופכות למעשים וכמה מעשים הופכים לטרגדיה.

אורן אסף חזן: מספיק – – – תתבייש – – –

יחיאל חיליק בר: אורן חזן, אני קרוב ללקרוא אותך לסדר בפעם הראשונה.

יחיאל חיליק בר: חבל.

אילן גילאון: אורן חזן, לך אני מציע שתשמע למשפט – –

אורן אסף חזן: – – –

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת חזן.

אילן גילאון: – – יותר טוב תשתוק.

אילן גילאון: יגידו לך – תדבר, מה שתדבר – יגידו לך: שתוק.

אורן אסף חזן: שהוא ישתוק.

אורן אסף חזן: הוא יושב פה ומסית נגד ציבור שלם.

אורן אסף חזן: שהוא ישתוק.

דוד ביטן: אתם מסיתים – – – טרור – – –

אורן אסף חזן: תת-רמה של אדם.

אורן אסף חזן: תת-רמה.

אורן אסף חזן: תת-רמה.

אילן גילאון: – – –

אורן אסף חזן: הזוי, בזוי.

אורן אסף חזן: הזוי ובזוי.

אילן גילאון: – – – אתה לא מבין שאתה לא – – –

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת קסניה סבטלובה.

אורן אסף חזן: – – – בסדר גמור – – –

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת ביטן, כדאי לדאוג שיהיה פה שר בקרוב.

יחיאל חיליק בר: אין שר.

דוד ביטן: – – –

יחיאל חיליק בר: אתה רוצה שאני לא אגביל אותם בזמן?

יחיאל חיליק בר: אני יכול לא להגביל אותם בזמן.

קריאות: – – –

אורן אסף חזן: – – – אני בז לך.

דוד ביטן: הם מאשימים אותנו בטרור, הם מאשימים את ראש הממשלה בטרור – – –

מיכל רוזין: – – –

יחיאל חיליק בר: אני יכול להפסיק את הדיון, אבל אני לא אתן לכם להתבטא.

יחיאל חיליק בר: את רוצה שנפסיק את הדיון?

מיכל רוזין: – – –

עיסאווי פריג': היה עדיף להפסיק את הדיון מאשר לבוא – – –

יחיאל חיליק בר: עכשיו אנחנו מבקשים, עיסאווי – –

עיסאווי פריג': הוא לא ראוי להשתתף בדיון הזה.

יחיאל חיליק בר: – – מחברת הכנסת קסניה סבטלובה – – –

עיסאווי פריג': הוא לא ראוי להשתתף בדיון – – –

יחיאל חיליק בר: מאה אחוז, ואמרת את זה כבר.

קסניה סבטלובה: אמש דרשתי מהיועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין להוציא את ארגון להב"ה אל מחוץ לחוק, כי הארגון הזה, לא ראוי שיתקיים וימשיך להסית נגד אזרחי ישראל, נגד התושבים הפלסטינים, נגד קהילת הלהט"ב, נגד המיעוטים, נגד כל מי שהוא לא הם.

קסניה סבטלובה: אותו בנצי גופשטיין, שלא פעם ולא פעמיים קרא לרצח של ערבים והשווה את קהילת הלהט"ב לבהמות ולכל מיני יצורים אחרים – ודרך אגב, היצורים האלה הרבה יותר נעלים ממנו ברמת ההתפתחות שלהם, אין פה בכלל מה להשוות – אותו בנצי גופשטיין אמר פה לאחרונה שאין לו מספיק דמעות בשביל התינוק הפלסטיני שנרצח בכפר דומא.

קסניה סבטלובה: אז אני אומרת לו: בנצי, לנו, לעם ישראל, יש מספיק דמעות לכולם.

קסניה סבטלובה: יש לנו מספיק דמעות לשלהבת פס, יש לנו מספיק דמעות לאדל ביטון, יש לנו מספיק דמעות לעלי הקטן, שנשרף בכפר דומא, כי אנחנו עם של רחמנים בני רחמנים.

קסניה סבטלובה: ואם מישהו שכח את זה, עלינו להזכיר לו את הדבר הזה.

קסניה סבטלובה: מובן שכשאנחנו מדברים על ארגון להב"ה, אנחנו צריכים לדעת שזה רק קצה הקרחון.

קסניה סבטלובה: מובן שחייבים להוציא את ארגון להב"ה אל מחוץ לחוק.

קסניה סבטלובה: את ארגון "כך" הוציאו מחוץ לחוק על הרבה פחות – על הזדהות עם הרוצח הנפשע ברוך גולדשטיין ב-1994.

קסניה סבטלובה: אבל זה רק קצה הקרחון, רבותי.

קסניה סבטלובה: רבני ערים, חברי כנסת, ראש הממשלה בנימין נתניהו, מסיתים וממשיכים להסית נגד מיעוטים, נגד כל מי שהוא לא הם, נגד כל מי שהוא לא ימין, נגד כל מי שנדחק לשוליים של החברה שלנו – הקצה הימני שלה.

קסניה סבטלובה: הם, נכון, צריכים לעמוד פה היום.

קסניה סבטלובה: אני מאוד מאוד מאוכזבת שלא בנימין נתניהו ולא נפתלי בנט ולא בצלאל סמוטריץ וחבריו לא נמצאים אתנו כאן היום; לא נמצאים ולא מסתכלים לנו בעיניים ומכים על חטא ואומרים: כן, גם לנו יש חלק.

קסניה סבטלובה: חברי, אני ראיתי את שלוליות הדם, הייתי עדה לרצח.

קסניה סבטלובה: הייתי עדה לרצח הנורא בירושלים.

קסניה סבטלובה: הייתי במצעד הגאווה, צעדתי יחד עם המפגינים, וראיתי את שירה, שירה בנקי בת ה-16, מתבוססת בשלולית של דם.

קסניה סבטלובה: אלה מראות שאני לעולם לא אשכח, ולא אסלח לכל אחד מאלה שמסיתים ואלה שמתירים את דמה ואת דמם של אחרים, בדומא, בירושלים ובכל מקום אחר.

קסניה סבטלובה: אני קוראת לכם היום, עוד לא מאוחר מדי: הקרע הנורא הזה, שקורע אותנו מבפנים, אפשר עדיין לאחות אותו; אפשר להסתובב ולהגיד: בואו נתחיל מחדש, בואו נעשה reload לדבר הזה.

קסניה סבטלובה: אנחנו לא יכולים להמשיך ולהתנהל באותה צורה.

קסניה סבטלובה: אנחנו נגרום פה למלחמת אחים.

קסניה סבטלובה: לא מזמן כולם, במיוחד אתה, אורן, שיושב פה – בתשעה באב צמתם והלכתם לכותל ונזכרתם ברצח הנורא, במלחמת האזרחים הנוראה שקרעה את העם היהודי והביאה לגירוש שלנו.

אורן אסף חזן: – – –

קסניה סבטלובה: אז תחשוב על זה עכשיו.

קסניה סבטלובה: תחשוב מה אתה יכול לעשות כדי למנוע את הקרע וכדי למנוע את מלחמת האזרחים החדשה שאתם מובילים אליה.

קריאות: – – –

יחיאל חיליק בר: תודה, חברת הכנסת קסניה סבטלובה.

אילן גילאון: – – –

אורן אסף חזן: אני יכול להגיב – – –

יחיאל חיליק בר: לא, עכשיו אתה לא מגיב לשום דבר.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת רויטל סויד, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת חזן, אני ממש מתאפק שלא להוציא אותך.

יחיאל חיליק בר: אנא, תעזור לי.

אורן אסף חזן: – – –

רויטל סויד: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, וגם הקהל שיושב פה, ובני-הנוער שמסתכלים וצוחקים – אני במקומם ובמקום עצמי הייתי בוכה; בוכה על הדיון הזה פה היום, בוכה על מה שיוצא פה מאתנו.

רויטל סויד: אנחנו הגענו פה כולנו לדיון במליאה בגלל פשעי שנאה.

רויטל סויד: אני מבקשת ממך, חבר הכנסת דוד ביטן, בבקשה, תקשיב.

רויטל סויד: אנחנו נמצאים פה בגלל פשעי שנאה; אנחנו נמצאים פה בגלל אחד השבועות הקשים ביותר שעברה החברה הישראלית.

רויטל סויד: לפני כחודש ניחמתי את משפחת רוזנפלד על הרצח של מלאכי, זיכרונו לברכה.

רויטל סויד: לפני יומיים הייתי בסוכת האבלים בבית-החולים תל-השומר, כדי לנחם את משפחת דוואבשה על הרצח של עלי בן השנה וחצי, בהצתה האיומה הזאת.

רויטל סויד: אני כואבת גם את הרצח של מלאכי וגם את הרצח של עלי, ואת כל מקרי הרצח שהיו, בשני הצדדים.

רויטל סויד: טרור יהודי וטרור ערבי חד הם, ויש לגנות אותו.

רויטל סויד: הגענו לפה היום כדי לנהל דיון מיוחד על פשעי שנאה, על הרצח של שירה בנקי, זיכרונה לברכה.

רויטל סויד: ומה אני שומעת פה מכולנו?

רויטל סויד: אין פה ימין, אין פה שמאל, אין פה מרכז.

רויטל סויד: יש פה מדינה שנאבקת על המדיניות שלה, על הצביון שלה, על החיים שלה יחד, על החיים שלה אחד לצד השני.

רויטל סויד: איך יכול להיות שהגענו לפה היום וכל מה שאנחנו עושים זה רק להביע שנאה אחד כלפי השני?

רויטל סויד: יש פה מחנות?

רויטל סויד: אתם לא מתביישים, חברי?

רויטל סויד: יש כאן מחנות, ברצח של ילדים?

רויטל סויד: של אזרחים?

רויטל סויד: במקום לעמוד פה ולקרוא לילד בשמו – טרור ערבי יש הרבה מאוד זמן.

רויטל סויד: הוא איננו ראוי, הוא מגונה.

רויטל סויד: גם טרור יהודי יש פה, והוא מתפתח, וצריך לגנות אותו.

רויטל סויד: צריך לפעול לשוויון זכויות מלא, צריך לפעול למיצוי דין, וצריך לפעול לשפה אחרת.

רויטל סויד: נשיא המדינה שלנו, שאף אחד בבית הזה לא יחלוק שהוא אדם של אהבה, של אחדות, של יחד – נשיא המדינה שלנו נתון לאיומים בריוניים ואלימים ומסיתים ברשת החברתית.

רויטל סויד: אנחנו נמצאים פה במאבק על הצביון שלנו; אנחנו נמצאים פה במאבק על איך תיראה מדינת ישראל.

יחיאל חיליק בר: תודה.

רויטל סויד: אתם מבינם שמה שקרה בשבוע האחרון משסע אותנו, כחברה, במקום לאחד אותנו?

רויטל סויד: חטיפת שלושת הנערים לפני כשנה איחדה אותנו.

רויטל סויד: הרצח של שירה בנקי, זיכרונה לברכה, הרצח של עלי דוואבשה, זיכרונו לברכה, והוריו שגוססים עכשיו – במקום לאחד אותנו; אין ימין, שמאל ומרכז פה, יש פה עם אחד.

רויטל סויד: צריך לפעול פה באחדות, צריך להילחם כנגד הקיצוניים בכל המחנות, וצריך להבין שאם אנחנו לא נסתכל קדימה ונפעל ביחד – וקודם כול שלא תהיה פה שנאה בבית הזה.

רויטל סויד: אף אחד פה לא צריך לצעוק על השני.

רויטל סויד: שר שעולה על הדוכן צריך לדבר אל כולם בשפה שווה, ואני מצפה שדיון על פשעי שנאה יוליד כאן בבית הזה קריאה שכולנו נלחמים בהם.

רויטל סויד: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חברת הכנסת סויד.

דוד ביטן: מה זה הדבר הזה?

יחיאל חיליק בר: קודם כול, חבר הכנסת ביטן, אני יכול לתת להם לדבר ללא הגבלה כי אין פה נציג ממשלה, אוקיי?

דוד ביטן: – – –

יחיאל חיליק בר: אז אני טיפה יותר נדיב, כי אין פה נציג ממשלה, וזה לא תקין שאין פה נציג ממשלה.

ענת ברקו: אני בעד, אבל אתי היית מאוד קמצן בזמן.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת ברקו, תבדקי, את דיברת שלוש דקות וחצי.

יחיאל חיליק בר: שלוש דקות וחצי.

ענת ברקו: הכי פחות מכולם.

יחיאל חיליק בר: לא, לא.

יחיאל חיליק בר: אז אני אהיה טיפה יותר נדיב, אבל לא למתוח את זה בבקשה.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת עזריה.

דוד ביטן: כל אחד בעשר דקות משמיץ אותנו.

דוד ביטן: אנחנו היחידים שנמצאים פה, דרך אגב.

רויטל סויד: מה משמיץ?

רויטל סויד: קורא לכם לקרוא יחד לפעול.

אורן אסף חזן: אני לא אתפלא אם מישהו – – –

דוד ביטן: אתם מאשימים אותנו – – –

יחיאל חיליק בר: אגב, גם קריאות הביניים לא עוזרות לשמור על הזמנים, בסדר?

רויטל סויד: יש פה יחד.

רויטל סויד: יש עם אחד ומדינה אחת שצריכה להילחם.

דוד ביטן: אנחנו נלחמים בטרור, אנחנו נלחמים בטרור.

דוד ביטן: אנחנו לא – – –

רויטל סויד: – – –

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת רחל עזריה, בבקשה.

רחל עזריה: תודה רבה.

רחל עזריה: הימים האחרונים היו ימים מאוד קשים עבור כולנו, וזה גם ניכר פה בדיון במליאה.

רחל עזריה: ביום שישי בבוקר נסעתי מייד לבית-החולים "שערי צדק".

רחל עזריה: את שירה לא היה אפשר לראות – היא בדיוק הובאה לבית-החולים "הדסה".

רחל עזריה: אחר כך המשכתי לבית-החולים תל-השומר כדי לבקר את משפחת דוואבשה.

רחל עזריה: חשבתי על זה הרבה במהלך השבת, ובכלל, אני חושבת שזה נושא שצריך לאתגר אותנו כחברה.

רחל עזריה: ליהדות מאז היווסדה כדת יש איזשהו פלירט עם קנאות, זה איזשהו אתגר שקיים, נוכח תמיד: אם נתחיל בתורה – יש לנו פרשת פנחס; נמשיך אחר כך לנביאים – אנחנו פוגשים את אליהו הנביא.

רחל עזריה: אגב, בשניהם אלוהים טיפל; הוא היחיד שהיה יכול לטפל בהם כמו שצריך.

רחל עזריה: אחר כך אנחנו מגיעים לתקופת בית שני ופוגשים את הקנאים, שבעצם בגללם חרב הבית, ואת זה רבן יוחנן בן זכאי מבין באינטואיציה מאוד עמוקה, וכשהוא מגיע ואומרים לו: אתה יכול לבקש בקשה, הוא מוותר על ירושלים, כי הוא מבין שבירושלים כבר אין לו סיכוי, ולכן הוא מבקש את יבנה וחכמיה ומציל את מה שיש.

רחל עזריה: הפלירט הזה עם הקנאות נמצא אתנו בעצם, והוא חלק מהדת שלנו, אבל האתגר הגדול ביהדות הוא לדעת להתמודד עם אותה קבוצה קנאית.

רחל עזריה: היכולת שלנו כחברה להתמודד עם הקבוצה הקנאית, היכולת הזאת תקרה רק אם אנחנו נוותר על הזכות ועל האפשרות להיות צודקים, ונבין שזה אתגר עמוק בתוך החברה שלנו.

רחל עזריה: היום ישבתי בדיון פה.

רחל עזריה: זה היה דיון כל כך קשה, כי אני רואה איך אוטומטית אנחנו מתייצבים משני צדי המתרס של איזה קו מדומיין שיש בחברה שלנו, כאילו שיש אנשים שהם בעד קנאות ויש אנשים שהם נגד, כשבעצם מה שאנחנו צריכים – וכאילו שזה מוגדר לפי ימין ושמאל – זה הרבה מאוד כוח במרכז של החברה שלנו כדי להתמודד עם אותן קבוצות קנאיות.

רחל עזריה: יש בי המון אופטימיות לגבי החברה הישראלית.

רחל עזריה: האופטימיות הזאת מגיעה מערב אחרי ערב שאנחנו נמצאים בכיכר-ציון – –

יחיאל חיליק בר: נא לסכם.

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

רחל עזריה: – – צעירים חילונים ודתיים, שמגיעים ויושבים במעגלים ומדברים, ומדברים על מה שכואב להם בחברה הישראלית ומה התיקון שצריך לעשות בחברה שלנו.

רחל עזריה: אני חושבת שאם אנחנו נצליח להגיע למצב שאנחנו מצליחים לייצר איזושהי שפה משותפת, שפה שנותנת כוח למרכז להתמודד עם השוליים, שפה שנותנת כוח למרכז להתמודד עם הקנאות שמלווה אותנו מאז הייסוד של הדת שלנו, אני חושבת שנוכל לדבר על עתיד הרבה יותר טוב לחברה שלנו.

רחל עזריה: אני אסיים ואומר: פעם אחת ויתרנו בימי רבן יוחנן בן זכאי; הפעם אנחנו לא נסכים לוותר.

רחל עזריה: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חברת הכנסת עזריה.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת חאג' יחיא, בבקשה, ואחריו – חבר הכנסת שי.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בסם אללה א-רחמאן א-רחים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אנחנו היום בדיון פגרה בגלל הרצח שהיה בדומא, אבל הרצח הזה היה יכול להסתיים יותר גרוע, כי היו שתי משפחות, היו שני בתים שנשרפו.

קסניה סבטלובה: לא רק בדומא.

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה לא רק בדומא, בדיוק לזה אני מגיע.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הרצח בדומא כנראה היה מקרה שבשגרה, שהורסים, שורפים, עוקרים עצים ופוגעים באנשים ומשבשים את חיי היום-יום שלהם.

עבד אל חכים חאג' יחיא: המקרה הזה – אותו מצב היה בבית השני שנשרף.

עבד אל חכים חאג' יחיא: החדר שנשרף בבית השני, בדרך כלל ישנים בו שישה אנשים; היו יכולים להיות שישה אנשים שרופים בבית השני, לא רק בבית של עלי דוואבשה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: לכן, הרצח הזה הוא אחד בסדרה של מקרים, תוצאה של מדיניות של קבוצות טרוריסטים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: מי שעושה את מעשי הטרור – ומכריזים ואומרים בכל הממשלה, מראש הממשלה ומטה, שהמקרה הזה הוא מקרה טרור.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אם הוא מקרה טרור, מי שעשה אותו הוא טרוריסט, ולכן צריך להכריז על כל הארגונים האלה כארגוני טרור.

עבד אל חכים חאג' יחיא: ואם מכריזים עליהם כארגוני טרור זה אומר שמוציאים אותם מחוץ לחוק, לא מממנים אותם, לא מרשים להם לקבל תרומות, ומי שחבר בקבוצות האלה צריך להיכנס לבית-סוהר.

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה – 1. 2.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הופתעתי מהתגובה של השר לביטחון פנים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הוא פשוט עושה השוואות כדי לתרץ את מקרי הטרור.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אין זכות, אפילו מוסרית, לשר לעלות ולתרץ מקרי טרור.

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה הדבר השני.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: ממש משפט סיום.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני אומר ככה: לא ירחק הזמן שביישובים, בכפרים הערביים בשטחים, יקימו קבוצות שמירה, תחת הפסוק "הקם להורגך השכם להורגו"; וכל התיאומים הביטחוניים, שהם חד-צדדיים, לא יעזרו.

עבד אל חכים חאג' יחיא: ולא להרשות – אני מתריע שהולכות לקום פה שתי מדינות, מדינת המתנחלים ומדינת ישראל שמממנת אותם, ועוד מעט יהיה גם צבא למתנחלים שיילחם במדינת ישראל.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הריסת הבתים במגזר הערבי פה, בתוך מדינת ישראל – אלה שאומרים שזה בגלל שהם עוברים על החוק – המדינה היא העבריינית שלא מאשרת תוכניות מתאר.

עבד אל חכים חאג' יחיא: המדינה, שהכירה בזה שיש מצוקת דיור והקימה את "צוות 120 הימים" כדי לטפל בזה, צריכה להפסיק מיידית את כל ההריסות עד למציאת פתרון קבוע שייתן פתרון לאנשים, כי האזרחים הערבים פה הם אזרחים שווי זכויות, וצריכים לקבל גם את הזכות לקורת גג וצריכים לקבל בית.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בית הוא זכות מוקנית, לא טובה שעושים למישהו.

עבד אל חכים חאג' יחיא: לכן, צריך לאשר את תוכניות המתאר.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

אורן אסף חזן: – – – הבית זה זכות, לשמור על החוק זה חובה.

אורן אסף חזן: לשמור על החוק זה חובה, תסכים אתי.

עבד אל חכים חאג' יחיא: המדינה היא עבריינית – – – להביא לך אלף דוגמאות.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת נחמן שי, בבקשה.

דוד ביטן: – – –

עבד אל חכים חאג' יחיא: אתה לא מכיר את העובדות.

נחמן שי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני אתחיל בעובדה הפשוטה שאף שר מממשלת ישראל לא מכבד אותנו.

נחמן שי: זה דבר שהדעת לא תופסת; לא יכול להיות.

נחמן שי: נכון, השר ארדן היה פה, דיבר – הלך.

דוד ביטן: – – –

נחמן שי: זה לא משנה, אז מישהו אחר.

נחמן שי: יש, ברוך השם, לא מעט שרים בממשלה הזאת.

נחמן שי: לא יכול להיות שראש הממשלה לא בא הנה היום.

נחמן שי: הוא שחרר שתי הודעות מעניינות, אחת – צריכים לתקן אותה, אבל הוא לא בא הנה, ולצערי גם חלק גדול מחברינו.

נחמן שי: אבל זה מתחיל בממשלה.

נחמן שי: זה מתחיל בממשלה, כי מהממשלה הזאת, לצערי, נשבה רוח שמתירה את הדברים האיומים שהתרחשו ביממות האחרונות; מהממשלה הזאת – מחוסר הרצון שלה להיאבק ברע שמשתלט על חיינו בארץ הזאת, והתחמקות ממנו, כשהתחמקות כמוה כלעודד אותו.

נחמן שי: אז אומרים: אנחנו לא מעודדים, הנה, העברנו שורת החלטות.

נחמן שי: קודם כול – זה מאוחר מדי ומעט מדי, וב.

נחמן שי: הרוח שנושבת בפנים היא רוח של: אוקיי, צריך לחיות עם זה.

נחמן שי: מה לעשות, עשבים שוטים, שולי החברה, קומץ פה, קומץ שם.

נחמן שי: כולנו יודעים את האמת.

נחמן שי: מי שחי בירושלים, בעיר הקרועה והשסועה הזאת, לא יכול להיות מופתע, כי ירושלים היא מיקרוקוסמוס של מדינת ישראל.

נחמן שי: אני ראיתי את הילדים ואת הנערים ואת האנשים הצעירים האלה באותו יום חמישי, והייתי שם אתם, עד שפרשתי; הייתי וראיתי, ואמרתי לעצמי שדבר טוב לא יקרה שם.

נחמן שי: ראיתי זה במו עיני, ואני לא אשכח את זה, כי זאת ירושלים.

נחמן שי: ובמוצאי שבת, כשהיינו בכיכר-ציון, גם אמרתי לעצמי: דברים כאלה לא מסתיימים בטוב בירושלים, כי זה היה מיעוט שבמיעוט.

נחמן שי: ירושלים היא כבר אחרת, ודרך ירושלים אנחנו יכולים ללמוד על כל מה שקורה בחברה הישראלית.

נחמן שי: כי זו עיר שיש בה זרמים של שנאה, ואיבה, וטינה בין יהודים לערבים – תראו מה שקרה אתמול:

נחמן שי: עוד בקבוק תבערה אחד; ויש בה זרמים של שנאה בין חילונים לדתיים, בין חרדים לחילונים – הכול עובר בירושלים.

נחמן שי: תלמדו את ירושלים – תלמדו את סיפורה של מדינת ישראל, גם היום וגם בעתיד.

יחיאל חיליק בר: תודה.

נחמן שי: ואני רוצה לומר דבר אחרון:

נחמן שי: אם אנחנו לא נילחם ברוע הזה, שמשתלט עלינו, הרוע ששונא את האחר, שמדיר את האחר, שהודף את האחר החוצה, הרוע הזה ינצח אותנו.

נחמן שי: על זה אנחנו קמים היום ונופלים, וכאן מונח היום עתידה של מדינת ישראל.

נחמן שי: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת שי.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת מיקי לוי, בבקשה, ואחריו – חברת הכנסת מירב בן ארי.

מיקי לוי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני חושב שראיתי טרור משתולל יותר מכל אחד שיושב כרגע בבית הזה; אוטובוסים מפוצצים, מסעדות מפוצצות, ילדים מושיטים מתוך ההריסות ידיים וקוראים לעזרה.

מיקי לוי: ירושלים הייתה ספוגה דם.

מיקי לוי: גם שרפת בני משפחת דוואבשה היא פשע מתועב.

מיקי לוי: טרור הוא טרור הוא טרור באשר הוא, בין שהטרוריסטים יהודים ובין שהטרוריסטים ערבים.

מיקי לוי: אבל, לצערי, גם מתוך הבית הזה יש שמסיתים: אותו "מצעד הבהמות", ורק בשבוע שעבר חבר הכנסת סמטוריץ אמר שהמסמר האחרון בארון הקבורה של בית-המשפט העליון נתקע, וחבר הכנסת מוטי יוגב קרא לעלות עם 9D- על בית-המשפט העליון.

מיקי לוי: אז אולי גם הבית הזה צריך חינוך.

מיקי לוי: אני רק מבקש שנכבוש את השנאה, נילחם על דמותנו כחברה, ונחזור להיות בני-אדם, כי אין כאן עניין של ימין, מרכז או שמאל.

מיקי לוי: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת מיקי לוי.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת מירב בן ארי, בבקשה.

מירב בן ארי: אדוני היושב-ראש, תודה, חברי, חברות הכנסת, ראשית, אני רוצה לשלוח תנחומים למשפחה של שירה בנקי ולהשתתף בצערה, וגם כמובן להשתתף בצער על מות התינוק עלי.

מירב בן ארי: אני חייבת לומר משהו: ביום שישי הייתי מזועזעת, כמו כל עם ישראל, משני המקרים, ונסעתי עם השר משה כחלון לבקר את הפצועים בפיגוע – כך אני קוראת לזה – שקרה במצעד הגאווה.

מירב בן ארי: פגשנו את ירדן הפצוע, שהוא בכלל לא מהלהט"ב ונדקר בגבו.

מירב בן ארי: שמענו את הסיפור שלו, ולאחר מכן, לצערי, ראינו בדיוק שהעבירו את שירה באמבולנס לבית-החולים "הדסה".

מירב בן ארי: היה לי סוף שבוע קשה, והוא היה מלא במחשבות, ואז הגיע מוצאי שבת, והגענו לגן מאיר, אני והשר אבי גבאי, עמדנו שם עם כל שאר חברי הכנסת שהגיעו לדבר ובאמת לחזק את הקהילה, ולצערי, זה היה אירוע קשה מאוד.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד לכם שאומנם אני חברת כנסת צעירה, אבל זו הפעם הראשונה שממש פחדתי.

מירב בן ארי: עמדתי ליד הבמה עם השר אבי גבאי, הגענו כדי לחזק את הקהילה – שאני מאוד אוהבת, מאוד מחבקת, וגם מלווה אותה בימים שלי בכנסת – ופשוט חששתי.

מירב בן ארי: ראיתי מה נעשה שם לשר יובל שטייניץ, עם כפות הידיים האדומות, והצעקות, ואת שוטרי יס"מ נכנסים לתוך הקהל להפריד.

מירב בן ארי: עמדתי עם השר, והשר הוא אדם מספיק מנוסה, ופשוט חששנו.

מירב בן ארי: עלינו לבמה ודיברנו, למרות הצעקות, וחטפנו, אני מודה – זה המחיר של הקואליציה – אבל למרות כל הפחד שבאמת שרר שם, הבטחתי שאני אהיה שם בעיקר בעיקר בשביל הנוער, בשביל "איגי", בשביל "חושן", בשביל מצב שטרנסג'נדרית יושבת בבית-קפה ומישהו קם עליה וזורק עליה כוס רק כי היא טרנסג'נדרית, באמת; כדי לטפל בחינוך של נערים ונערות במדינת ישראל ולהסביר שיש דרך אחרת.

מירב בן ארי: אבל עם כל זה, אני לא חושבת שבשנאה נלחמים בשנאה.

מירב בן ארי: ומה שהיה שם בערב בגן מאיר היה קשה מאוד.

מירב בן ארי: לקחתי משם את הדברים הטובים, ובאמת כתבו לי אחר כך, אבל אני מאוד מקווה שלא יקרו מקרים כאלה, שחבר כנסת מגיע לתמוך ובסוף נשאר שם וחושש ברמה שפשוט – מה שגרם לי להרבה ספקות בנושא.

מירב בן ארי: אבל אני מקווה שזה לא יקרה שוב, ובכל מקרה, אני מבטיחה להמשיך לחזק את נוער הלהט"ב; זו אחת המשימות שלי בכנסת.

מירב בן ארי: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חברת הכנסת בן ארי.

יחיאל חיליק בר: לפנים משורת הדין אני אאפשר לשני חברי כנסת שסירבנו להכניס, כי זה קצת חורג מהתקנון.

יחיאל חיליק בר: דוד, רגע, שנייה.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת סתיו שפיר, ואחריה – חבר הכנסת ביטן.

יחיאל חיליק בר: כל אחד דקה.

יחיאל חיליק בר: זה ממש לפנים משורת הדין.

קריאה: – – –

יחיאל חיליק בר: מה?

יחיאל חיליק בר: סליחה?

קריאה: – – – עכשיו?

יחיאל חיליק בר: לא לא, אחרי חברת הכנסת שפיר.

יחיאל חיליק בר: לא לא, זה לא הודעה.

יחיאל חיליק בר: אתה ביקשת גם עמדה מהצד.

יחיאל חיליק בר: אתה לא רוצה אותה?

יחיאל חיליק בר: אני סירבתי.

יחיאל חיליק בר: אתה רוצה אותה?

אורן אסף חזן: הוא רוצה, רוצה.

יחיאל חיליק בר: זה בלי קשר להודעה שלך כיו"ר ועדת הכנסת.

יחיאל חיליק בר: אז אני חרגתי פה טיפה.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, חברת הכנסת שפיר.

סתיו שפיר: כבוד היושב-ראש, תודה לך, תראו, העובדה שאנחנו יושבים פה במשכן הכנסת, במליאה, ושולחן הממשלה ריק לחלוטין, היא מבישה.

סתיו שפיר: זה מבייש.

סתיו שפיר: זה מבייש שבדיון כזה, שצריך להביא את כל הכוחות שנמצאים כאן, את כל המפלגות שמייצגות את כל הגוונים של החברה הישראלית – שנמצאת עכשיו בנקודת הכרעה שלא היינו בה המון זמן, שנורא שהגענו אליה דווקא על רקע המאורעות האלה, אבל גם חשוב שהגענו אליה.

סתיו שפיר: כי צריך להכריע.

סתיו שפיר: כי אנחנו חייבים להכריע איזו חברה אנחנו רוצים שתהיה לנו כאן; אנחנו חייבים להכריע איזו מדינה היא מדינת ישראל; אנחנו חייבים להכריע מה המקום שלנו כאן, מה המקום של השוויון במדינה היקרה הזאת, המקום של היהדות והמקום של הדמוקרטיה; אנחנו חייבים להכריע על-פי איזו תרבות אנחנו מחנכים את הילדים שלנו ואת הדור הצעיר לחיות; אנחנו חייבים להכריע על-פי אילו חוקים ועקרונות אנחנו ממשיכים להתנהל כאן.

סתיו שפיר: ומה שאנחנו ראינו בשבוע שעבר, בתחילת השבוע, בעליית מדרגה בהסתה, ובאמירה של אותם מנהיגי ימין שהצעירים שלהם שלא מוכנים להתפנות ויורקים על חיילי צה"ל הם בכלל מעל החוק, ומותר להם לעשות מה שבא להם; העלייה של בנט על המכולה בבית-אל כדי לטפוח על שכמם של אותם צעירים שירקו על חיילי צה"ל, שמסיחים את דעתם ומטרידים אותם ומסכנים את חייהם – על מה?

סתיו שפיר: על שני בניינים לא חוקיים.

אורן אסף חזן: מאיפה את מביאה את השטויות האלה?

אורן אסף חזן: מאיפה את מביאה את הדברים ההזויים האלה?

אורן אסף חזן: אני הייתי שם – – –

יחיאל חיליק בר: חזן, תירגע שנייה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: תירגע, תירגע.

סתיו שפיר: והאמירה, אחר כך, של חבר הכנסת יוגב, שצריך להרוס עם 9-D את בית-המשפט העליון – כאילו יש פה אנשים שהם מעל החוק.

סתיו שפיר: זו הפרדה של אותה קהילה, של אותו ציבור – והציבור הזה, אגב, רוב-רובו לא רוצה לשתף פעולה עם הדבר הזה, אבל זו הפרדה של הציבור הזה מהמדינה.

סתיו שפיר: זו חלוקה של המדינה לקרעים, למגזרים-מגזרים, במקום שאנחנו נעמוד פה ונחשוב איך אנחנו מתקנים את החברה הישראלית, ואיך אנחנו בונים פה חברה ישראלית שהיא אחת.

סתיו שפיר: אז במקום לקיים את הדיון הזה החליטו שרי הממשלה לא להגיע, ואותו שר שהגיע כי הוא מחויב הגיע ועוד הטיף לנו, ועוד הסית מעל דוכן הכנסת נגד אנשי השמאל.

סתיו שפיר: במקום שמנהיגי הימין ייקחו אחריות, יעשו חשבון נפש, יסתכלו על מה שקרה פה, יסתכלו בעיניים של אותם צעירים שאנחנו ראינו בימים האחרונים, צעירים אבודים, שעומדים בעצרות ומדליקים נרות לזכר החברה שלהם כי היא נרצחה במצעד – –

אורן אסף חזן: אחריות למה?

אורן אסף חזן: – – –

סתיו שפיר: – – שיסת

סתיו שפיר: כלו להם בעיניים ויראו את הציפייה שלהם, את התקווה שלהם, שיהיה פה משהו טוב, שנבטיח להם שאנחנו שומרים עליהם, שאנחנו באמת עובדים כדי שהמדינה הזאת תיראה אחרת ותהיה מדינה שהיא שווה לכולם.

סתיו שפיר: במקום זה להסית?

סתיו שפיר: מה עולה על דעתכם?

סתיו שפיר: באמת, באמת, קצת חשבון נפש, קצת הכרה.

סתיו שפיר: לשבת פה ולנהל פעם אחת דיון רציני, כשכולם נמצאים פה – לא כדי להתגרות אחד בשני – –

אורן אסף חזן: את שמעת – – –

יחיאל חיליק בר: תאפשר לה לסיים.

יחיאל חיליק בר: בבקשה לסיים.

סתיו שפיר: – – לא כדי להעלות את הסטטוס אחר כך, אלא כדי שבאמת נוכל לדבר, וכדי שבאמת נוכל להנהיג ולהוביל את החברה הישראלית אל מקום טוב יותר.

סתיו שפיר: זה הכול.

סתיו שפיר: זו הציפייה מכם.

יחיאל חיליק בר: תודה לחברת הכנסת שפיר.

יחיאל חיליק בר: אחרון הדוברים בעמדות הנוספות – חבר הכנסת ביטן, ואז אנחנו נעבור להצבעה.

אחמד טיבי: ואחריה?

יחיאל חיליק בר: אחריה יש שתי הודעות אישיות, אחת של חבר הכנסת אחמד טיבי ואחת של חבר הכנסת אורן חזן.

יחיאל חיליק בר: לאחר מכן יש הודעה ליושב-ראש ועדת הכנסת.

דוד ביטן: אני רוצה רק לומר שלא רק שאנחנו לא מסיתים, מי שמסית זה אתם; אתם מסיתים נגד ראש הממשלה, אתם מסיתים נגד הליכוד.

דוד ביטן: אנחנו לא נוער הגבעות ואנחנו לא בצד ההוא.

דוד ביטן: אנחנו נלחמים בטרור יום ולילה, טרור ערבי וטרור יהודי, טרור אסלאמי וטרור אחר.

דוד ביטן: כל טרור – אנחנו נגד.

דוד ביטן: לא יעלה על הדעת שציפי לבני תעמוד פה, על הבמה, ותתקוף את ראש הממשלה שלא גינה את האיומים על הנשיא.

דוד ביטן: הוא כן גינה.

דוד ביטן: זה לא נכון לומר.

דוד ביטן: זאת הסתה להגיד שהוא לא גינה.

דוד ביטן: ראש הממשלה עשה צעדים מרחיקי לכת נגד מה שקורה היום.

דוד ביטן: אנחנו מאוד מתפלאים – הרי אתם נגד מעצרים מינהליים.

דוד ביטן: פתאום כולכם בעד מעצרים מינהליים, כשזה קשור ליהודים.

דוד ביטן: הוא עשה צעדים, הוא עושה צעדים, הוא מנחה את השב"כ לעשות את הצעדים הראויים כדי למגר את הטרור היהודי, אבל אנחנו לא נשתוק, ונמגר גם את הטרור הערבי והאסלאמי.

דוד ביטן: דבר נוסף – עושים הפרדה בין ראש הממשלה לבין נשיא המדינה.

דוד ביטן: שניהם מגנים את הטרור, שניהם מאוימים, נגד שניהם מסיתים, והגיע הזמן לא לעשות איפה ואיפה ולא לעשות פוליטיזציה של כל דבר שנאמר.

דוד ביטן: תחזקו את ראש הממשלה במלחמה שלו נגד הטרור היהודי והערבי כאחד.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת דוד ביטן.

יחיאל חיליק בר: אנחנו עכשיו נעבור להצבעה.

יחיאל חיליק בר: תראו, חברי הכנסת, יש הסכמה כרגע להעביר את זה לוועדה.

יחיאל חיליק בר: אתם לא הסכמתם, אני מבין, לאיזו ועדה.

עאידה תומא סלימאן: הסכמנו.

עאידה תומא סלימאן: חינוך.

מיכל רוזין: הסכמנו.

דוד ביטן: אנחנו – ועדת הפנים.

יחיאל חיליק בר: אז אין הסכמה, יש חינוך, חוקה, פנים.

מיכל רוזין: אבל אנחנו המציעים, סליחה.

יחיאל חיליק בר: לא לא, יש לכל חבר כנסת, תקנונית, אפשרות להציע, מסתבר.

יחיאל חיליק בר: לא ידעתי את זה, אבל מסתבר שכל חבר כנסת יכול להציע ועדה.

יחיאל חיליק בר: גם אני חשבתי שזה רק המציעים.

יחיאל חיליק בר: אתם מוכנים להסכים לוועדת – – –

קריאה: פנים.

יחיאל חיליק בר: אתם רוצים ועדת הפנים.

יחיאל חיליק בר: יש הסכמה לוועדת הפנים?

מיכל רוזין: מה הבעיה עם חינוך?

מיכל רוזין: זה של הקואליציה, מה הבעיה?

עיסאווי פריג': מה הקשר בין חינוך לפנים?

עיסאווי פריג': מה הקשר?

אורן אסף חזן: זה ביטחון פנים.

מיכל רוזין: אבל למה לא חינוך?

עיסאווי פריג': מה הקשר לוועדת הפנים?

אורן אסף חזן: – – –

עיסאווי פריג': מה הקשר?

מיכל רוזין: חשוב חינוך.

מיכל רוזין: ועדת החינוך.

מיכל רוזין: מה הבעיה עם ועדת חינוך?

יחיאל חיליק בר: הם רוצים חינוך.

קריאה: חינוך, חינוך, חינוך.

אורן אסף חזן: אז שיעבור לוועדת הכנסת.

יחיאל חיליק בר: טוב, אנחנו נצביע עכשיו על העברת ההצעות האלה לסדר-היום לדיון בוועדת הכנסת, וועדת הכנסת תחליט לאיזו ועדה.

עיסאווי פריג': למה ועדת הכנסת?

יחיאל חיליק בר: כי אין הסכמה.

יחיאל חיליק בר: נא להצביע.

קריאה: למה?

יחיאל חיליק בר: או לפנים – – – הצבעה מס' 1

יחיאל חיליק בר: רגע, תבטלי את ההצבעה.

יחיאל חיליק בר: ההצבעה מבוטלת.

יחיאל חיליק בר: אנחנו מצביעים מחדש, כדי להעביר את ההצעה לדיון בוועדה, בסדר?

יחיאל חיליק בר: אני לא אומר עדיין לאיזו ועדה.

יחיאל חיליק בר: אם לא תהיה הסכמה – – –

מיכל רוזין: יש הסכמה מצד הקואליציה שזה ילך לוועדת החינוך, כי מדובר פה בהסתה.

דוד ביטן: ועדת הפנים – – –

אראל מרגלית: כי הפתרון הוא בחינוך, לא הבנת את זה?

יחיאל חיליק בר: ועדת הפנים לא מספקת אתכם?

עיסאווי פריג': לא, ועדת הפנים לא.

אורן אסף חזן: למה לא?

קריאות: – – –

מיקי לוי: בניחותא, חבר'ה.

מיקי לוי: בניחותא, דודו.

מיקי לוי: דקה, חבר'ה.

מיקי לוי: אין כאן עניין של ביטחון.

מיקי לוי: יבוא עוד פעם השר לביטחון פנים ויסביר.

מיקי לוי: יש כאן עניין חברתי – שינוי מבני, חינוכי.

מיקי לוי: בואו נפתח את הראש.

מיקי לוי: בואו נתחבט יחד.

מיקי לוי: עזבו אתכם.

מיכל רוזין: אבל זו ועדה של קואליציה, מה הבעיה שלכם?

מיכל רוזין: מה הבעיה?

יחיאל חיליק בר: יש פה הצעה לארבע ועדות שונות.

אורן אסף חזן: אז בואו נלך לוועדת הכנסת.

יחיאל חיליק בר: בסדר.

מיכל רוזין: מה, בשביל שיתקעו את זה?

יחיאל חיליק בר: יש הצעה להעביר את זה לוועדת החוקה, לוועדת הפנים, לוועדת החינוך, לוועדה למעמד האישה ולוועדת הכנסת.

אורן אסף חזן: – – – לוועדת הכנסת – – –

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: אנחנו שוב מצביעים – להעביר את ההצעה לסדר-היום לדיון בוועדה.

יחיאל חיליק בר: ועדת הכנסת תחליט לאיזו ועדה הדיון יועבר.

עיסאווי פריג': לא לא, למה?

יחיאל חיליק בר: מה לעשות, עיסאווי?

יחיאל חיליק בר: אין הסכמה.

עיסאווי פריג': להעמיד להצבעה לוועדות.

יחיאל חיליק בר: לא, אין דבר כזה.

יחיאל חיליק בר: אין דבר כזה.

יחיאל חיליק בר: שוב – נצביע, בפעם האחרונה.

יחיאל חיליק בר: מי בעד ומי נגד להעביר את ההצעות האלה לסדר-היום לדיון באחת מוועדות הכנסת?

יחיאל חיליק בר: נא להצביע.

קריאה: – – –

יחיאל חיליק בר: זה לגבי כל שמונה ההצעות.

מיקי לוי: – – – עוד פעם גלעד ארדן יגיד למה לא תפסו ולמה לא עשו?

מיקי לוי: – – –

מיכל רוזין: מה הקשר לחינוך?

מיקי לוי: – – –

מיכל רוזין: – – – זו הבעיה.

מיכל רוזין: הצבעה מס' 2 בעד ההצעה להעביר את הנושאים לוועדה – 25 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הנושאים לוועדה שתקבע ועדת הכנסת נתקבלה.

יחיאל חיליק בר: 25 בעד, ללא מתנגדים, ללא נמנעים.

יחיאל חיליק בר: אנחנו קבענו כי שמונה ההצעות האלה לסדר-היום יועברו לדיון באחת מוועדות הכנסת.

יחיאל חיליק בר: אם תגיעו עכשיו להסכמה – אנחנו נחליט ונכריז עכשיו לאיזו ועדה.

יחיאל חיליק בר: אם לא – זה פשוט יועבר לוועדת הכנסת.

אבי דיכטר: הייתה הצבעה, מה הסיפור?

יחיאל חיליק בר: יש הסכמה?

עיסאווי פריג': חינוך.

אורן אסף חזן: אין הסכמה.

אורן אסף חזן: אין הסכמה.

מיקי לוי: הוא מציע להעביר שוב לשר לביטחון פנים בוועדת הפנים.

יחיאל חיליק בר: בסדר, אין הסכמה, עיסאווי, לכן ועדת הכנסת תחליט באיזו ועדה יידונו ההצעות לסדר-היום הללו.

יחיאל חיליק בר: אני קורא ליושב-ראש ועדת הכנסת להודיע הודעה.

יחיאל חיליק בר: לאחר הודעת יושב-ראש ועדת הכנסת יש שתי הודעות אישיות, של חברי הכנסת טיבי וחזן.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

): אני מצטער שלאחר כל הדיון הזה אנחנו עוברים לשגרה, אבל מה אני יכול לעשות.

): אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אבקש להודיע בזאת על חילופי אישים בוועדה המיוחדת לדיון בהצעת חוק רשות השידור (תיקון), התשע"ה–2015: מטעם סיעת המחנה הציוני – במקום חבר הכנסת יואל חסון יכהן חבר הכנסת יוסי יונה; כמו כן, חבר הכנסת רועי פולקמן יכהן כחבר בוועדה המיוחדת במקום הפנוי לסיעת כולנו.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני יושב-ראש ועדת הכנסת.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת אחמד טיבי, הודעה אישית.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני, יש לך חמש דקות.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, הזהו אדם?

אחמד טיבי: אמר הסופר פרימו לוי, ניצול השואה: "הזהו אדם, אתם היושבים באין מחריד במשכנות מבטחים".

אחמד טיבי: יושב לו ראש הממשלה רחוק מכאן, במשכנות מבטחים, כי הוא ברח; הוא סירב להגיע לכאן, כאשר הייתה מוטלת עליו האחריות המוסרית להיות כאן ביום הזה, כדי לשמוע ולהשמיע.

אחמד טיבי: ראש ממשלת ישראל, מר בנימין נתניהו, אתה ברחת, וזה מאוד לא מפתיע.

אחמד טיבי: לא מפתיע שאף שר ממשלה אחד לא נמצא כעת ליד השולחן הזה.

אחמד טיבי: אתם יודעים מה?

אחמד טיבי: בניגוד לכל המבקרים, אני גאה שאני עומד כאן, ואתה, בנימין נתניהו, אינך כאן.

אחמד טיבי: אכן, מדובר בשני עברי המתרס – בשני עברי המתרס המוסרי ובשני עברי מתרס האחריות.

אחמד טיבי: כאשר ראש הממשלה מגנה, עושה שיחה טלפונית, ויומיים לאחר מכן מתחיל הפזמון הידוע מראש – שוב להתקיף את הפלסטינים – זה מחזק את החשש של כל אחד שיש לו מצפון שזה לא הפשע האחרון.

אחמד טיבי: היה כאן שר אחד, השר לביטחון פנים.

אחמד טיבי: הוא הגיע לכאן כי הוא היה מחויב, כי הוא השר המשיב.

אחמד טיבי: עלה כאן על הדוכן, ובמקום להכות על חטא, לעשות חשבון נפש, הוא פשוט הסית, כמו אחרון הטוקבקיסטים בפייסבוק.

יואב קיש: אתה רוצה ללמד אותנו על הסתה, טיבי?

אחמד טיבי: הוא הסית נגד מחנה שלם – –

אורן אסף חזן: יועץ של ארכי-טרוריסט.

אחמד טיבי: – – וגם נגדי באופן אישי.

אורן אסף חזן: יועץ של ארכי-טרוריסט.

אחמד טיבי: ויש כאלה שחושבים שכאשר אתה מגנה וממשיך בשלך, אתה מצליח ליצור מצג שווא של אירוע חריג, שכאילו שרפתו של עלי דוואבשה היא דבר שעוד לא היה כמותו ולא יהיה כמותו, כאילו יש חיים נורמטיביים ויש מעשה חריג.

אחמד טיבי: ואני כאן כדי לומר: זה לא מעשה חריג.

יואב קיש: למה אבו מאזן לא בא לבקר את משפחת פוגל בבית-חולים?

אחמד טיבי: זה לא מעשה חריג.

יואב קיש: למה?

אחמד טיבי: זה פשע נורא, פשע ידוע מראש.

יואב קיש: – – –

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת קיש.

יואב קיש: – – –

אחמד טיבי: והדבר הנורא מכול – – –

יואב קיש: את זה שכחת?

יואב קיש: – – –

אחמד טיבי: והדבר הנורא מכול – – –

יואב קיש: – – – איך אתה משווה?

יואב קיש: אדל ביטון – – –

יחיאל חיליק בר: תודה.

אחמד טיבי: והדבר הנורא מכול – –

אורן אסף חזן: הוא.

אורן אסף חזן: עזוב אבו מאזן.

אורן אסף חזן: הוא לא בא.

יחיאל חיליק בר: תודה.

אחמד טיבי: – – שעל ליל הבדולח בדומא – –

ענת ברקו: – – –

אחמד טיבי: – – שבוצע על-ידי ניאו-נאצים עבריים שגרים בהתנחלויות – –

אורן אסף חזן: טיבי, תתבייש.

אורן אסף חזן: תתבייש.

אורן אסף חזן: חוצפן.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת חזן, אני אוציא אותך לפני – – –

אחמד טיבי: – – ראש הממשלה לא היה כאן כדי להכות על חטא.

אחמד טיבי: לא מדובר בעשבים שוטים – התקליט השחוק הזה של עשבים שוטים; מדובר בגן בוטני שלם; מדובר ביערות גשם – –

יואב קיש: – – –

אחמד טיבי: – – של נערי גבעות, שיש להם גיבוי פוליטי ורעיוני בממשלה.

יואב קיש: – – – מה אתה משווה בכלל?

אורן אסף חזן: מה אתה רוצה – – – אצלכם זה יערות גשם.

אחמד טיבי: כמו שמי שרצח את שירה יש לו נציג בקואליציה, יש לשורפי הפלסטינים גב פוליטי.

אחמד טיבי: הם כבר שרפו 15 פעם בתים פלסטיניים ולא נתפסו.

אחמד טיבי: הם הרגישו שהם יכולים עוד.

אחמד טיבי: אני כאן כדי לומר – וזאת לא נבואה, זאת קריאה של המציאות: השרפה הזאת לא תהיה השרפה האחרונה.

אחמד טיבי: הרצח הנורא הזה לא יהיה הרצח האחרון.

יואב קיש: נכון.

יואב קיש: אתם רוצים.

יואב קיש: כל הזמן אתם רוצים – – –

אחמד טיבי: כי המדיניות לא תשתנה.

אחמד טיבי: כי מי שמתייחס אל הערבים הפלסטינים כמי – –

יואב קיש: – – – מכונית.

יואב קיש: – – –

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת קיש.

יחיאל חיליק בר: תודה.

אחמד טיבי: – – שנוהרים אל הקלפיות, יודע שהוא משייך את הערבים והפלסטינים לזן נחות יותר, וזן נחות יותר הוא לא בן-אדם, ואם הוא לא בן-אדם – הוא ראוי לשרפה.

אחמד טיבי: כך חשב הניאו-נאצי שהדליק את הבית.

אחמד טיבי: אחר כך יצאה ריהאם ויצא סעד – –

אורן אסף חזן: תתבייש לך.

אורן אסף חזן: אדוני היושב-ראש, מה הדברים האלה?

יחיאל חיליק בר: תודה.

ענת ברקו: – – –

אחמד טיבי: – – והטרוריסט הראשון עמד ליד האימא והטרוריסט השני עמד ליד האבא – –

ענת ברקו: – – – אתה לא תסית.

אחמד טיבי: – – ועשו וידוא שרפה.

אורן אסף חזן: – – –

יחיאל חיליק בר: תודה.

אחמד טיבי: מי שעשו את המעשים האלה הרגישו בטוחים.

אורן אסף חזן: המורה גרמן, המורה גרמן – – –

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת טיבי, נא לסיים.

יואב קיש: – – –

אחמד טיבי: מי שמתייחס אל הערבי כאל אדם – – –

יואב קיש: ביום שאבו מאזן יבוא לנחם משפחה יהודית, נדבר אתך – – –

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת קיש.

יחיאל חיליק בר: תן לו לסיים בבקשה.

דוד ביטן: – – –

אורן אסף חזן: – – –

יחיאל חיליק בר: בסדר.

יחיאל חיליק בר: יש גם הודעה אישית.

דוד ביטן: – – –

יחיאל חיליק בר: תודה.

אחמד טיבי: מי שמתייחס אל ערבי כאל אדם שאין לו זכות קיום, אין לו זכות לקורת גג, לא בדהמש ולא בנגב, לא בדומא ולא בשכם ולא בעזה, יודע שאין לו תשובה לאימא הפלסטינית ששואלת: מה ההבדל, ריבונו של עולם – –

יואב קיש: יש תשובה לאימא של אדל ביטון ז"ל?

יואב קיש: מה אתה משווה?

אחמד טיבי: – – בין הילד שלי – – –

יחיאל חיליק בר: נא לסיים.

קריאות: – – –

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת קיש.

יחיאל חיליק בר: אני מוסיף לו זמן בגלל שאתם מפריעים, אז בבקשה.

ענת ברקו: – – –

דוד ביטן: – – –

קריאות: – – –

יחיאל חיליק בר: תכף אתה תדבר.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת חזן, אתה תהיה הראשון שאני מוציא אותו בהודעה האישית שלו, אז חבל.

יחיאל חיליק בר: באמת.

יחיאל חיליק בר: די.

יחיאל חיליק בר: הבלגנו כל היום.

יחיאל חיליק בר: די.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

אחמד טיבי: שואלת כל אימא פלסטינית: מה ההבדל בין עלי שנשרף על-ידי מתנחל רוצח לבין היבה או מוחמד שנשרפו על-ידי פצצות זרחן?

אחמד טיבי: שואל כל אבא: מה האחריות של מי שיורה בגב של ילד בורח ומכנים אותו "גיבור" – –

ענת ברקו: הפצצות לא היו שם סתם.

אחמד טיבי: – – לשרפה הזאת של משפחת דוואבשה?

יחיאל חיליק בר: תודה.

אחמד טיבי: יש אחריות מוסרית, שילוחית, של מי שחושב שכיבוש זה מצב נורמטיבי.

אחמד טיבי: כל עוד הכיבוש קיים, מעשים נפשעים כאלה יישנו.

אחמד טיבי: כדי להפחית את האפשרות שהפשע הזה, כנגד כל אדם, כנגד כל ילד – ואני שייך לאלה שעמדו כאן וגינו בצורה ברורה וחד-משמעית פגיעה בילדים באשר הם ילדים, גם ילדים יהודים, כי ילד הוא ילד הוא ילד.

אחמד טיבי: אני בא בידיים נקיות; אתם באים בידיים מטונפות מדם של ילדים פלסטינים.

אחמד טיבי: אתם מסיתים – – –

יחיאל חיליק בר: תודה.

אחמד טיבי: אתם מסיתים.

קריאות: – – –

ענת ברקו: – – – של השואה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

אחמד טיבי: אתם מסיתים – –

יחיאל חיליק בר: תודה רבה.

אחמד טיבי: – – כי אתם יודעים שהמשך הכיבוש הוא היעדר תקווה.

אחמד טיבי: אני אסיים – – –

אורן אסף חזן: סליחה, נגמר הזמן מזמן.

אחמד טיבי: אני אסיים ואומר – – –

יחיאל חיליק בר: משפט אחרון.

אחמד טיבי: אני אסיים ואומר – –

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

אחמד טיבי: – – תקווה זה לא רק המנון, רבותי.

אחמד טיבי: תקווה זה האור בקצה המנהרה; תקווה זו הזכות לקורת גג; תקווה זו הזכות לחירות וחופש; תקווה זה עם שקם; תקווה זו הזכות של העם הפלסטיני לחיות כמו שאר העמים.

אחמד טיבי: ולאלה שחושבים שאפשר לשרוף פלסטינים ולצאת מזה בחיים – – –

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת טיבי, נא לסיים.

אחמד טיבי: אני רוצה לסיים – – –

אורן אסף חזן: אתה מזמן צריך לסיים.

אחמד טיבי: אני יודע שאני, כמו שאמר לכם מישהו אחר – – –

דוד ביטן: – – –

יחיאל חיליק בר: אתה אל תזכיר שמות, שלא יבקשו הודעות אישיות.

אחמד טיבי: אני יודע שאני מציב ראי לא קל בפניכם, וזה מביך אתכם.

אחמד טיבי: זה לא קל.

אחמד טיבי: אני יודע שזה לא קל.

אחמד טיבי: אני מקשה עליכם, עמיתי חברי הכנסת.

קריאות: – – –

אחמד טיבי: אבל אני אסיים.

קריאות: – – –

אחמד טיבי: אני מבקש לפזר את ההפגנה הזאת ולהקשיב.

אחמד טיבי: גם אני הקשבתי.

יחיאל חיליק בר: אבל, אחמד, אתה מדבר שמונה דקות.

אחמד טיבי: הקשבתי קשב רב ולא הפרעתי – –

יחיאל חיליק בר: בסדר, אז משפט סיום.

אחמד טיבי: – – לאף נואם, גם כשהדברים היו נגדי, אדוני היושב-ראש.

יחיאל חיליק בר: נכון.

יחיאל חיליק בר: נכון.

יחיאל חיליק בר: בגלל זה נתתי לך יותר זמן.

יחיאל חיליק בר: משפט סיום.

אחמד טיבי: אני רוצה לסיים ואומר – – –

יואב קיש: תסיים כבר, תסיים.

אורן אסף חזן: אדוני היושב-ראש – – –

יחיאל חיליק בר: שמענו אותך, חבר הכנסת חזן.

יחיאל חיליק בר: שמענו אותך.

אחמד טיבי: אני רוצה לסיים ולומר לאלה ששורפים פלסטינים וחושבים שהם ינצחו על-ידי פניו המושחתים של אחמד בבית-החולים – ראיתי אותו; הפנים האלה הם החלק היחיד בגוף שלא נכווה – לאלה אני אומר (אומר דברים בשפה הערבית, להלן תרגומם: "נגרום לסלעים להבין אם בני-האדם לא יבינו / שכאשר העמים מתלקחים הם מנצחים.

אחמד טיבי: / כל אימת שתייצרו אש נכבה אותה / האם אינכם רואים שאנחנו כהים מצריבתה.

אחמד טיבי: )

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת טיבי.

יחיאל חיליק בר: הודעה אישית לחבר הכנסת – – –

דוד ביטן: – – –

יחיאל חיליק בר: הוא לא פנה בשמות אליכם, חבר הכנסת ביטן.

יחיאל חיליק בר: הוא לא פנה אליכם בשמות.

דוד ביטן: לא משנה.

דוד ביטן: הוא אמר: אתם מסיתים.

יחיאל חיליק בר: בסדר, אז ש"אתם" יעלה לדוכן.

יחיאל חיליק בר: עוד לא קוראים לך "אתם".

דוד ביטן: למה – – –

יחיאל חיליק בר: לא, לא.

יחיאל חיליק בר: הודעה אישית זה כשפוגעים ספציפית בכבודו ובשמו של בן-אדם.

אורן אסף חזן: אדוני היושב-ראש – – –

ענת ברקו: – – –

יחיאל חיליק בר: את לא יכולה, כי יש תקנון.

ענת ברקו: נפגעתי באופן אישי, אני נורא מצטערת.

אורן אסף חזן: הוא אמר לה שידיה מלוכלכות בדם.

יחיאל חיליק בר: הודעה אישית זה לא למי שנפגע באופן אישי – אחרת, כולם היו מדברים – אלא למי שפונים אליו.

אורן אסף חזן: לא, הוא הצביע עליה ואמר שידיה מלוכלכות בדם.

יחיאל חיליק בר: נכון, חבר הכנסת חזן – – –

ענת ברקו: – – –

יחיאל חיליק בר: לא, זה בניגוד לתקנון.

ענת ברקו: – – –

יחיאל חיליק בר: זה בניגוד לתקנון, אני מצטער.

ענת ברקו: – – –

דוד ביטן: אבל הוא העליב אותה.

ענת ברקו: – – – היית מאוד קמצן בזמן שלי.

דוד ביטן: הוא אמר "אתם" והסתכל עלינו.

אורן אסף חזן: הוא הצביע עליה.

אורן אסף חזן: הוא הצביע עליה.

יחיאל חיליק בר: חברי קואליציה, לא ראית שדיברו פה היום, בגלל חשיבות הנושא, באמת כמעט בלי הגבלה ובנדיבות יוצאת דופן של היושב-ראש?

ענת ברקו: אני לא מרגישה ככה.

ענת ברקו: צר לי לאכזב אותך.

אורן אסף חזן: אדוני היושב-ראש – –

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

אורן אסף חזן: – – חברי הכנסת, קומץ הזוי ובזוי של חברי כנסת פחדנים ברחו כרגע מהאולם, כי כואב להם לשמוע את המציאות, והמציאות היא אחת.

אורן אסף חזן: הדיון היום התחיל בדבריה של ציפי לבני, שתקפה את ראש הממשלה ישירות ואמרה כי הוא שמוביל ומסית ולא מגנה.

אורן אסף חזן: אך לא שמעתי את ציפי לבני מזכירה שגם ראש הממשלה מותקף וגם הוא עובר הסתה אישית קשה, שמתחילה פה, בבית הזה, מאותם חברים שיושבים לא רחוק ממנה, בספסלי האופוזיציה.

אורן אסף חזן: לא שמעתי אותה מגנה את התמונות הקשות של ראש הממשלה במדים של נאצי; לא שמעתי אותה מברכת את ראש הממשלה על ההחלטות האמיצות, בין במעצרים מינהליים ובין בצעדים נוספים – לעצור את גל האלימות הזה.

אורן אסף חזן: אני רק יושב ושומע פה קרקורים של שנאה מאנשים שזה בראש מעייניהם.

אורן אסף חזן: במקום לשבת פה ולהתעסק באהבה ואחווה, כמו שעשו חלק מהחברים – חבר הכנסת נחמן שי, חברת הכנסת רויטל סויד – שידעו להתמודד עם האמת כמו שהיא, והאמת היא אחת: כאשר יושבים חברי כנסת מהשמאל ומשייכים את אותם קיצוניים, שדינם כדין כל מחבל, למחנה הימני, הציוני, אוהב הארץ ואוהב האמת, הם שנותנים להם לגיטימציה.

אורן אסף חזן: במקום להוקיע אותם, מחוץ לכל מחנה, הם שאומרים: כן, אתם בתוך המחנה.

אורן אסף חזן: ואותם פושעים נתעבים מקבלים השראה מהדברים של אלה.

אורן אסף חזן: יושבים פה חברי כנסת ימים על גבי ימים, בלי להוציא מילה ולהרים עפעף על נהרות של דם יהודי שזורם.

אורן אסף חזן: יושב פה טיבי, שלא מתבייש להוזיל את השואה, ואתם יושבים ושותקים לו?

אורן אסף חזן: עם כל הכבוד לחומרת המעשה – ויש להביא את האחראים לדין, וכמה שיותר מהר, ועונש כמה שיותר כבד – אין ולא קיים ולא יהיה שום קשר בין זה לבין השואה שעבר העם היהודי.

אורן אסף חזן: יש פה אנשים, שיושבים, ששוכחים שרק לפני 67 שנה לא רק שלא הייתה לנו מדינה – לא היה לנו קול.

אורן אסף חזן: ועד שיש בית אחד, מקום מבטחו של העם היהודי, במקום לחזק את זה, הם באים ומסיתים פעם אחר פעם.

אורן אסף חזן: אני אמרתי בדברי מהצד ואני אגיד עכשיו: אני גאה להיות איש ליכוד, אני גאה להיות איש ימין.

אורן אסף חזן: אני גאה להיות שייך לרוב העם – הציוני, שייך להתיישבות.

אורן אסף חזן: אנחנו נמשיך ליישב את הארץ ונמשיך לבנות.

אורן אסף חזן: ולאותו אחמד טיבי ולחבריו, שכנראה לא מכירים בזכותנו כאן, אני אומר בשפה שלו: רוּח אל-בית, רוּח, וכמה שיותר מהר.

אורן אסף חזן: המקום שלך לא כאן, לא בבית הזה, לא לצדנו.

אורן אסף חזן: כך גם חבריו, עם דבריהם הבזויים והשפלים, ממרצ, שעומדים פה פעם אחרי פעם ופוגעים בכבוד החיילים, בילדים ובילדות של כולנו; פוגעים בכבוד החיילים, פוגעים בכבוד המסכנים, פוגעים בכבוד המתיישבים, פוגעים בכבוד החלוצים.

אורן אסף חזן: הם הכי טובים, אנשי השלום שיושבים יחדיו ומחזיקים ידיים ושרים "קומביה" בסוף כל יום.

אורן אסף חזן: אתם לא שרים "קומביה"; אתם זורקים קיסמים, להבות וזיקוקים אל תוך מדורה ובעירה שאתם מבעירים מתוך הבית הזה.

אורן אסף חזן: כשטרוריסט, ולא מפגע בודד – – –

קריאה: – – –

אורן אסף חזן: כשטרוריסט, ולא מפגע בודד, עושה פשע אחרי פשע, כשיהודים נרצחים פה חדשות לבקרים, אתם שותקים, לפתע תענית דיבור.

אורן אסף חזן: כשבאים ומטיחים לכם את האמת בפרצוף, אתם בורחים וחוזרים כמו עכברים לחורים שלכם.

אורן אסף חזן: חבורה שפלה ובזויה שדבריה מובילים לתבערה.

אורן אסף חזן: אני אומר לכם, אני מזכיר שאני הייתי הראשון שקם ואמר שדינו של כל מחבל יהודי כדין כל מחבל ערבי.

אורן אסף חזן: אני באתי ואמרתי – דיברו פה הרבה היום על קווים וחוטים מקשרים – שיש קו ישיר שמחבר בין מחבלי ה"חמאס" ומחבלי "דאעש" לבין המחבלים שעשו את הפיגועים הנוראיים.

אורן אסף חזן: אבל אני לא אסבול – ולא ניקח פה אחריות למעשים שלא שייכים לנו, לא בשם השם, לא בשם היהדות, לא בשם העם, לא בשם ההתיישבות.

יחיאל חיליק בר: משפט סיום.

אורן אסף חזן: אני רוצה להזכיר לכם: אחריות לוקחים "דאעש", אחריות לוקחים "חמאס", אחריות לוקחים טרוריסטים שמכירים במעשיהם, ובמקרה שלנו גם מקבלים רוח גבית מתוך הבית הזה.

אורן אסף חזן: אנחנו לא ניקח אחריות, כי זה רחוק מאתנו.

אורן אסף חזן: אנחנו נוקיע ונגנה.

אורן אסף חזן: אנחנו נוקיע ונגנה גם אתכם, שמזרימים שנאה פעם אחר פעם.

אורן אסף חזן: הגיע הזמן שנשב יחדיו ונדאג לדברים החשובים לעם הזה – –

יחיאל חיליק בר: תודה.

אורן אסף חזן: ברשותך, משפט סיום.

אורן אסף חזן: – – נדאג למסכנים, ונדאג גם להתיישבות.

אורן אסף חזן: רק לפני כמה דקות נעצר יהודי רק על כך שהרים דגל יהודי, דגל של מדינת ישראל, בהר-הבית.

אורן אסף חזן: אבל כשדגלים של "דאעש", "חמאס" וארגוני טרור רצחניים מתנוססים שם, יש אנשים בבית הזה שמוחאים כפיים.

אורן אסף חזן: בדרך הזאת אבדה תקוותנו, ואני מסרב לקבל את זה.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

אורן אסף חזן: יבוא היום ואנחנו נניף דגל יהודי בהר-הבית; יבוא היום ונחזיר אותו לידינו; יבוא היום ונמשיך לבנות ולהיבנות; ויבוא היום שגם נסתום את הפיות לכל אותם אלה, שכמו שאמרתי, בורחים מפה, לא מסוגלים להתמודד עם האמת.

אורן אסף חזן: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: אגב – בניגוד לתקנון, אני כבר אומר לכם, כי לא השמיצו לא סיעה ולא זה – אני אאפשר, בגלל מה שענת ברקו אמרה – ותחושת הקיפוח.

קריאה: – – –

ענת ברקו: – – – נחמן?

יחיאל חיליק בר: להשתדל לקצר בבקשה.

ענת ברקו: יושב-ראש הכנסת, כנסת נכבדה, נחמן, אתה מודאג?

נחמן שי: – – –

ענת ברקו: לא יודעת.

ענת ברקו: אני מרגישה שבאמת כנראה הדיון הזה לא מוצה, במיוחד לאחר שאחמד טיבי, חבר הכנסת טיבי, האשים כאן את עם ישראל ככזה שיוצר שואה, השווה אותנו לנאצים, האשים בהאשמות ובהשמצות את ראש הממשלה.

ענת ברקו: אני אגיד לו משפט יפה בערבית: דָרַבְּנִי ובָּכַּא, סָּבַּקְנִי ואשְתָכַּא – הרביץ לי ובכה ורץ להקדים ולהתלונן.

ענת ברקו: ומה זה אומר?

ענת ברקו: כשאנחנו רואים את הדה-הומניזציה היומיומית שעושים, בשם ההתנגדות, הטרור, המֻקאוומה, כפי שהם קוראים לזה, רצח של ילדים – אני ראיתי את התמונה של שלהבת פס, ונראה לי שגם אתה, חבר הכנסת שי, במסגרת היותך דובר צה"ל נתקלת בתמונה הזאת, עם הכדור במצח של תינוקת בת תשעה חודשים.

ענת ברקו: מספיק, הרי אף אחד לא מחייב את מה שהיה כאן.

ענת ברקו: כולם יצאו נגד זה, כולם כואבים את זה.

ענת ברקו: אנחנו מאמינים שהכאב של האימא הפלסטינית אינו שונה מהכאב של האימא היהודייה.

ענת ברקו: בטח אנחנו לא אומרים את זה.

ענת ברקו: ראש הממשלה בא, וביקר, וליווה, ואמר שיעשה את כל הצעדים הנדרשים.

ענת ברקו: אני בטוחה שהדברים האלה ייעשו.

ענת ברקו: אתם יודעים מה?

ענת ברקו: כי זה לא נגד הפלסטינים בלבד – זה נגד הדמוקרטיה הישראלית; זה נגד המדינה שלנו ומוסדותיה.

ענת ברקו: אבל כשהפלסטינים ואלה שיושבים כאן מסיתים יומם וליל נגד יהודים, והם עושים את זה בערבית צחה ובעברית צחה, והם עושים את זה מעל הדוכן הזה ואף אחד לא אומר מילה – באמת, יש גבול, די, מספיק.

ענת ברקו: לבוא וכאן להשתמש בשואה, ולאסוף את זה – –

מיקי לוי: ענת, זה לא מדויק.

ענת ברקו: – – את הדוגמאות האלה, כדי להגיד שזה בדיוק מה שקרה כאן?

ענת ברקו: אצלנו העם מתנגד לזה.

ענת ברקו: אני אומרת לכם, סיפר לי סבו של הילד עלי, שנרצח, זכרו לברכה, כשגם אישי ואני ביקרנו אותו בבית-החולים – הוא אמר שהוא עבד אצל בחור ישראלי לפני 15 שנה, שבא ולקח אותו מבית-חולים תל-השומר לבית-חולים סורוקה כדי לבקר את אחיינו, את בעלה של בתו, כי הוא גם הדוד שלו.

ענת ברקו: הוא אומר: תומכים בנו, עוזרים לנו, באים אלינו, סידרו לנו לינה; הכול בסדר, לא צריכים כלום, כולם דואגים לנו.

ענת ברקו: אז אי-אפשר להפוך את זה כאילו כל עם ישראל הוא קיצוני, הוא פנאטי, ומנהלים כאן איזשהו רצח עם.

ענת ברקו: באמת, מספיק עם זה.

ענת ברקו: ולא לקחת את המוסר הכה-אלסטי של הקבוצה שיושבת פה, של חבר הכנסת טיבי, עם הנאומים שלו.

ענת ברקו: אני תמיד שומעת שהוא נשא כאן נאום מרשים על השואה, וכולם התרגשו מזה.

ענת ברקו: אבל מה זה עוזר אם הוא לוקח את אותו אירוע נורא, שאין דומה לו בהיסטוריה האנושית, והוא משליך אותו ופוגע בזכרם של קורבנותיו?

ענת ברקו: מה שאני באמת מבקשת, כבוד היושב-ראש:

ענת ברקו: בזמן הזה כדאי להפסיק עם ההתקוטטות וההתלהמות.

ענת ברקו: כולם מגנים את הרצח הנורא של שירה, ששירת חייה נפסקה, את הרצח הנורא של עלי, את הפגיעה בענבר, אתמול, כאשר זרקו בקבוק תבערה לעבר רכב של זוג שנסע בירושלים.

ענת ברקו: וצריכים להגיד: די, מספיק.

ענת ברקו: צריך לדבר, למצוא דרך אחרת לעשות את הדברים האלה, אבל אי-אפשר לבוא ולהכתים את העם היהודי, כיוון שעם ישראל הוא נגד ההתנהלות הזאת, והיא לא אידיאולוגיה, כפי שאנחנו רואים בקרב הפלסטינים.

ענת ברקו: אני רוצה להוסיף משהו שאמר עיסאווי פריג', חבר הכנסת פריג'.

ענת ברקו: הוא אמר: אני באתי לאבו מאזן, ואבו מאזן אמר: אני בן 80, אני כבר לא יכול לספק לכם הגנה, לישראלים הפלסטינים.

ענת ברקו: נו, באמת.

ענת ברקו: מספיק עם גלגול העיניים הזה של השמאל והצביעות הזאת.

ענת ברקו: זה לא במקום.

מיקי לוי: זאת בדיחה רעה.

ענת ברקו: זאת הייתה בדיחה רעה, אבל זה מה שהוא אמר.

ענת ברקו: אתה שמעת את זה, נכון, חבר הכנסת לוי?

מיקי לוי: בדיחה רעה.

ענת ברקו: אז – תודה לכל הכיסאות הריקים.

ענת ברקו: אני מעריכה את חבר הכנסת לוי, את חבר הכנסת שי ואת חברת הכנסת לוי שנשארו לשמוע את הדברים.

יואב קיש: מה עם הקואליציה?

ענת ברקו: ואתכם – זה מובן מאליו.

ענת ברקו: תודה, אדוני היושב-ראש, על הזמן שנתת לי.

יחיאל חיליק בר: ברקו, היה דיון מאוד מאוד טעון וחשוב היום, אני לא בטוח שלמדנו ממנו והפקנו ממנו את כל הלקחים; אני לא בטוח, אבל אני לפחות מקווה.

אורן אסף חזן: – – –

יחיאל חיליק בר: תם סדר-היום.

יחיאל חיליק בר: הישיבה הבאה תתקיים ביום שני, כ"ט בתשרי התשע"ה, 12 באוקטובר 2015, בשעה 16:00.

יחיאל חיליק בר: ישיבה זו נעולה.