ישיבת מליאה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 17, 2015-06-02 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום יום שלישי, ט"ו בסיוון התשע"ה, 2 ביוני 2015.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו, כמדי יום שלישי, פותחים בנאומים בני דקה – אפשרות של חברי הכנסת להביע את העמדות שלהם.

יולי יואל אדלשטיין: אני הפעלתי את ההצבעה, נא להירשם באמצעות ההצבעה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת טלב אבו עראר, למה שלא תפתח את הנאומים?

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אנחנו לא נחכה.

יולי יואל אדלשטיין: אחמד טיבי ביקש להיות חיובי.

יולי יואל אדלשטיין: דב חנין גם יירשם.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה.

טלב אבו עראר: מכובדי היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, ביום א' השבוע הייתה הילדה רסמייה אבו זיד בת ה-11 בדרכה מבית-הספר "אלזהראא" שביפו בחזרה לביתה, באוטובוס ששייך לחברת "דן" – תחבורה ציבורית.

טלב אבו עראר: היא הייתה ביחד עם קבוצה מתלמידי בית-הספר שבו היא לומדת.

טלב אבו עראר: כדבר טבע, ילדים בגילים האלו לא שומרים על שקט מופתי.

טלב אבו עראר: לפתע קם טרוריסט יהודי, חיית אדם, והחל לרדוף אחריהם בתוך האוטובוס, ולמראה – לעיני הנהג והנוסעים תפס את הילדה רסמייה אבו זיד והחל להרביץ לה בגבה ובכל חלקי גופה.

טלב אבו עראר: כתוצאה מהתקיפה נגרמו לה מספר חבלות בחלקי גופה, ובין היתר שבר ביד שמאל.

טלב אבו עראר: הילדה נלקחה לבית-החולים על-ידי משפחתה, וכתוצאה מהפגיעה גיבסו את ידה.

טלב אבו עראר: ואני כאן תוהה ושואל: עד מתי ימשיכו האלימות והגזענות, במיוחד – כלפי הערבים בכלל והילדים הערבים בפרט?

טלב אבו עראר: מכובדי היושב-ראש, איך שלא יהיה המצב הזה, המורה או המדריך או הרב החכם הגדול של הגזענות הוא בעצם ראש הממשלה, שעדיין קורא שהערבים נוהרים אל הקלפיות.

טלב אבו עראר: הגיע הזמן למגר את התופעה החמורה הזו – אלימות, גזענות, כל המושגים האלו.

טלב אבו עראר: רוצים לשמוע: אהבה, אחווה, שלום.

טלב אבו עראר: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: כפי שביקשתי, היית חיובי, בסדר גמור.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יואל רזבוזוב – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: ואחריו – חברת הכנסת נורית קורן.

יואל רזבוזוב: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, רציתי לדבר על החייל שנמצא כעת בקורס מפקדי כיתות בצה"ל ואשר נשפט בגלל שאכל סנדוויץ' עם בשר לא כשר.

יואל רזבוזוב: בלי לציין את שמו של החייל אגיד שמדובר בחייל בודד שהגיע מארצות-הברית לתרום ולהגן על מדינת ישראל.

יואל רזבוזוב: למי שעוד לא מכיר את הסיפור – החייל קיבל מסבתא שלו סנדוויץ' ובו בשר לא כשר, אך הוא לא ידע שאסור להכניס אותו לבסיס, וכשגילו מפקדיו שזה המצב שפטו אותו ל-11 ימי מחבוש.

יואל רזבוזוב: ואני שואל: איפה המידתיות?

יואל רזבוזוב: האם חייל, שלא לומר מג"ד, אשר הודה בעבירות של התנהגות בלתי הולמת, חלקן על רקע מיני, כלפי החיילת מאי פאטל, לא היה צריך לקבל עונש חמור יותר?

יואל רזבוזוב: אבל הוא קיבל אפס ימי מחבוש, אפס.

יואל רזבוזוב: במגילת העצמאות מדובר על חופש הדת וחופש המצפון.

יואל רזבוזוב: גם ראש הממשלה, לאחר שנאם באו"ם בשליחות המדינה, הלך לאכול במסעדה לא כשרה – שיהיה לו לבריאות, לא קרה שום דבר.

יואל רזבוזוב: לאחר שיחה עם קרובי משפחתו של החייל שמחתי לשמוע שהפרסומים בתקשורת והפנייה שלי למשרד הביטחון הביאו להפחתת העונש.

יואל רזבוזוב: החייל ימשיך את קורס המפקדים אבל את השבת הקרובה הוא יבלה בבסיס בריתוק.

יואל רזבוזוב: בזאת אקרא שוב לשר הביטחון ולגופי הענישה בצה"ל: הפעילו שיקול דעת.

יואל רזבוזוב: אל תפגעו בחיילים הבודדים שבאו לישראל עם מטען תרבותי שונה, אשר מגינים בכל יום ויום על מדינת ישראל.

יואל רזבוזוב: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת רזבוזוב.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת נורית קורן.

יולי יואל אדלשטיין: ואחריה – חברת הכנסת קסניה סבטלובה.

נורית קורן: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, צהריים טובים.

נורית קורן: אני רוצה לדבר היום על אופניים חשמליות.

נורית קורן: אופניים חשמליות זה כלי הורג.

מירב בן ארי: חשמליים – אופן אחד.

נורית קורן: חשמליים.

נורית קורן: התופעה הפכה לנחלת הכלל, וזה מסוכן עוד יותר.

נורית קורן: גם בני-נוער וגם מבוגרים נוסעים על המדרכות, חוצים כבישים ללא התראה ומסכנים את עצמם ואת הציבור.

נורית קורן: יש לאכוף לאלתר את התקנות ולאסור נסיעה על המדרכות.

נורית קורן: גם אני כמעט נדרסתי על-ידי אופניים חשמליים.

נורית קורן: לא צריך שעוד אנשים ייפגעו, מספיק שאדם אחד נהרג ואתמול נפצעה תינוקת בת שלוש.

נורית קורן: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת קורן.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת קסניה סבטלובה – בבקשה, גברתי, ואחריה – חבר הכנסת חמד עמאר.

קסניה סבטלובה: אדוני יושב-ראש הכנסת, חברי חברי הכנסת, רציתי לדבר היום על רשות השידור, שנמצאת במצב קטסטרופלי.

קסניה סבטלובה: עובדי רשות השידור הפעם קיבלו את המשכורת של חודש מאי, אבל כפי שידוע לי, ברשות השידור יש בעיות כספיות קשות ביותר ולא ברור אם ומתי יוכלו לשלם לעובדים את מה שמגיע להם ולספקים את מה שמגיע להם.

קסניה סבטלובה: רשות השידור, והשידור הציבורי בכלל, במדינת ישראל ובמדינות אחרות, קיים בדיוק למטרה אחת – כדי למנוע את הלחצים על העיתונאים ועל העובדים של רשות זו כדי שיוכלו למלא את עבודתם נאמנה, לסקר את אשר מתרחש במדינתם ולא להיות נתונים, לא לשיקולים כלכליים, לא לשיקולים פוליטיים ולא ללחצים כאלה ואחרים.

קסניה סבטלובה: צריך להציל את רשות השידור.

קסניה סבטלובה: כרגע לא גובים את אגרת הטלוויזיה; היא בוטלה על-ידי השר גלעד ארדן ועל-ידי בנימין נתניהו, ראש הממשלה, שכך הרוויחו נקודות אצל הציבור, אבל לא דאגו בעצם לפתרון חלופי ברשות השידור, שכרגע נמצאת במצב מאוד מאוד קשה והעובדים שם שואלים מדי יום מה יהיה אתם.

קסניה סבטלובה: מדובר ב-1,400 עיתונאים מקצועיים, אנשים שבאמת עושים את עבודתם נאמנה וצריך לדאוג להם, צריך לדאוג לרווחתם וצריך לדאוג לרווחת השידור הציבורי במדינת ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת סבטלובה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת חמד עמאר – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: ואחריו – חברת הכנסת בן ארי.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, בסוף השבוע האחרון נפגשתי עם קבוצה של צעירים דרוזים לפני גיוס, אותם צעירים שחיים ביישובים מעורבים, שלומדים במסגרת של משרד החינוך הערבי.

חמד עמאר: וכידוע לכולם, משרד החינוך ביטל כמה בגרויות לאותם בתי-ספר, ואותם צעירים שהיו אמורים להירשם לעתודה הצבאית, ובעצם הם צריכים ציוני בגרות – אין להם את ציוני הבגרות.

חמד עמאר: זה מונע מהם ללמוד לפני הגיוס, וזו פגיעה מאוד קשה באותם צעירים שבנו את העתיד שלהם על כך שילמדו לפני הגיוס לצבא.

חמד עמאר: קודם כול, הם מפסידים לימודים לפני הגיוס; שניים, גם הצבא מפסיד בנקודה הזאת – הוא יכול להרוויח צעירים מוכשרים מאוד, שיכולים לתרום במסגרת הלימודים שילמדו לפני הגיוס.

חמד עמאר: לכן, אני קורא לאחראים בצבא, במשרד החינוך, להתחשב באותם צעירים שאין להם את ציוני הבגרות ולאפשר להם להיקלט בעתודה הצבאית.

חמד עמאר: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת חמד עמאר.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת מירב בן ארי – בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: ואחרייך – חבר הכנסת אבו מערוף.

מירב בן ארי: יושב-ראש הכנסת, חברי חברי הכנסת, אני רוצה להצטרף לדבריה של חברתי חברת הכנסת נורית קורן.

מירב בן ארי: גם אני בעד שינוי התקנות לגבי אופניים.

מירב בן ארי: אין ספק שגם אופניים חשמליים הם חלק מהעניין, אבל גם אופניים.

מירב בן ארי: להזכיר לכם, אותו אדם שנפטר בפברואר האחרון, במוזיאון תל-אביב, נפגע מאופניים רגילים, לא מאופניים חשמליים.

מירב בן ארי: אבל אין ספק, בתור אחת שעבדה גם עם בני-נוער הרבה שנים, הבעיה הרבה יותר אקוטית במרכז הארץ, שם יש הרבה אופניים חשמליים.

מירב בן ארי: השינוי בתקנות – שכבר ראיתי היום וכבר התחלתי לעבוד עליהן – הוא כמובן בנושא של האכיפה.

מירב בן ארי: אבל הדבר שהכי חשוב בעיני זה פשוט שעל האופניים החשמליים ישימו לוחית רישוי, אין ברירה, אין מנוס.

מירב בן ארי: ובסופו של דבר, כשיהיה נזק לאדם הוא יוכל לראות, לזהות את האופניים, ולא להגיע למצב שאנשים פוגעים ונוסעים, ועם אופניים חשמליים זה מאוד קל.

מירב בן ארי: אנחנו בעד לשנות את התקנות וגם כמובן לקנוס את אותם אלה שפוגעים בציבור ובהולכי הרגל.

מירב בן ארי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת מירב בן ארי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף, ואחריו – חבר הכנסת מיקי לוי.

עבדאללה אבו מערוף: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, שלא נשכח שיש, מה שנקרא – אמור להיות שלום ועשוי להיות שלום.

עבדאללה אבו מערוף: שמענו הצהרה הזויה של נשיא ארצות-הברית, שקיבל פעם פרס נובל, שהוא לא יכול להמשיך להגן על ישראל כל עוד אין שיחות.

עבדאללה אבו מערוף: אני אומר לו: בוקר טוב אליהו.

עבדאללה אבו מערוף: הוא לא יכול להגן.

עבדאללה אבו מערוף: אין שיחות; מי מעכב את השיחות ומה תפקידה של ארצות-הברית במזרח התיכון, כאן – שהיא המכשול העיקרי לשלום?

עבדאללה אבו מערוף: לכן, מן הראוי שיגיד שיש צורך בנסיגה מלאה מהשטחים הכבושים, 67', ולהקים שלום צודק, מכונן על שתי מדינות.

עבדאללה אבו מערוף: זה מה שצריך.

עבדאללה אבו מערוף: לכן אני אומר לו: בוקר טוב אליהו, גילית את אמריקה.

עבדאללה אבו מערוף: תודה רבה לך, נשיא ארצות-הברית.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אבו מערוף.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מיקי לוי – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת מרגי.

מיקי לוי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני מזמין את כולכם להדק חגורות ולהצטרף אלי למסע במכונת הזמן שנבנתה באגף הכלכלן הראשי במשרד האוצר, הטיסה אל העתיד.

מיקי לוי: השנה היא שנת 2059.

מיקי לוי: אני מדגיש, 2059.

מיקי לוי: החרדים מהווים כרבע מאוכלוסיית ישראל, כן ירבו, ואורח חייהם נשמר כפי שהיה.

מיקי לוי: הפער בין הכנסות להוצאות הממשלה עומד על 3.4%, שהם כ-35 מיליארד שקלים במונחים של ימינו, היום.

מיקי לוי: יחס החוב–תוצר של מדינת ישראל מטפס ל-170 – –

נחמן שי: יש טיסה – – –

מיקי לוי: – – כמו ב-1985, עקב ירידה בהכנסות ממסים.

מיקי לוי: בקיצור, ישראל ניצבת בפני פשיטת רגל.

מיקי לוי: עד כאן מהעתיד, חברים, ועכשיו אנחנו חוזרים ל-2015, וכדאי שממשלת ישראל תתעורר ומהר.

מיקי לוי: עכשיו זה לא רק המצע של מפלגת יש עתיד, אלא ניתוח רשמי של משרד האוצר, והיום של נגידת בנק ישראל קרנית פלוג, שמזהירה שכל שנה אנחנו מאבדים 0.5% מהצמיחה, אם לא יחזירו – והיא דורשת להחזיר את הקריטריון של שליחת הילדים למעונות-יום, כי זה מה שהיה גם זרז ליציאה לעבודה; דורשת ללמד לימודי ליבה – זה לא רק יש עתיד, גם ד"ר פלוג, נגידת בנק ישראל, דורשת את זה.

מיקי לוי: בלי לימודי ליבה, אדוני היושב-ראש, בלי תמיכה במיצוי כושר ההשתכרות כדי לתמרץ יציאה לעבודה ובלי השוויון בנטל, הממשלה הזאת תוביל את מדינת ישראל לפשיטת רגל כלכלית ולקטסטרופה בלתי נמנעת.

מיקי לוי: ההיסטוריה הכלכלית, חברים, לא תסלח לכם על המחדל שאתם מובילים בגלל אינטרסים סקטוריאליים וסחטנות פוליטית.

מיקי לוי: אתם מובילים את מדינת ישראל לתהום.

מיקי לוי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: כל כך נפעמתי מן הנאום ומן השנים שלא יכולתי להפסיק את הדובר, אבל, חברי הכנסת, בבקשה, על-פי דרישת התקנון, הימנעו מהצגת מיצגים שונים, לרבות עיתונים, בזמן שאתם נואמים.

יולי יואל אדלשטיין: אנא מכם, גם בנאומים בני דקה אתם מספיק משכנעים גם בלי להציג לנו הדברים.

יולי יואל אדלשטיין: חבר כנסת מרגי – בבקשה, אדוני, ולאחריו – חבר הכנסת דניאל עטר.

יעקב מרגי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, מכובדי השר, חשבתי שחברי הכנסת ייענו לבקשתך ביום האחדות ללכת לגישה חיובית.

יעקב מרגי: מיקי לוי, הנך מוזמן לשבת בקואליציה ולהשפיע מבפנים.

יעקב מרגי: זה שתצעק ותרתח זה לא בריא.

יעקב מרגי: לחץ הדם – אנחנו נביא פה רופא אחר כך.

יעקב מרגי: בנחת.

עבדאללה אבו מערוף: אני כאן, אני כאן.

יולי יואל אדלשטיין: יש רופא, כן.

יולי יואל אדלשטיין: יש רופא באולם.

יעקב מרגי: המדבר האופוזיציוני קר מאוד.

יעקב מרגי: אבל בנושא האחדות – לדברים חיוביים.

יעקב מרגי: המדבר האופוזיציוני קר, אחמד.

יעקב מרגי: יש צינה, צינת המדבר.

יעקב מרגי: אני איש הנגב, אני יכול להעיד על זה.

יעקב מרגי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, בנימה חיובית, יום האחדות.

יעקב מרגי: אני רוצה לברך ולהודות, גם להנהלת כי"ל – טוב מאוחר מאשר בכלל לא – וליו"ר ועד העובדים ולאבי ניסנקורן ולשר הכלכלה חבר הכנסת אריה דרעי על המאמץ שנעשה.

יעקב מרגי: ואכן המשבר, לעת עתה – אני מקווה שנפתר כליל.

יעקב מרגי: סכסוך העבודה כרגע בכי"ל, או שהוקפא או שהסתיים, וכל ציבור העובדים חזר למקומו בשלום – בנימה חיובית, ועוד נדבר היום על האחדות בהמשך.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מרגי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת דניאל עטר – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת אחמד טיבי.

דניאל עטר: אני רוצה, ברשותכם, להצטרף להמשך דבריו של חבר הכנסת מרגי ולחבר ליום האחדות נושא שבדרך כלל אולי לא נתפס כחלק מהאחדות שלנו, וזו סוגיית הבנייה הלא-חוקית במגזר הערבי.

דניאל עטר: אני מעלה את זה כי היום מתקיימות בחירות בגלבוע.

דניאל עטר: אחרי 21 שנה שהייתי שם ראש מועצה, מתקיימות ברגעים אלה בחירות.

דניאל עטר: אני רוצה לומר לכם שכשהגעתי לגלבוע, לפני 21 שנה, היקף עבירות הבנייה במגזר הערבי היה מחריד.

דניאל עטר: וראו זה פלא, אני יוצא משם אחרי 21 שנה, כאשר כל הכפרים עם תוכניות מתאר מסודרות לעוד 15 שנה קדימה.

דניאל עטר: וראו זה פלא, יש שם שלוש קבוצות אוכלוסייה: מושבים, קיבוצים וכפרים ערביים; כפרים ערביים הם עם עבירות הבנייה המעטות ביותר במועצה אזורית גלבוע.

דניאל עטר: אני אומר את זה כאן כי זה חלק מאותה אחדות שחבר הכנסת מרגי מדבר עליה.

דניאל עטר: אנחנו מדינה אחת.

דניאל עטר: כל האזרחים צריכים להיות שווים בה, והגיע הזמן, עכשיו, אחרי בחירת יושבי-ראש הוועדות, שייקחו את הנושא הזה כחלק מסדר-היום, כחלק מתפיסת העבודה שלנו, ולהסדיר את העניין הזה.

דניאל עטר: זה לטובת החיים של כולנו.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עטר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אחמד טיבי – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת חיים ילין.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, שוב אני מקבל פנייה, הפעם מסעיד זידאן מעכו.

אחמד טיבי: אתמול בשעה 19:30 שיחקו סעיד וחבריו במגרש קט-רגל, במגרש העירוני הממוקם בשכונת בן-גוריון בעכו.

אחמד טיבי: 19:30, ערב.

אחמד טיבי: פתאום מגיעה ניידת שיטור משולב של עיריית עכו מלווה בניידת של המשטרה, ואומרים לשחקנים הערבים: נא לצאת מהמגרש.

אחמד טיבי: למה, שואלים השחקנים; אתם פולשים, עונים השוטרים.

אחמד טיבי: פולשים?

אחמד טיבי: כן.

אחמד טיבי: בשעה הזאת אין לכם היתר להיות כאן, השעה הזאת משוריינת לקבוצה של נערים יהודים.

אחמד טיבי: אבל אין נערים יהודים עכשיו, עונים השחקנים.

אחמד טיבי: לא חשוב, היא משוריינת.

אחמד טיבי: אבל מכוח מה?

אחמד טיבי: שואלים השחקנים; יש הוראה בכתב, יש צו, יש החלטה, יש החלטת בית-משפט, מועצת עירייה, מכתב מהראיס, ראש העירייה?

אחמד טיבי: אין.

אחמד טיבי: מי החליט?

אחמד טיבי: השוטרים אמרו: השוטר פרץ.

אחמד טיבי: השוטר פרץ, איפה הוא?

אחמד טיבי: השוטר פרץ החליט.

אחמד טיבי: הוויכוח נמשך כחצי שעה, ואפשר היה לשחק ארבעה משחקים.

אחמד טיבי: אז המשיכו לשחק, ופתאום האורות כבו.

אחמד טיבי: יצאו מהמגרש ורצו לחפש מגרש אחר.

אחמד טיבי: רק יצאו דקה, חזרו האורות, המגרש הואר.

אחמד טיבי: חזרו לשחק במגרש, כמה דקות ושוב נכבו האורות.

יולי יואל אדלשטיין: נא לסיים.

אחמד טיבי: מה קרה, שואלים אחרי רבע שעה השחקנים את השוטרים.

אחמד טיבי: ענו השוטרים – תשובה מאוד משכנעת – כי יכול להיות שילדים כלשהם משחקים דווקא עכשיו, דווקא בשעה הזאת, בארון החשמל של המגרש.

אחמד טיבי: אני רוצה לומר לסעיד: אל תטה אוזן לפרץ.

אחמד טיבי: תמשיכו גם לארגן, גם לשחק, בצורה מאורגנת, מסודרת, בלי לפגוע באף אחד.

אחמד טיבי: (אומר דברים בשפה הערבית, להלן תרגומם: אל תניחו לחושך של השוטר פרץ להביס אתכם.

אחמד טיבי: אורכם יביס את פרץ ושכמותו, וגם אמרתי בשבוע שעבר: אנחנו בעלי הארץ.

אחמד טיבי: )

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אחמד טיבי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת חיים ילין – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת אורן חזן.

חיים ילין: כבוד היושב-ראש, אני רוצה לספר על סרט שעשו ילדי קיבוץ נירים שנקרא "הבלון".

חיים ילין: "הבלון" זה סרט מדהים.

חיים ילין: הוא סרט קהילתי שנוצר אחרי "עמוד ענן", ובעצם הוצג לראשונה במדינת ישראל לאחר "צוק איתן".

חיים ילין: הסרט הזה קיבל פרס ראשון, ואותה קבוצת ילדים נסעה והציגה אותו באיטליה והוא קיבל גם שם פרס ראשון.

חיים ילין: הסיפור הוא כזה, קצר: ילדים רוצים לחגוג את פורים אבל יש "צבע אדום".

חיים ילין: מה עושים שלא יהיה "צבע אדום", בשביל שלא יהרוס להם את החג?

חיים ילין: אז הם לוקחים בלון עם פתק, ומבקשים מהצד השני, מהפלסטינים, שלא יירו.

חיים ילין: הבלון מגיע לילד בצד השני.

חיים ילין: סוף הסרט בא ואומר: היה "צבע אדום" בפורים, אבל, הוא אומר, גם הגדולים בעזה לא מקשיבים לילדים.

חיים ילין: וזה הסיפור.

חיים ילין: תמימות.

חיים ילין: לאחר "צוק איתן", עמותת "להב", שאודי סגל מערוץ 2 הוא היושב-ראש בהתנדבות שלה, ואיתי כהן הוא המנכ"ל, מפיקים עוד כעשרה סרטים כאלה, לכל מועצה אזורית אשכול ולעוטף-עזה.

חיים ילין: נגב-גליל שותפים שם, ערוץ הילדים שותפים שם, מרכזי החוסן.

חיים ילין: הבקשה שלי, שיהיו עוד הרבה מאוד סרטים, אבל שהסרטים לא יהיו טיפול פסיכולוגי על פוסט-טראומה, אלא שכולנו נתגייס ונמנע את המלחמה הבאה, בשביל שיהיו סרטים מסוג אחר.

חיים ילין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת ילין.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת חזן, בבקשה, ואחריו – חברת הכנסת לנדבר.

אורן אסף חזן: אדוני כבוד היושב-ראש, חברי וחברותי חברות הכנסת, מתי לאחרונה, אם בכלל, נתקלתם במושג "פרהוד"?

אורן אסף חזן: אני רוצה להחזיר אתכם – – –

נחמן שי: איזה מושג?

אורן אסף חזן: אני מתנצל שאני קצת צרוד, "פרהוד".

אורן אסף חזן: אני רוצה להחזיר אתכם לחג השבועות 1941, 74 שנים אחורה.

אורן אסף חזן: הזרוע הארוכה של המשטר הנאצי, הצורר, מגיעה לעיראק, פוגעת קשות ביהדות עיראק.

אורן אסף חזן: 179 יהודים נרצחים, מעל 2,000 יתומים.

אורן אסף חזן: 50,000 יהודים נבזזים, כופים עליהם לעשות מעשים קשים – קריעת ספרי תורה – בתי-כנסת.

אורן אסף חזן: הדבר הזה לא מדובר כלל בתקשורת.

אורן אסף חזן: אני קורא למשרד החינוך לקחת צד, נשימה עמוקה, ואולי להכניס את זה גם למערכת הלימוד.

אורן אסף חזן: אחרי הכול, היהודים האלה הם בשר מבשרנו.

אורן אסף חזן: באותה נשימה, לא מזמן ציינו 70 שנה לניצחון על גרמניה הנאצית.

אורן אסף חזן: אני קורא מכאן לנו להתאחד ביום האחדות, יום לפני יום האחדות, רגע לפני הדיון, ולנסות להוביל שהיום הזה – שהוא יום חג למעל 1.5 מיליון אזרחים במדינת ישראל – להוביל שזה יהיה חג ישראלי.

אורן אסף חזן: יום הניצחון יהפוך להיות חג ישראלי.

אורן אסף חזן: אני אשמח אם אתם תצטרפו אלי בקריאה הזאת, ויחד נוביל, ממקום אמיתי, גם ממקום שהוא קצת פחות פופוליסטי, מקום של זיכרון, כי מזה אנחנו באמת קמים, עומדים ונמצאים כאן למען הציבור.

אורן אסף חזן: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת חזן.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת סופה לנדבר – בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מסעוד גנאים יהיה אחרייך.

סופה לנדבר: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני רוצה דווקא לחזור לסיפור של החייל הבודד שקיבל 11 ימי מחבוש.

סופה לנדבר: אדוני היושב-ראש, אני הייתי בארצות-הברית, ולא פעם אחת, בגיוס של חיילים, חיילים בודדים שהולכים לשרת במדינת ישראל.

סופה לנדבר: אני הייתי שם ועמדתי מול משפחות ואמרתי: כאן, במדינת ישראל, יהיה להם טוב.

סופה לנדבר: תסתכלו לאן אנחנו הגענו.

סופה לנדבר: לאן מדינת ישראל, הצבא של מדינת ישראל – לתת עונש לחייל שהביא סנדוויץ' לצבא?

סופה לנדבר: מה קרה כאן, במדינת ישראל?

סופה לנדבר: יש ציבור שלם שבוחר, במקום להגיע ולשרת, או להיות כאן ולשרת בצבא, הם בוחרים להתפלל.

סופה לנדבר: ואני לא נגד תפילות; אני בעד שכל הציבור ילך לשרת למען מדינת ישראל.

סופה לנדבר: ואתה יודע, אדוני היושב-ראש, כאשר הציבור הזה בחר מה שהוא בחר, הוא היום כאן, בהסכמים קואליציוניים, מקבל פרס, 8 מיליארד ש"ח.

סופה לנדבר: הוא מקבל פרס שאנחנו מבטלים היום – לא אנחנו, אלא הקואליציה וראש הממשלה ומשרדי הממשלה וממשלת ישראל – מבטלים חוקים שעברו בקדנציה שעברה על גיוס, על עונש פלילי על אי-גיוס לצבא של מדינת ישראל.

סופה לנדבר: ואני שואלת, האם ייכנסו עכשיו גם, סליחה על הביטוי, לתחתונים של החייל ויסתכלו: עבר ברית, לא עבר ברית?

סופה לנדבר: לאן אנחנו הגענו?

סופה לנדבר: 11 ימי עונש לחייל בודד.

סופה לנדבר: אנחנו זוכרים מה שהיה עכשיו במבצע "צוק איתן", אנחנו זוכרים כאשר הייתה מלחמה, איך חיילים בודדים, שבחרו להגיע למדינת ישראל מארצות-הברית – במקום נוחות שם, בארצות-הברית, הגיעו לשרת ונהרגו כאן, גם, במדינת ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

סופה לנדבר: ואני אומרת, כל הציבור צריך לדעת: אנחנו במדינת ישראל לא נסבול ששירות בצבא לא יקבל פרס.

סופה לנדבר: אנשים שמשרתים צריכים לשרת ולקבל את הדברים הנכונים.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת לנדבר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מסעוד גנאים – בבקשה, אדוני, ואחריו – חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, ועד הווקף והוועד העממי, וגם כמה עמותות בחיפה ובחברה הערבית, מנהלים מאבק כדי לשמור על בית-הקברות "אל-קסאם" בחיפה, בנשר, ששם היה הכפר הערבי שנהרס, בלד-א-שיח'.

מסעוד גנאים: יש חברה בשם "קירור אחזקות", שקנתה כ-10 דונם מבית-הקברות, ורוצה להקים מחסנים על בית-הקברות, ויש שם קברים.

מסעוד גנאים: אז הוועד העממי וועד הווקף וכולם עמדו כדי לא לחלל קברים ובית-קברות.

מסעוד גנאים: אז אני קורא לכל הנוגעים בדבר – במיוחד מינהל מקרקע ישראל, שמכר את האדמה, שמכר את אדמת בית-הקברות, כ-10 דונם, לחברה ההיא – למנוע את הדבר הזה, וקורא לכולם למנוע חילול בית-הקברות והקברים.

מסעוד גנאים: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מסעוד גנאים.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין, ואחרייך – חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

איילת נחמיאס ורבין: כבוד היושב-ראש, חברי וחברותי, אנחנו עדים בשבועיים האחרונים למלחמתן של נערות צעירות להתלבש כפי שהן היו בוחרות.

איילת נחמיאס ורבין: מה שמטריד אותי, בעיקר, ולדעתי צריך להטריד את כולנו, זה המסר שאם הן מתלבשות בצורה לא נאותה אזי הן מזמינות דברים שאנחנו לא רוצים לחשוב שהן מזמינות.

איילת נחמיאס ורבין: המסר, הסמוי לכאורה, הוא פשוט מסר מטריד ומדאיג.

איילת נחמיאס ורבין: אני מתכוונת להגיש לכנסת הצעת חוק – ואני לא מאמינה שצריך להגיש הצעת חוק כדי שהדברים האלה יקרו, אבל הצעת חוק שתמנע אפליה בקוד הלבוש.

איילת נחמיאס ורבין: אין שום בעיה עם החלטה שיש קוד לבוש, אבל שקוד הלבוש יהיה זהה לבנים ולבנות.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא רוצה לשמוע מאנשים ב"צופים" שיש – מבחן האגרוף.

איילת נחמיאס ורבין: מבחן האגרוף מיועד רק לנערות צעירות, לוודא שהאגרוף שלהן עובר את קו המכנסיים שלהן.

איילת נחמיאס ורבין: את המבחן הזה לא עושים לבנים.

איילת נחמיאס ורבין: היום קיבלתי טלפון מאילן ליבוביץ, חבר כנסת לשעבר.

איילת נחמיאס ורבין: בתו יובל – ואי-אפשר לראות במרחק כזה – שלחו לי את התמונה של החצאית של בתם, שהיא באורך של המכנסיים – – –

יולי יואל אדלשטיין: רק עכשיו אמרתי שאני מבקש לא להציג מצגים.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו פרלמנט, לא show.

איילת נחמיאס ורבין: סליחה, אני מתנצלת, אדוני היושב-ראש.

איילת נחמיאס ורבין: אדוני היושב-ראש, אני מתנצלת, אני לא שמעתי, ואני חוזרת – מהמוצגים.

איילת נחמיאס ורבין: התמונה הזאת מראה כיצד אורך החצאית שלה ואורך המכנסיים של החבר שלה הם בדיוק באותו אורך.

איילת נחמיאס ורבין: אבל ממי מנעו להיכנס לבית-הספר?

איילת נחמיאס ורבין: לא מהחבר שלה.

איילת נחמיאס ורבין: ולכן אנחנו צריכים להידרש לסוגיה.

איילת נחמיאס ורבין: לפעמים זה נראה לך הזוי, הסוגיות שאתה צריך להידרש להן בבית הזה, אבל אנחנו לא יכולים לאפשר אפליה בין בנים לבנות בגיל הזה, ובעיקר לא את המסר הסמוי.

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת נחמיאס ורבין.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא, ואחריו – חבר הכנסת שרון גל.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בסם אללה א-רחמאן א-רחים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: עם קום המדינה החליטו, למרות שיש חופש דת, להפקיע את כל האדמות ואת כל רכוש ההקדש המוסלמי.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בין הדברים האלה שהפקיעו, או הרכוש שהופקע, היו בתי-קברות, שרשמו אותם על שם המדינה, ואחר כך – למינהל מקרקעי ישראל, שהתחילו למכור אותם לחברות, לחלל אותם ולהקים פרויקטים מעל בתי-הקברות.

עבד אל חכים חאג' יחיא: קדושת המת היא קדושה קבועה לכל מת, בין אם הוא ערבי, בין אם הוא יהודי, בין אם הוא מכל עם או דת אחרת.

עבד אל חכים חאג' יחיא: לא היינו מסכימים, ובבית הזה היינו שומעים קול צעקה, אם בית-קברות יהודי היה מחולל, בכל מקום בעולם.

עבד אל חכים חאג' יחיא: לכן, היום היה בבית-המשפט דיון על אותו עניין בבית-הקברות "אל-קסאם" בבלד-א-שיח', שזה בנשר היום.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני הייתי מעורב בניסיון חילול לפני 20 שנים בערך, כמהנדס.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הייתי עם חבר הכנסת לשעבר עבד-אלמאלכ דהאמשה, ואז סללו ורצו לסלול כביש מעל אותו בית-קברות, עד שהוכחתי כמהנדס, תכנונית, שניתן ועדיף לעשות גשר מעל בית-הקברות, וזה מה שנעשה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: היום מחללים את בית-הקברות הזה, היום מנסים לחלל אותו.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני פונה מהבית הזה, שבית-הקברות – הקדושה שלו היא קדושה לעד, היא לא קדושה לתקופה קצרה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: לכן, בשם זכויות האדם, אני קורא להחזיר את כל אדמות ההקדש למוסלמים, שהם ישמרו על קדושתן ויטפלו בהן, כי אי-אפשר לחלל בית-קברות, ויש כבוד למת.

עבד אל חכים חאג' יחיא: מכבודו של החי גם לשמור על כבוד המת.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת שרון גל, ואחריו – דב חנין.

שרון גל: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אני מבקש את תשומת לבכם לרגע.

שרון גל: אני רוצה להזהיר אתכם, כולם כאן, מפני מגפה מתפשטת שנכון לעכשיו לא כולם מבינים שהיא מגפה.

שרון גל: אומנם יש כאן באולם שרת בריאות לשעבר, אבל אני מניח שגם את לא הבנת במהלך מילוי תפקידך שזאת מגפה מסוכנת מאוד.

שרון גל: תודו ש-BDS נשמע כמו מחלה.

שרון גל: ה-BDS הזה, שמנסה להכות בכל העולם, זוהי מחלה מידבקת.

שרון גל: מחר יוצג בשווייץ מצג השקר והכזב על-ידי אותו ארגון משוקץ בשם "שוברים שתיקה", שכל מטרתו להכפיש את מדינת ישראל.

שרון גל: ואני רוצה להגיד לכם כאן משהו: כדאי שנתעורר.

שרון גל: אלה לא ארגונים אנטי-ישראליים; אלה ארגונים אנטישמיים שמטרתם היא חיסולה של מדינת ישראל כמדינה יהודית.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

שרון גל: אדוני היושב-ראש, בקצרה אומר: רציתי לשאול אם יש רופא באולם, אבל אז הבנתי שהרופא הספציפי הזה לא כל כך יכול לעזור במקרה של ה-BDS.

שרון גל: אני רוצה להגיד לכם שני דברים: ראשית, חובה על ישראל לעשות הכול במישור הדיפלומטי כדי לבלום את המתקפה הארסית הזאת.

שרון גל: סגנית שר החוץ, שהנחתה רק היום את השגריר בשווייץ לפעול, עשתה זאת באיחור רב מדי.

שרון גל: שנית, לסיום, אדוני, תיקון חוק-יסוד: הכנסת, סעיף 7א, והיום קיבלתי סוף-סוף פידבק מהמחלקה המשפטית, הוא תיקון חשוב מאין כמוהו.

שרון גל: אני קורא לכם, חברי הכנסת, מהאופוזיציה ומהקואליציה, לתמוך בסעיף הזה – –

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

שרון גל: – – כך ששום תומך טרור ומסית, כמו כמה מהאנשים שיושבים כאן, לא יוכל לחזור לכנסת בפעם הבאה.

שרון גל: זו חובתנו, תחת המלחמה הכוללת שמנוהלת נגד יהודים – –

יולי יואל אדלשטיין: חובתנו גם בנאומים בני דקה לדבר דקה, ולא שלוש דקות.

שרון גל: – – כאן ועכשיו.

שרון גל: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת דב חנין, ואחריו – חבר הכנסת נחמן שי.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, עמיתי חברי הכנסת, בעקבות פניית הפורום הפמיניסטי במכללה האקדמית "ספיר", בבית-הספר למשפטים במכללה, אני רוצה להביא בפני הכנסת את מצוקתן של נשים פלסטיניות שנשואות לישראלים.

דב חנין: על-פי התיקון לחוק האזרחות משנת 2003, הן מקבלות היתר שהייה זמני מאת משרד התיאום והקישור בשטחים.

דב חנין: זה אישור לתקופה מוגבלת, שמתחדש מדי פעם אבל גם ניתן לשלול אותו מכל טעם.

דב חנין: הן חיות בישראל, יש להן ילדים אזרחי המדינה, אבל הן לא זכאיות לביטוח בריאות ממלכתי, לא יכולות לקבל אשרת עבודה, לא יכולות להשתכר ולקיים את בתיהן ומשפחותיהן בכבוד; אין להן זכויות סוציאליות, הן לא יכולות לפתוח חשבון בנק, לא יכולות להקים עסק, אין להן תעודת זהות; הן לא יכולות לקבל רישיון נהיגה.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, זאת מצוקה קשה של ציבור גדול של נשים.

דב חנין: הגיע הזמן שהכנסת תעשה מעשה ותביא את המצוקה הזאת לתיקון.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת חנין.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת נחמן שי – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת יעל גרמן.

נחמן שי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני מניח שאתה מכיר את הרב שלמה ריסקין.

נחמן שי: הרב ריסקין הוא רב בעל מעמד, יוקרה רבה והישגים בלתי רגילים.

נחמן שי: הוא הרב של היישוב אפרת.

נחמן שי: אבל הוא רב קצת לא קונבנציונלי – אתה ודאי יודע גם את זה.

נחמן שי: הוא לא קונבנציונלי בזכות הרבה דברים שהוא אמר והוא עשה, אבל הוא רב בישראל.

נחמן שי: הוא נחשב לרב פמיניסט – הוא הכניס שינויים מסוימים בתפילות כדי שגם נשים וגם גברים יוכלו להרגיש נוח עם התפילה; הוא הקים ארגון שמסייע לעגונות ולמסורבות גט; הוא יזם את שילובן של נשים כטוענות רבניות בבתי-דין רבניים; הוא אפילו מברך על פעילות התנועה הרפורמית.

נחמן שי: קורה.

נחמן שי: הוא אפילו אמר – גם על זה האדמה לא מזדעזעת – שאין איסור הלכתי לוותר על הריבונות של ישראל בשטחים; דבר שעוד לא קורה.

נחמן שי: הוא פוטר מתפקידו.

נחמן שי: הגיע לגיל 75.

נחמן שי: בזמננו גיל 75 הוא לא סוף הדרך, והרבנות איננה מוכנה להאריך את ההסמכה שלו לרבנות ואת תפקידו.

נחמן שי: זה מתנהל באיזשהו עולם סגור.

נחמן שי: אני קראתי מאמר של חבר הכנסת אביגדור ליברמן בעניין הזה, שיצא להגנתו, ואני מאמין שגם בעולם הזה, הסגור לכאורה, יש ודאי אנשים שתומכים בו ומסכימים אתו, אולי לצד אנשים שמתנגדים לו.

נחמן שי: עדיין, היהדות, בעיני, יכולה להכיל רבים.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

נחמן שי: זרמים, דעות, עמדות – בזה גדולתה של היהדות כפי שאני תופס אותה.

נחמן שי: אני קורא מפה לרבנים הראשיים, למועצת הרבנות, לשקול את ההחלטה הזאת מחדש.

נחמן שי: אני לא אניח לזה.

נחמן שי: אני אחפש דרכים אחרות להבטיח שהרב שלמה ריסקין, רב היישוב אפרת – אני רוצה להדגיש – יישאר בתפקידו.

נחמן שי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה לחבר הכנסת נחמן שי.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת יעל גרמן, ואחריה – חבר הכנסת באסל גטאס.

יעל גרמן: אדוני היושב-ראש, חברותי חברות הכנסת, חברי חברי הכנסת, אני רוצה לספר לכם ולקרוא לכם פוסט שכתבה עורכת-דין.

יעל גרמן: היא מספרת על יעלי, שנולדה בתוך גוף של גבר: בגיל צעיר היא הגשימה את חלומה ועברה למגדר הנשי, שאליו היא באמת שייכת.

יעל גרמן: היא התחילה לעבוד כקמב"צית בתחנת כיבוי-אש במקביל ללימודי תואר שני, מנסה כמו כל צעירה לפרנס את עצמה בכבוד ולהתקדם בחיים.

יעל גרמן: מאחר שהיא אישה כובשת לב ומהממת ביופייה, לקח לכבאים שבועיים להבין שהיא טרנסג'נדרית.

יעל גרמן: עד לרגע הגילוי הכול הלך למישרין, ואז אחד הכבאים החל לכנותה בקול רם "קוקסינל", או "היצור הזה", או "הנה הדבר הזה".

יעל גרמן: כאש בשדה קוצים התפשטה השמועה, והכבאים הנועזים החלו ויכוח מתמשך, בנוכחותה של יעל, בלי לחוס על כבודה, תוך ביטויים מעליבים שהשפילו אותה.

יעל גרמן: יעל הגישה תלונה על הטרדה מינית למפקדי התחנה, ואז קרה מה שבדרך כלל קורה למתלוננות: מייד לאחר הגשת התלונה פתאום החלו להישמע נגדה תלונות על בעיות בתפקודה בעבודה – –

יולי יואל אדלשטיין: נא לסיים.

יעל גרמן: – – ומזכרים על חוסר שביעות רצון מעבודתה החלו להיערם.

יעל גרמן: יעל לא ויתרה.

יעל גרמן: היא הגיעה עד ראשי נציבות כבאות האש ונציבות שירות המדינה.

יעל גרמן: בסופו של דבר החליטו לקנוס את המטריד ב-250 שקל.

יולי יואל אדלשטיין: נא לסיים.

יעל גרמן: אבל יעל ועורכת-דינה אינן מתכוונות לוותר.

יעל גרמן: הן יוצאות למסע כדי להבהיר שהטרדה מילולית פוגענית היא הטרדה מינית לכל דבר ועניין.

יעל גרמן: אני אעקוב אחר המסע הזה ואעדכן אתכם בניצחון.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת יעל גרמן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת באסל גטאס – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת רויטל סויד.

באסל גטאס: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, על היחס של ישראל במנטליות של הציונות הקולוניאלית למקומות הקדושים – היום היו לי שתי חוויות, אחת בבית-המשפט בבוקר, כשחברה פרטית – –

שרון גל: – – –

באסל גטאס: אתה תשתוק כשאני מדבר.

שרון גל: – – –

באסל גטאס: אתה תשתוק כשאני מדבר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת שרון גל, אני קורא אותך לסדר בפעם הראשונה.

באסל גטאס: אתה תשתוק כשאני מדבר – –

שרון גל: הוא – – –

באסל גטאס: – – ותלמד.

יולי יואל אדלשטיין: אני קורא אותך לסדר בפעם השנייה.

באסל גטאס: ותלמד.

באסל גטאס: בבית-משפט השלום בקריות, חברה פרטית שקנתה מהמדינה – הכול כשר – חלקת אדמה שהיא גילתה אחר כך שיש בה בית-קברות, והיום תובעת ממי שבא ומתנדב לשמור על המקום – תובעת ממנו לפנות קברים.

באסל גטאס: אתמול בירושלים, כאן, במקום הרגיש ביותר בעולם, קבוצת מתפללים דתיים פנאטים יהודים מונעת מבישוף נוצרי אורתודוקסי להתפלל בחג השבועות במקום הקדוש ביותר, שלפי האמונה שם, אחרי 50 יום מפסח – לא יודע, לא רוצה לספר את הסיפור הדתי – אבל מונעת מהם, והמשטרה מתערבת.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

באסל גטאס: אני קורא מכאן, מגנה – קורא מכאן לכבד את כל מה שקדוש לכל הדתות.

באסל גטאס: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת גטאס.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת רויטל סויד, ואחריה – אחרונת הדוברים תהיה חברת הכנסת ענת ברקו.

רויטל סויד: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, וגם קהל התלמידים שיושב ביציע, הנושא שאני רוצה להעלות היום הוא נושא שמן הראוי שאנחנו נתחיל ליתן עליו את הדעת, וזה הנושא של אלימות מילולית – אבל לא רק מילולית, גם פיזית – כלפי מורים וגם כלפי מנהלים.

רויטל סויד: מסתבר שבאופן תדיר, הרבה יותר ממה שידוע לנו, מוצא עצמו סגל המורים בבתי-הספר היסודיים והתיכוניים נתון למתקפות מילוליות מצד תלמידים.

רויטל סויד: בשבוע שעבר שמענו על מנהלת בית-ספר שהוכתה על-ידי תלמיד בבית-ספר יסודי.

רויטל סויד: אתמול יצרו אתי קשר והודיעו לי על עוד בית-ספר יסודי שבו מורה הותקף על-ידי תלמיד.

רויטל סויד: שוחחתי עם המנהלת, שוחחתי עם המורים, שוחחתי עם יושבי-ראש הסתדרות המורים במרחב שבו נמצאים בתי-הספר, והם מעלים תופעה מדאיגה ואוזלת יד שלהם בהתמודדות עם המצב.

רויטל סויד: בשבוע שעבר, מכיוון שהודיעו על השבתה של הלימודים לשעה אחת, הנושא עלה לכותרות.

יולי יואל אדלשטיין: נא לסיים.

רויטל סויד: לא ניתן להשבית את הלימודים בכל פעם שקורה אירוע כזה.

רויטל סויד: אני קוראת לנו בבית הזה, ולך, אדוני יושב-ראש הכנסת, להציף את הנושא, להעלות את הנושא הזה על סדר-היום הציבורי.

רויטל סויד: לא יכול להיות שמי שאמון על חינוך הדור הצעיר ירגיש אוזלת יד מולו.

רויטל סויד: זה בוודאי אינו תורם ואינו מסייע לחינוך, ומתפקידנו להידרש לנושא ולמצוא לו פתרונות.

רויטל סויד: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת רויטל סויד.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת ענת ברקו, כאמור – אחרונת הדוברים בנאומים בני דקה.

ענת ברקו: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, היום אנחנו נדבר על ארגון "זוכרות".

ענת ברקו: זוכרות, רק לא זוכרות הכול; לא זוכרות את העובדות, לא זוכרות בעצם שאנחנו באנו לכאן כדי להישאר.

ענת ברקו: מדובר בארגון שנתרמו לו 3 מיליון שקלים ממדינות אירופה: בריטניה, צרפת, פינלנד, אירלנד, הולנד, שווייץ – שגם תרמה לארגון "שוברים שתיקה" – וארגונים נוצריים.

ענת ברקו: בזמן שהרבה מאוד נוצרים נטבחים היום על-ידי אסלאמיסטים, מה שמעניין אותם זה אנטישמיות נגד ישראל.

ענת ברקו: הם מגדירים אותנו כמדינה שצריך לפרק אותה ולבנות על חורבותיה.

ענת ברקו: הם פרסמו, יחד עם עוד ארגונים, כמו "בדיל", "זוכרות" וכו' – מדברים על זכות השיבה, על מדינה אחת עם מיעוט יהודי, ובעצם מוציאים את דיבתנו רעה בכל מקום בעולם תחת הכסות של טענת השיבה והקריאה לפירוק מדינת ישראל.

ענת ברקו: הבעיה כאן טמונה לא בארגון "זוכרות" – הדמוקרטיה החזקה שלנו יכולה להכיל גם ארגונים רעים וגרועים מהסוג הזה.

ענת ברקו: הבעיה היא שיש כאן חתרנות מדינית, מימון זר של מדינות שחותרות תחת קיומנו, בניגוד למדיניות המוצהרת של אירופה, הדוגלת בשתי מדינות לשני עמים.

ענת ברקו: אז איך יכול להיות שהנציגה פדריקה מוגריני, שבאה ומבקשת ליטול חלק בתהליך השלום, בעצם משתמשת – מצטטים מאותם ארגונים אנטי-ישראליים, אנטישמיים, גם במדיניות החוץ של אירופה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

ענת ברקו: דקה אחת, אדוני.

ענת ברקו: מעל במה זו אנו מבקשים תשובות ממדינות אירופה, המממנות ארגונים פוליטיים כמו ארגון "זוכרות" – אשר פוגעות בריבונות של מדינת ישראל ולוקות באמנזיה, כל אותן "זוכרות", לגבי העובדות ההיסטוריות והטרור המופנה עד היום כלפי מדינת ישראל ואזרחיה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

ענת ברקו: על מנת להיות מתווך הוגן בתהליך השלום, ראוי היה לשאול כיצד מדינות מסוג זה היו מגיבות לחתרנות מדינית בדומה לזאת שהן עושות כלפינו.

ענת ברקו: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת ברקו.

יולי יואל אדלשטיין: עד כאן נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, הודעה מטעם ועדת הכנסת תימסר למליאה על-ידי יושב-ראש הוועדה, חבר הכנסת דוד ביטן.

): אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, בהמשך לאישור הרכב ועדות הכנסת במליאה ביום י"ד בסיוון התשע"ה, 1 ביוני 2015, אבקש להודיע בזאת כדלקמן:

): במקום הפנוי לסיעת יש עתיד בוועדת החינוך, התרבות והספורט תכהן חברת הכנסת חנין זועבי; הנציג בוועדת המדע והטכנולוגיה לסיעת הרשימה המשותפת יהיה חבר הכנסת דב חנין.

): כמו כן, אבקש לתקן טעות בהודעה שנמסרה אתמול באשר להרכב החברים בוועדת הכלכלה: חבר הכנסת יצחק וקנין יכהן כחבר בוועדה במקום חבר הכנסת יואב בן צור, מטעם סיעת ש"ס.

): תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה ליושב-ראש ועדת הכנסת חבר הכנסת דוד ביטן.

יולי יואל אדלשטיין: ציון יום האחדות

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו נעבור להצעות לסדר-היום בנושא: ציון יום אחדות ישראל, מס' 223, 225, 240, 244, 247, 279 ו-280.

יולי יואל אדלשטיין: יש לנו בהמשך הדיון הצעות לסדר-יום שהוגשו על-ידי כמה חברי כנסת.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מציינים היום, גם כאן במליאה, את יום אחדות ישראל, הפותח את אירועי פרס אחדות ישראל – יוזמה יפה ומיוחדת במינה של פעילויות ברוח זו ברחבי הארץ, שיצאה לדרך לזכר שלושת הנערים שנחטפו ונרצחו בקיץ שעבר: איל יפרח, גיל-עד שער ונפתלי פרנקל, השם ייקום דמם.

יולי יואל אדלשטיין: נציגי המשפחות נמצאים אתנו כאן ביציע, ואנחנו מקדמים אותם בברכה, וודאי גם את המארגנים שסייעו בארגון סדרת האירועים הצפויה.

יולי יואל אדלשטיין: היוזמים הם העמותה להנצחתם, ראש עיריית ירושלים ניר ברקת ועמותת "גשר" – שראשיה, כפי שאמרתי כבר, מכבדים אותנו כאן.

יולי יואל אדלשטיין: אירועי אחדות ישראל הנפתחים כאן היום יגיעו לשיאם מחר בטקס הענקת פרסים מיוחדים בתחום זה, וזאת ההזדמנות להכיר תודה גדולה לכל מי שפועל במרץ כבר תקופה ארוכה כדי להוציא לפועל את המפעל היקר והחשוב הזה.

יולי יואל אדלשטיין: רבותי, דומה שאין נושא הולם מזה להנציח את השלושה, שיום השנה לחטיפתם ולהירצחם יצוין בעוד ימים ספורים – לא רק משום שאנחנו חברה כה שסועה, שהוויכוח והמחלוקות כה טבועים במהותה ובשגרת יומה, אלא גם משום שאותו פרק זמן מאז חטיפת הנערים ועד למציאתם, וגם ימי "צוק איתן" שלאחריו, היה במובן מסוים, עד כמה שקשה לומר זאת, גם ימים מעט טובים לישראל, לפחות במובן זה שהם פתחו צוהר זמן כמעט נדיר של מפגן אחדות ואחווה בלתי רגילות, מן הסוג שלרוב רואים כאן הרבה פחות בימי השגרה.

יולי יואל אדלשטיין: הם גילו את הטוב, היפה והמאחד בחברה הישראלית, והזכירו לנו, בדרך הכואבת, שאנחנו באמת "רקמה אנושית אחת חיה".

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, לכאורה תביעתנו וציפייתנו לאחדות ישראל הן עניין שאמור להיות טריוויאלי.

יולי יואל אדלשטיין: וכי יש עם שלא יעמוד כתף אל כתף תחת ערכיו וסמליו?

יולי יואל אדלשטיין: שלא יילחם כאיש אחד למען מדינתו, ארצו ועמו?

יולי יואל אדלשטיין: שלא ישלב ידיים ויתלכד מול אויביו?

יולי יואל אדלשטיין: אכן, זאת התנהלות שאמורה להיות מובנת מאליה.

יולי יואל אדלשטיין: אבל לא תמיד כך אצלנו, ואין בכך למעשה כל חדש.

יולי יואל אדלשטיין: העם הזה ידע משחר ימיו פיצולים, מחלוקות, קנאות ואף שנאות: קין והבל, אברהם וישמעאל, יעקב ואחיו, מלכות ישראל ומלכות יהודה, הצדוקים והבייתוסים, ואנחנו גם זוכרים את ה"סזון" בין האצ"ל ל"הגנה", ימין ושמאל, דתיים וחילונים.

יולי יואל אדלשטיין: כמעט תמיד יימצא הציר שעליו תתנהל המחלוקת הפנים-ישראלית.

יולי יואל אדלשטיין: חכמינו דיברו על המחלוקות לשם שמים שסופן להתקיים, ועל אלו שהן כמחלוקת קורח וכל עדתו שאין סופן להתקיים, כלומר להתברר ולהיחקק בזיכרון הקולקטיבי, משום שהן לא ענייניות; זו מחלוקת שנוצרת אך ורק לשם המחלוקת.

יולי יואל אדלשטיין: עם ישראל נוצר משבטים, וזו מהותו.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו בנויים מגוונים ונבנים ממחלוקות.

יולי יואל אדלשטיין: היום קוראים לזה פלורליזם, והוא בריא לכל חברה, אבל זאת בתנאי שהוא מקיים מחלוקות לשם בירור, מתוך כבוד הדדי, ולא מחלוקות שהן אך ורק לשם הוויכוח או הווכחנות או הלבנת הפנים, בשם שנאה ומתוך התרסות ועלבונות.

יולי יואל אדלשטיין: אחדות אין משמעותה אחידות.

יולי יואל אדלשטיין: האחדות היא ההבנה שבתוך ריבוי הקולות – שיש להם מקום – אנחנו עומדים על בסיס משותף; אנחנו חותרים לבסוף להגיע להרמוניה.

יולי יואל אדלשטיין: אני מקווה שהפעילות המבורכת למען האחדות בתוכנו תזכיר לנו מנין באנו, לאן אנחנו הולכים, וגם למה – ממש כמו שהוכח באותם ימים מתוחים שהעלו את הערבות ההדדית הפנימית לשיא – כוחנו אכן באחדותנו.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו שואפים לאחדות של חיבור; לא לאחדות חיצונית ומזויפת של טשטוש עמדות אלא לעמידה משותפת וזקופה, ברוח התיאור ביחזקאל: "הנה אני לֹקח את עץ יוסף אשר ביד אפרים ושבטי ישראל חֲבֵרָו.

יולי יואל אדלשטיין: ונתתי אותם עליו את עץ יהודה ועשיתם לעץ אחד והיו אחד בידִי – – – הנה אני לֹקח את בני ישראל – – – וקִבצתי אֹתם מסביב והבאתי אותם אל אדמתם.

יולי יואל אדלשטיין: ועשיתי אֹתם לגוי אחד בארץ".

יולי יואל אדלשטיין: אני חושב שכל מי שעיניו בראשו יכול היה לראות כיצד שלוש המשפחות המופלאות הללו, בעוצמתן, באופן התמודדותן עם האסון, תרמו להתעלות מיוחדת ולמפגני אחווה נדירים.

יולי יואל אדלשטיין: ראינו את ההירתמות האזרחית האדירה לסיוע לחיילים, את השתתפות ההמונים בהלוויות החיילים שבחייהם אולי נקראו "בודדים" ובדרכם האחרונה הפכו כמעט לקרובים אישיים של אלפים ורבבות.

יולי יואל אדלשטיין: משאלתנו ביום הזה היא פשוטה: שכל זה לא יישאר בגדר תופעה השמורה אך ורק לעתות משבר, אסונות ואיומים אלא יחלחל לכל ימות השנה, שכן אם נעמוד באתגר הזה, הוא יעצים אותנו לאין שיעור.

יולי יואל אדלשטיין: יישר כוח, עוד פעם, לכל מי שעמלו על אירועי אחדות ישראל, תודה לכל חברי הכנסת שהציעו הצעות לסדר-היום, ואנחנו כמובן מחזקים מכאן את משפחות שער, פרנקל ויפרח.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את ראשון יוזמי הדיון, חבר הכנסת יעקב מרגי, יושב-ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת שי פירון.

יולי יואל אדלשטיין: לכל דובר עד חמש דקות.

יעקב מרגי: אדוני היושב-ראש, תודה, חברי חברי הכנסת, מכובדי השר, משפחות יקרות, מיזם מצוין של משרד החינוך ועמותת "גשר", ותבוא על הברכה הכנסת, שמציינת זאת ביום מיוחד.

יעקב מרגי: אנחנו בעיצומם של ימי אזכרה לשלושת הנערים הנפלאים, שהצליחו במותם לאחד את העם היקר שלנו – אחדות כזאת שהצליחה לאחד את הלבבות של כל חלקי העם.

יעקב מרגי: להזכירכם, ואנחנו צריכים להזכיר לעצמנו, נפתלי, גיל-עד ואיל, זיכרונם לברכה, נחטפו ונרצחו על-ידי מחבלים שפלים, פחדנים ומוגי לב.

יעקב מרגי: נפתלי, גיל-עד ואיל נחטפו ונרצחו על לא עוול בכפם – אך ורק בגלל שהם היו יהודים.

יעקב מרגי: אביו של גיל-עד, כך קראתי – ואני מצטט – אמר באזכרה לזכרם: בזכותם נבקעו רקיעים בשמים ונפרצו לבבות.

יעקב מרגי: ואכן כן.

יעקב מרגי: אין מי שלא יכול להזדהות ולהסכים אתו על התחושה וההרגשה שהייתה מרגע חטיפתם ועד למציאת גופותיהם הטהורות.

יעקב מרגי: אין דרך טובה מזו להנציח את זכרם מאשר ביוזמת אחדות שכזאת.

יעקב מרגי: יום זה בא לעודד אותנו ליתר סובלנות כלפי הזולת והאחר – אחר במראה, אחר בדעות, אחר ביכולות; סובלנות כלפי כל אדם.

יעקב מרגי: אני תמיד אומר בלהט הוויכוחים, לאלה שמאיימים עלינו ב"תהום פעורה" ו"קרע בעם" ו"שמים מזדעזעים": אנחנו בסך הכול לפעמים רואים ברקים ושומעים רעמים, רוחות נושבות – והשמים במקומם.

יעקב מרגי: שלא יהלכו עלינו אימים.

יעקב מרגי: היה ניסיון אחד בהיסטוריה של העם היהודי שרצו ליצור פה שפה אחת ודברים אחדים.

יעקב מרגי: נוצר מזה בלבול אחד גדול, במגדל בבל.

יעקב מרגי: אנחנו צריכים לסגל לעצמנו, כפי שאמרתי, סובלנות כלפי האחר – אחר במראה, אחר בדעות, אחר ביכולות; סובלנות כלפי כל אדם.

יעקב מרגי: יום זה בא לחדד ולעודד סובלנות ומניעת גזענות.

יעקב מרגי: חברי היקרים, לעתים אנחנו שוכחים מאין באנו ולאן אנו הולכים, ואם לא הקורבן והמחיר הכבד ששילמנו, הייתי אומר שאני מתגעגע לאותה אווירת אחים, אחדות הלב והגורל.

יעקב מרגי: ברשות היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אומנם מיצג אני לא אציג, כי זה אסור, אבל בחרתי להקריא שיר שכתב עלי מוהר לאריק איינשטיין, זיכרונו לברכה: "בלשונות רבות מספור דיברנו / וזה את זה כמעט בכלל שלא הכרנו / ומקומות רבים מאוד עזבנו / ורק מקום אחד רצינו ואהבנו / ומקומות רבים מאוד עזבנו / ואל הארץ, אל הארץ באנו.

יעקב מרגי: // ונמשכת שיירה מן המאה שעברה / רחוקים כבר היוצאים / איכרים וחלוצים / שעמלו עבדו בפרך / בלי לראות את סוף הדרך.

יעקב מרגי: / ועכשיו אומרים אנחנו, לא שקטנו ולא נחנו / לא ימשיכו בלעדינו, זוהי הרפתקת חיינו.

יעקב מרגי: // מגטאות ומחנות הגחנו / אל הביצות ואל הישימון הלכנו / מקצות ערב מרוסיה ופולניה / הדלקנו אור גם בדימונה וגם בדגניה".

יעקב מרגי: ואני מדלג: ""מסביב ייהום הסער,/ רב הקושי והצער, / אבל יש על מה לשמוח / יש עוד אומץ, יש עוד כוח.

יעקב מרגי: – – – איך ישראל צומחת מסביבנו, / היא חזקה יותר מכל חסרונותינו.

יעקב מרגי: / וגם הנגב עוד יהיה פורח, / ועוד נדאג שהזקן יהיה שמח".

יעקב מרגי: רבותי, צריך להקשיב למילים האלה, לקרוא אותן, לחדד ולשנן.

יעקב מרגי: ולסיום, חברי חברי הכנסת, מעלת האחדות היא גדולה עד מאוד, ולמעמד הרוחני הגדול בתולדות עם ישראל, מעמד הר-סיני, לא זכו בני ישראל להגיע – למעמד הזה – אלא בזכות מה שנאמר שם: "ויחן שם ישראל תחת ההר".

יעקב מרגי: "ויחן" בלשון יחיד – מלמד שהיו כאיש אחד בלב אחד.

יעקב מרגי: כשנהיה "כאיש אחד בלב אחד" – כאיש; אי-אפשר להיות איש אחד לב אחד, אבל להיות כאיש אחד בלב אחד – נוכל להגיע למדרגות רוחניות גבוהות ולהישגים גדולים עוד יותר ממה שהשגנו.

יעקב מרגי: אני חוזר ואומר: "איך ישראל צומחת מסביבנו, / היא חזקה יותר מכל חסרונותינו".

יעקב מרגי: תודה רבה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יעקב מרגי.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את חבר הכנסת שי פירון – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת סתיו שפיר.

שי פירון: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, ביום חמישי בלילה, בט"ו בסיוון תשע"ד, נחטפו גיל-עד, נפתלי ואיל מצומת סמוך לאלון-שבות שבגוש-עציון.

שי פירון: גיל-עד ונפתלי היו תלמידי ישיבת "מקור חיים", ואיל למד בישיבה הגבוהה "שבי חברון".

שי פירון: אנחנו כולנו לא ידענו שהיום הזה הולך להוביל את כולנו למסע ישראלי ארוך; שבעצם לא עוד ידיעה על חטיפה שמסתיימת ברצח נפשע הגיעה עדינו, אלא מסע חברתי עצום, שהולך לטלטל את החברה הישראלית כולה.

שי פירון: מה היה במסע הזה?

שי פירון: מה מסתתר מאחורי הסיפור הזה?

שי פירון: ומה בעצם הייתי רוצה לומר, דווקא מתוך הדברים שאמר ידידי חבר הכנסת מרגי – אני חושב שנכון לחדד אותם ברגע הזה.

שי פירון: אני רוצה לספר לכם סיפור.

שי פירון: בימי "צוק איתן" הגעתי למועצה האזורית אשכול.

שי פירון: היה שם ראש מועצה בשם חיים ילין – אז לא חבר מפלגת יש עתיד.

שי פירון: יושב לידך חבר הכנסת יוגב, שהוא אלוף-משנה במילואים, והוא יבין את הסיפור היטב.

שי פירון: מספר לי חיים בעיניים נוצצות: אדוני השר, אתה לא מבין מה זה.

שי פירון: הבן שלי נפצע אתמול בקרב, ליד הבן של דרור וינברג.

שי פירון: דרור וינברג הוא איש "ימין", תלמיד ישיבת "מרכז הרב", גר בכוכב-יעקב, או אביר-יעקב; הבן שלי – איש התנועה הקיבוצית – –

עמר בר-לב: זיכרונו לברכה.

שי פירון: הבן, הבן.

שי פירון: – – והוציאו אותם ביחד.

עמר בר-לב: דרור וינברג זיכרונו לברכה.

שי פירון: אמרתי הבן של דרור וינברג, יקירי.

שי פירון: אה, דרור?

שי פירון: אני יודע, היה אתי בחדר בישיבה.

עמר בר-לב: דרור, אלוף-משנה, שנהרג – – –

שי פירון: אז נוצרת סיטואציה מוזרה שבה חיים מספר איך הסיטואציה של המלחמה לוקחת את שני הילדים האלה, שגדלים בשתי משפחות שונות לכאורה, ומקרבת אותם יחד.

שי פירון: אני חושב שכל המטרה של שלוש המשפחות שיושבות, חלקן, כאן עכשיו, זה ללמד אותנו שהגיעה העת לא לדבר על היחד בזמן מוות, אלא לדבר על היחד בזמן חיים.

שי פירון: אני חושב שהעובדה שאנחנו כל הזמן מספרים סיפורים של יחד מסביב למלחמות, והעובדה שאנחנו כל הזמן מספרים סיפורים של יחד מסביב לחטיפות, והעובדה שאנחנו כל הזמן מספרים סיפורים של יחד מסביב לאסונות – היא מהות הבעיה.

שי פירון: החוכמה היא לחיות יחד בימים של שגרה, החוכמה היא איך הבן של דרור, זכרו לברכה, והבן של חיים יהיו שכנים, יחיו ביחד, ילמדו ביחד, יעבדו ביחד, יחבקו אחד את השני במובן העמוק של החיים.

שי פירון: מדינת ישראל אוהבת לדבר על אחדות רק מסביב למצוקה, ודווקא ברגעים הקשים האלה, דווקא ביום הזיכרון הזה צריך לומר ששלוש המשפחות מזמינות אותנו ומציבות בפנינו אתגר חדש, לדבר על אחדות מתוך חיים.

שי פירון: בשנים האחרונות, בשנתיים-שלוש האחרונות – אני מנצל את ההזדמנות הזאת שאתה יושב פה, חבר הכנסת מרגי, וחבר הכנסת פרוש לידך – התבצע שיח לא ראוי בין חילונים לחרדים; אני הייתי חלק ממנו.

שי פירון: התבצע שיח לא ראוי בין יהודים לערבים.

שי פירון: אני חושב שמי שראה – יושב פה, קטונתי להגיד ידידי אבי פרנקל, אבל התחברנו קצת בשנה הזאת – מי שראה את בני הזוג פרנקל יוצאים מהשבעה ופונים להורים של מוחמד אבו ח'דיר, מי שראה את התמונה הזאת – ובעיני התמונה הזאת, אם יש משהו שמבטא בעומק את נצח ישראל, את המוסר במובן הטהור, את התפיסה העמוקה של מהי אחריות לחיים, של מה זה "ואתם הדבקים בה' אלוקיכם חיים כֻלכם היום" – התמונה הזאת של שני אנשים יוצאים מפתח הבית בנוף-איילון, ונעמדים אל מול המצלמות ואומרים לכולם שחיים הם חיים ומה זה בעצם סולידריות ומה זה בעצם שיתוף.

שי פירון: כי לדבר על אחדות ישראל היום ולא להזכיר את מגוון האוכלוסייה שגרה כאן זה עוול גדול.

שי פירון: אני רוצה לומר שמשפחת פרנקל ומשפחת שער ומשפחת יפרח מאתגרות אותנו ומבקשות מאתנו להנמיך את הטון, ללמוד להתווכח.

שי פירון: חבל שאתה יוצא, שרון, אני רוצה להגיד לך משהו.

שי פירון: יש יותר דברים שאתה אומר שאני מסכים אתם מדברים שאחמד טיבי אומר, הרבה יותר דברים, אבל האיך, חברים, האיך; איך אנחנו מדברים.

שי פירון: זה לא צריך להיות יום האחדות, זה צריך להיות תרבות של אחדות.

שי פירון: אנחנו חייבים להתווכח, כי זאת המהות שלנו, ואנחנו חייבים לנהל את הדיאלוג, כי זאת המהות שלנו, אבל איך אנחנו מדברים כאן, איך אנחנו פונים אחד לשני, איך אנחנו מכים במקלות של מילים אבל באופן כזה שנוכל להמשיך לדבר אחרי זה, כפינו יהיו נקיות ונוכל לשבת באולם הזה, וחברי הכנסת יוכלו להוציא את המילה אחדות מהפה שלהם.

שי פירון: האם אנחנו יכולים לדבר על אחדות?

שי פירון: האם אנחנו, שמדברים אחד אל השני כפי שאנחנו מדברים, שמדברים אחד על השני כפי שאנחנו מדברים, פוסלים ציבורים – ואני לוקח את עצמי בתוך כל הסיפור הזה; הרהורי תשובה הרי הם כתשובה, כתוב במקורותינו.

שי פירון: אולי יום האחדות הזה לא יהיה רק יום אחדות לזכר הנערים, אלא יהיה התחלה של מסע חדש של החברה הישראלית – לא למות ביחד, לחיות ביחד.

שי פירון: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת שי פירון.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת סתיו שפיר – בבקשה, גברתי, ואחריה – חבר הכנסת מרדכי יוגב.

קריאה: יישר כוח.

סתיו שפיר: משפחות יקרות, משפחת פרנקל, משפחת שער, משפחת יפרח, כבוד יושב-ראש הכנסת, חברים, אנחנו פוחדים שישכחו אותם – זה מה שאמרו לי חבריהם של גיל-עד ונפתלי כשביקרתי בישיבת "מקור חיים" לפני שנה, שמשם יצאו שבוע קודם לכן ונחטפו, ביחד עם איל, אל מותם הנורא.

סתיו שפיר: אנחנו פוחדים שישכחו אותם, הם אמרו, בזמן שחיכו בקוצר רוח לבשורות טובות, וחיכינו גם אנחנו.

סתיו שפיר: באותם רגעים עוד היינו מלאים בתקווה.

סתיו שפיר: ביחד עם עַם שלם התפללנו – מי מאתנו שמתפללים באופן קבוע ומי שמתפללים בדרכם – לשובם בריאים ושלמים.

סתיו שפיר: התפללנו שהפרשה הזאת תסתיים כסיפור גבורה של צה"ל שיחזיר את הנערים הביתה, אך הסוף היה רע, ולבי נשבר ביחד עם לבה של אומה שלמה.

סתיו שפיר: שנה חלפה מאז הלילה הארור הזה.

סתיו שפיר: הורים יקרים, לא אני ולא אף אחד אחר יכולים להתנסות בתחושות שלכם.

סתיו שפיר: כל אחד ואחת מכם גידל את הילדים האלה מרגע יציאתם לאוויר העולם.

סתיו שפיר: כל אחד מכם למד יחד אתם ללכת, ולדבר, ולחשוב ולדעת טוב ורע, ואיבדתם עולם מלא ויקר מכול.

סתיו שפיר: בשעות הקשות האלה ישראל הייתה אחת.

סתיו שפיר: אותה האחדות נתגלתה גם בהמשך של אותו הקיץ, במשלוחי האוכל והציוד ללוחמים, ביריד ממכר התוצרת החקלאית של יישובי הדרום, וכמו תמיד – ברגעי הצער: בהלוויות, בטקסי הזיכרון, בניחומי האבלים.

סתיו שפיר: אך, חברים, אנחנו לא התכנסנו כאן כדי לציין קיומה של אחדות, כי לו הייתה האחדות קיימת, כנראה היינו רואים אותה כמובנת מאליה ולא היינו מדברים עליה בכלל.

סתיו שפיר: התכנסנו כי האחדות שלנו עומדת בפני סכנה.

סתיו שפיר: חייבים להבין, אחדות העם בישראל איננה רק פריבילגיה או איזה צורך מוסרי, היא מהווה צורך בעל השלכות חברתיות-כלכליות מרחיקות לכת, כולל בעניינים של חיים ומוות, היא מהווה צורך ביטחוני שיכריע את ביטחוננו עוד שנים ודורות הלאה.

סתיו שפיר: בתחילת החודש רחובות ירושלים ותל-אביב בערו מזעמם של הישראלים יוצאי אתיופיה.

סתיו שפיר: רבים צקצקו בלשונם, גם במשכן הזה, בשל גילויי הוונדליזם שליוו את המחאה הזאת.

סתיו שפיר: רק מעטים מאתנו, נבחרי הציבור, העזו לומר בגלוי את מה שאומר כעת, שזעמם של יוצאי אתיופיה מוצדק מאין כמותו, שמדינת ישראל העלתה את הוריהם ואותם בהירואיות מרשימה לפני שלושה עשורים, אבל הפקירה אותם מאז לקיפוח, הדרה, הזנחה וזלזול.

סתיו שפיר: "מבצע שלמה" ו"מבצע משה" היו מופת לאחדות ישראל, אך הטיפול במטען האנושי הכל-כך יקר הזה הוא פשוט חרפה.

סתיו שפיר: ולא רק העולים וילדיהם סובלים מהתפוררות הסולידריות, ישראל כולה נאנקת מן ההפרדה החדשה שמשתרשת בה, הפרדה שלא נחלקת רק לפי צבע עור וארץ מוצא ודעות פוליטיות.

סתיו שפיר: ההפרדה הישראלית של תקופתנו היא הפרדה של מעמדות, שהולכים ומרחיקים ומתנתקים לנקודת הקיצון.

סתיו שפיר: האי-שוויון בישראל רק הולך ומחריף, כשבקוטב האחד של הישראליות ניצב קומץ אזרחים שמחזיקים בעושר בלתי יתואר ובקוטב השני ניצבים אנשים שאין להם כלום, קוטב שגדוש במובטלים ובעניים, אנשים עובדים שהם עניים, בנשות מעמד ביניים ובקשישים, בחרדים, בערבים, במסורתיים ובחילונים.

סתיו שפיר: דעו לכם שאם אנחנו לא נתקן את המצב הזה, את הסולידריות של היום-יום, של החיים עצמם, לא ירחק היום שבו גם אחדותנו בשעת צרה תיסדק.

סתיו שפיר: הכוח של האחדות הזה לא יעמוד אם אזרחי ישראל ירגישו שהמדינה מפקירה אותם ברגעים האלה של היום-יום.

סתיו שפיר: אסור לנו להסתפק בגילויי אחדות בשעת צער, לדאוג לפצועי הקרב אבל להתעלם לגמרי מהפצועים שמגיעים לבית-החולים ומגלים בכניסה שהם יקבלו טיפול טוב יותר ומהיר יותר רק אם יהיה להם עוד קצת כסף.

סתיו שפיר: ולאחדות הזאת יש עוד צד, והוא החופש לדבר והחופש לחשוב.

סתיו שפיר: בזמן המלחמה, בזמנים הקשים כל כך של פחד ושל אובדן חיים, היינו עדים גם למתקפות מילוליות ואלימות כנגד כל אזרח שהביע עמדה מנוגדת לעמדת הממשלה.

סתיו שפיר: באגרסיביות חסרת תקדים חילקו שרים בממשלה את המדינה לנאמנים ולבוגדים.

סתיו שפיר: כל מי שהעז לדבר על הסכם מדיני, על פשרה טריטוריאלית, על שלום, הפך לבוגד, וזה לא נגמר בפוליטיקאים.

סתיו שפיר: אזרחים ישראלים ערבים שהותקפו ברחובות, רצח של נער חף מפשע, קבוצות נערים שעלו על אוטובוסים בירושלים וביקשו תעודות זהות באופן ספונטני, כדי לחלק ולשפוט.

סתיו שפיר: מה קרה לנו?

סתיו שפיר: באותם ימים בוטלה האפשרות לדיון ציבורי אמיתי, ואת ההמשך הישיר לזה אנחנו ראינו גם במערכת הבחירות, מערכת בחירות שנחתמה באמירה כל כך אומללה של ראש הממשלה: הערבים נעים לקלפיות, השמאל מביא אותם באוטובוסים, והוצפה בסרטונים רשמיים מטעם מפלגת השלטון שמשווה פוליטיקאים – חלקם ממפלגתי, מהמחנה הציוני – לטרוריסטים; והמפלגה האחות, המפלגה שמכנה את כולם "אחים", היא זו שהחליטה לצאת בקמפיין הסתה חסר תקדים, מלא בשקרים, ולקרוע את העם.

סתיו שפיר: מה אתם מצפים שיקרה לנו?

סתיו שפיר: לאיזה עתיד אתם מכוונים אותנו אם לא לעתיד שבו כולנו בסופו של דבר בכל זאת ביחד?

סתיו שפיר: רק להזכירכם – אני אבקש עוד דקה, ברשותך – התנועה הציונית הוקמה ונבנתה מתוך הוויכוחים האלה, הוויכוחים האידיאולוגיים על הדרך ועל היעד, רק מתוך זה היא השתפרה והפכה להיות מה שהיא, וזכינו ואנחנו זוכים לחיות במדינה הנהדרת הזאת.

סתיו שפיר: האם אנחנו כבר לא מסוגלים לוויכוח?

סתיו שפיר: הדבר הזה מטריד אותי, הוא ממש גורם לי לחרדה.

סתיו שפיר: כי השיח הזה, לא רק שהוא רחוק ומסכן את מטרתנו המשותפת, השיח הזה הוא גם נורא לא ישראלי.

סתיו שפיר: ישראל שאני מכירה ואוהבת היא מדינה שהוקמה באומץ מעורר הערצה על-ידי אנשים שהבינו על בשרם מהי המשמעות של היעדר בית אמיתי, של היעדר עצמאות לאומית; מדינה שהוקמה על בסיס של סולידריות, על בסיס של אחדות, של קהילתיות, של אחריות אחד כלפי השני.

סתיו שפיר: כפי שכולנו מוכנים להקריב גם את חיינו בקרב, כך גם ביום-יום – אנחנו מוכנים להקריב ולשלם כדי שלכל אזרח תהיה הזכות לגדול, להיות אדם עצמאי ועובד, ולכך שאלה שלא יצליחו, או שייפלו חלילה מהמירוץ, לא יישארו לבד.

סתיו שפיר: אנחנו מדינה שמעמידה את אושרו של האדם במרכז, את היכולת לגבור על כל המכשולים, את הכבוד לזהויות השונות של אחד ואחת מאתנו; מדינה שיודעת לחבר אנשים מאפריקה, מאירופה ומהמזרח התיכון, דתיים, חילונים, יהודים, ערבים, חרדים, עולים וותיקים לכדי אומה אחת – אומה שהופכת והצליחה להפוך למעצמה צבאית, למעצמה טכנולוגית, למעצמה של ידע, של חוכמה ושל מדע.

סתיו שפיר: זה מה שמעורר בי גאווה כל כך גדולה להיות ישראלית.

סתיו שפיר: את המתנה האדירה הזאת, שעבדנו כל כך קשה בשבילה, אנחנו חייבים לשמור בכל הכוח.

סתיו שפיר: את האחדות הזאת חייבים לשמור באומץ, בלי לפחד להגן על עצמנו בכל הכוח מול האויב, אבל גם בלי לפחד מעצמנו, בלי לפחד כלל.

סתיו שפיר: עוד נכונים לנו מאבקים רבים, לצערי, על ביטחוננו, אבל במאבקים האלה אנחנו נעמוד אך ורק אם נדע לשמור על האחדות שבתוכנו, זאת שמביאה גם לעוצמתנו הגדולה כלפי פנים וכלפי חוץ.

סתיו שפיר: גיל-עד, איל ונפתלי היקרים, אין סיכוי שאנחנו נשכח אתכם, לעולם.

סתיו שפיר: הלוואי שהמאבקים והקונפליקטים הכל-כך קשים שאנחנו עדים להם בחברה הישראלית היום ייפתרו בכך שאנחנו נלמד ונשכיל להפוך את המדינה היקרה שלנו למדינה של אחדות אמיתית, של שוויון, אחדות של אמת.

סתיו שפיר: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת שפיר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מרדכי יוגב – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת אורן אסף חזן.

יולי יואל אדלשטיין: אבקש מהדוברים להקפיד על הזמן.

מרדכי יוגב: ברשות יושב-ראש הכנסת חבר הכנסת יולי אדלשטיין, משפחות פרנקל, שער ויפרח היקרות, השר דוד אזולאי, שר הדתות, כנסת נכבדה, אורחים יקרים, יהיו הדברים היום הזה באמת לעילוי נשמתם של שלושת הנערים שנחטפו ונרצחו באכזריות היום לפני שנה ונמצאו לאחר 18 יום בשדה, ליד בית-כחיל, בואכה חלחול-חברון.

מרדכי יוגב: גיל-עד, נפתלי ואיל, השם ייקום דמם, שחטיפתם זעזעה את כל עם ישראל, זעזעה ואיחדה את לב כולנו בדאגה, במאמצי החיפושים, בהזדהות עם המשפחות.

מרדכי יוגב: התאחד כל עם ישראל, התאחדנו כולנו – ואחדות עם ישראל זה דבר גדול מאוד.

מרדכי יוגב: אני זוכר איך כאן יחד במליאה, חברים מימין ומשמאל, ניגשנו כולנו ליושב-ראש וביקשנו לבטל כל חקיקה מעוררת מחלוקת – שמאל וימין, דתיים וחילונים, יהודים וערבים.

מרדכי יוגב: ביקשנו לבטל הגשת חוקים ולקצר את שעות הדיונים, וכל אחד חיפש איך ומה הוא יכול לעשות עוד, לתרום לחיפוש החטופים, למציאתם, או לחיזוק המשפחות.

מרדכי יוגב: הבקשה הזאת מכל סיעות הבית, ברגעי האימה והאמת הללו, באותם 18 ימים, אין עדות גדולה ממנה לאחדות ישראל כערך אמיתי ועליון, ערך שקיים בנשמותינו ומוסתר לעתים בשגרת החיים השוטפים במרוצתם.

מרדכי יוגב: גם חז"ל ראו בערך הזה ערך עליון, שהוא גם ערובה לקיומנו.

מרדכי יוגב: הזכיר פה כבר חבר הכנסת מרגי את אותם ימים, גם הם בחודש סיוון, של "ויחן שם ישראל נגד ההר", של האחדות הגדולה הזאת של "ויחן" בלשון יחיד, ללמד שחנו שם וקיבלו את התורה כאיש אחד בלב אחד.

מרדכי יוגב: גם לפני כניסתנו לארץ נחתמה אותה הברית: "אתם ניצבים היום כֻּלכם" – כשאתם "כולכם" אז אתם "ניצבים", כמו קנה אחד שניתן לשברו, וכמו קובץ של קנים שעומד איתן יותר, ניצב.

מרדכי יוגב: זה לא רק העניין של הכוח הפיזי, שאי-אפשר לשבור אותנו; זה בעיקר ביטוי עליון יותר, רוחני, איכותי, של גילוי האחדות של עם ישראל והבריאה כולה.

מרדכי יוגב: כך קרה גם בתקופה הזאת לפני כ-43 שנה, כשקמה ממשלת האחדות והגענו לאותו ניצחון מדהים בשישה ימים – משארם-א-שיח' ועד החרמון, ובאמצע ירושלים המאוחדת.

מרדכי יוגב: לגיטימי שיהיו בינינו חילוקי דעות; טוב שנדון ונתווכח עליהן.

מרדכי יוגב: אפשר וסביר שלא תמיד נסכים, אבל נדע לעשות זאת מתוך הערכה איש לרעהו, מתוך כבוד הדדי, מתוך אותו ציווי וערך אמיתי של "ואהבת לרעך כמוך".

מרדכי יוגב: והיה מדהים באותם ימים – מחוויותי האישיות – מדהים ומרגש לראות את חברת הכנסת שלי יחימוביץ מגיעה למקומות שהיא אינה מגיעה אליהם בדרך כלל; פגשתי בה בטלמון בבית משפחת שער.

מרדכי יוגב: כך גם – לראות ולשמוע את דברי ההספד המרגשים של שר האוצר לשעבר, השר יאיר לפיד, חבר הכנסת יאיר לפיד, בהלוויית גיל-עד, כשהוא מצטט מהסידור ומקבל על עצמו את התפילה שלפני התפילה: "הריני מקבל על עצמי מצוות ואהבת לרעך כמוך"; לשמוע בתחנות הרדיו החרדיות, באותם ימים של "שובו אחים", שלא הייתה אימא שלא התפללה לשלומם של החטופים בעת שהדליקה את נרות השבת, ועוד יותר מזה – בתקופת "צוק איתן" לשמוע את אותו דבר, שלא הייתה אימא שלא התפללה לשלומם של החיילים והלוחמים בעזה בעת שהדליקה את נרות השבת.

מרדכי יוגב: תודו שאלה גילויי אחדות ישראל שצצו ועלו כמו רקפות בין הסלעים, כלשון השיר, ממקום של אמת גדולה בקיץ בשנה שעברה, אמת שלעתים ביום-יום מכוסה, בשטף החיים, בערימות של חול וקליפות.

מרדכי יוגב: היו אלה שלושת הנערים ונשמותיהם הגדולות ומשפחותיהם היקרות שבחטיפתם ובמותם הביאו אותנו, את כל עם ישראל, לנקודת האמת הזאת של אחדות ישראל והערבות ההדדית ושל מימוש הביטויים שמוטב להרבות באהבת חינם מאשר במחלוקת ושנאת חינם.

מרדכי יוגב: נדמה לי שהביטויים הללו, "תהי נשמתם צרורה בצרור החיים" ו"יהי זכרם ברוך", משמעותם שיתאמץ איש-איש בדרכו, כפי שאמר כאן גם חבר הכנסת הרב שי פירון, להעביר את המחבר בינינו ליום-יום של החיים, ולהרבות אהבה, שלום ואחדות בקרב העם כולו; מכוח היום הזה, וראוי אולי שנהפוך אותו ליום שנתי, ולא רק יום חד-פעמי, מכוחם של אותם נערים.

מרדכי יוגב: סיפור קטן אחד.

מרדכי יוגב: אינני זוכר כרגע את השם של אחד מהאבות השכולים ממיתר, שאשתו היא מיישוב בעוטף-עזה, שדה-אברהם, אם אינני טועה, או שדה-ניצן.

חיים ילין: שדה-ניצן.

מרדכי יוגב: שדה-ניצן.

מרדכי יוגב: כשנכנסתי אליו הוא סיפר שדקה לפני הייתה שם בת-דודה של נפתלי, והוא רצה לחבקה ולומר לה שבזכותם של הנערים חלה האחדות ובזכותם של הנערים גילינו את האיום של ה"חמאס", כפי שהיה צריך לגלות אותו קודם.

מרדכי יוגב: בזכותם נכנסנו למבצע המנהרות ובזכותם ניצלו חייהם של רבים ביישובי עוטף-עזה.

מרדכי יוגב: הוא עשה את כל החיבור ואת כל שרשרת הגידול הזאת, ומכוח הזכות הזאת ראוי שנציין שנה בשנה, וניקח מהיום הזה כוח לאחדות העם הזה בכל הימים.

מרדכי יוגב: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מרדכי יוגב.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אורן חזן, ואחריו – אחרון הדוברים, לפני תשובת סגן שר החינוך חבר הכנסת מאיר פרוש, יהיה רועי פולקמן.

אורן אסף חזן: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, חברי וחברותי חברות הכנסת, האמת שאני לא ממש יודע מאיפה להתחיל.

אורן אסף חזן: אתמול בערב – האמת שקצת התאכזבתי.

אורן אסף חזן: היינו כולנו במרוצת ההצבעות, אי-אמון, כן-אמון, מינוי כזה או אחר.

אורן אסף חזן: אתמול היה יום האזכרה לגיל-עד שער.

אורן אסף חזן: אני לתומי חשבתי שבבית הזה אחדות היא לא מילה גסה והתרוצצתי לחפש מישהו שיקזז אותי, ולא מצאתי.

אורן אסף חזן: אני גם עומד פה ומסתכל על הרשימה המשותפת, שלא טרחה אפילו לשלוח נציג אחד.

אורן אסף חזן: הם קוראים לעצמם חלק מאזרחי ישראל, קוראים לשוויון, אבל הם לא טורחים להיות פה דווקא בנאום הזה, ביום הזה, בציון האחדות, לכבד את חברנו המכובד היושב-ראש, שמוביל את המהלך הזה, לכבד את הציבור, לכבד את זכרם של הנערים.

אורן אסף חזן: פתאום נגמרו לי המילים.

אורן אסף חזן: עמדתי אתמול באזכרה לגיל-עד, ובעצם אזכרה לאיל ונפתלי, השם ייקום דמם, הסתכלתי על הפרצופים, על האנשים, וראיתי את הצער, הכאב האמיתי והעמוק של האנשים, לא רק על לכתם של הנערים, לא רק על המעשה הנתעב – מאז, כולנו מכירים במציאות שלנו, יש כאן לא מעט הרוגי מלכות, אנשים שמשלמים מחיר כבד, משפחות שלמות שאיבדו את יקיריהן, האדמה פה רוויה בדם אחינו ואחיותינו – אלא בעיקר על מה שקרה מאז.

אורן אסף חזן: איפה הלכנו לאיבוד?

אורן אסף חזן: מה השתבש בדרך?

אורן אסף חזן: אנחנו חיים בדור הסלפי, כן, סלפי זה לא מילה גסה.

אורן אסף חזן: אבל לא רק סלפי בתמונות, הפכנו להיות – כל אדם מסתכל רק על עצמו.

אורן אסף חזן: אני בעצמי נפלתי למלכודת הדבש הזאת שנים רבות, עזבתי את העשייה הציבורית, טיילתי לי בעולם, הרשיתי לעצמי – בבושת פנים – להיות ברוגז עם המדינה; חטאתי, שגיתי, עשיתי טעויות.

אורן אסף חזן: אם אנחנו נמשיך בדרך הזאת, להיות שקועים אחד בתוך השני, לחפש סינקים וכותרות, לחפש פופוליזם זול, העתיד שלנו, אני באמת לא יודע איפה יהיה, לאן נגיע.

אורן אסף חזן: אני עומד כאן ואני מבקש בקשה אחת, דווקא אני, הבנימין שבחבורה, צעיר חברי הכנסת, ופונה גם לחברתי, צעירת חברות הכנסת: בואו נהווה דוגמה לעם, בואו נשלב ידיים ונוביל לאחדות, קודם כול בחקיקה, כי אם אנחנו מהמקום הזה נצא בקריאה אמיתית של אחדות, ולא נתחיל לחפש אחד את השני ונתעקש, רק בשביל להגיד שמאחורינו – אולי נקבל עוד כמה קולות בפריימריז, אולי נתמקם במקום קצת יותר גבוה; אם אנחנו נוביל את המהלך הזה מכאן, אני בטוח שזה ירד וישתרש מטה.

אורן אסף חזן: אני זוכר את עצמי היום לפני שנה, מספר ימים, קצת, פחות, בדיוק מגיע לארץ; דיברנו על זה רבות, אני מניח שרובכם מכירים את הסיפור.

אורן אסף חזן: אני זוכר את עצמי מתרוצץ ביחד, באמת, עם כל עם ישראל – זה פשוט מדהים: יהודים, נוצרים, גם מוסלמים – בכל פינה, בשטחי כינוס, בבתי-חולים, בבתי-ספר, במקלטים, בדרום, במרכז, מארחים, פותחים את הדלת שלנו, את הבית שלנו, את הלב שלנו.

אורן אסף חזן: מה קרה לנו, מה זה, הלכנו לאיבוד, שתינו יותר מדי?

אורן אסף חזן: מה קרה לנו?

אורן אסף חזן: כאילו מה, החיבוק החם הזה הוא רק כשצריך?

אורן אסף חזן: כאילו, בין לבין אין פה כל כך הרבה אנשים שמתמודדים עם מציאות קשה?

אורן אסף חזן: אנחנו יכולים לאחד כוחות רק כשזה בא בשכול?

אורן אסף חזן: אני בעוד כשבוע, עשרה ימים, מתכוון להוביל איזשהו מהלך, לארגן פה איזה מפגש חברים, נקי מפוליטיקה, שקט, רגוע, באחד מאולמות הכנסת, באחד החדרים, ולבקש מכל אחד ואחת מחברותי חברי הכנסת וחברות הכנסת להגיע למספר דקות ולהגיד דבר אחד: מה הוא עשה בשביל אחדות בעם, בשביל אחדות בכלל בשנה שחלפה, ומה הוא מתכוון לעשות.

אורן אסף חזן: אני, צעד ראשון עשיתי: הנחתי חוק על שולחן הכנסת שחתומים עליו מהקשת הרחבה של כל סיעות הבית, שקורא ללמד ערבית – כן, כן, ערבית זו לא מילה גסה – ללמד ערבית בבתי-הספר כצעד ראשון לשלום, כצעד נכון ואמיתי לדו-קיום.

אורן אסף חזן: היו מי שהרימו גבה, היו מי שאמרו: אולי מדובר באיזשהו תרגיל; זה לא תרגיל, זה אמיתי, חברים.

אורן אסף חזן: אני עמדתי בנאום שלי, ואמרתי, כאשר אמר רבי עקיבא: ואהבת לרעך כמוך זה כלל גדול וחשוב בתורה, בשבילי זו דרך חיים.

אורן אסף חזן: הבקשה שלי אליכם – תאמצו את זה.

אורן אסף חזן: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אורן חזן.

יולי יואל אדלשטיין: אחרון המציעים הוא חבר הכנסת רועי פולקמן; בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו נשמע את תשובתו של סגן שר החינוך חבר הכנסת מאיר פרוש.

רועי פולקמן: אדוני היושב-ראש, חברות וחברי הכנסת, כבוד השר, משפחות יקרות, שנה עברה מאז נחטפו ונרצחו שלושת הנערים נפתלי פרנקל, גיל-עד שער ואיל יפרח.

רועי פולקמן: שלא כמקובל בביתי, פתחתי את מקלט הטלוויזיה ולא רציתי להאמין שזה נכון.

רועי פולקמן: הרגשות שלי כאזרח, וקודם כול כאבא, צפו ועלו.

רועי פולקמן: כל שקיוויתי היה שהילדים יחזרו חזרה הביתה להוריהם, יחזרו להיות בני-נוער אלמוניים, ישובו לעסוק בלימודים, בטיולים ברחבי הארץ ובחברים, אך לצערי המציאות הכתיבה אחרת.

רועי פולקמן: שבועות ספורים לאחר מכן גויסתי למילואים עם הגדוד שלי, במסגרת מבצע "צוק איתן".

רועי פולקמן: במעטפת של מדים צה"ליים מאובקים היינו, זה לצד זה, בני ישיבות וקיבוצניקים, חילונים ודתיים, תושבי תל-אביב, ירושלים, בית-שמש ושילת.

רועי פולקמן: כל קצוות האוכלוסייה היינו יחד כמשפחה אחת, גאים לשרת את המדינה ואסירי תודה על האפשרות לחלוק את הכאב ואת התסכול יחד – כאב ותסכול שלבו של אדם לא נועד לשאת אותם לבד.

רועי פולקמן: התחושה הייתה כל כך חזקה וכל כך עוצמתית, שאין לי ספק כי כל מי שהיה אתנו באותם ימים הרגיש אותה.

רועי פולקמן: על תחושת האחדות הזאת העיבה הידיעה על הירצחו של הנער מוחמד אבו ח'דיר על-ידי פושעים יהודים.

רועי פולקמן: אולם בתעצומות נפש גדולות קמו המשפחות מהשבעה על הבנים וגינו את הרצח.

רועי פולקמן: רחלי פרנקל תיארה זאת בצורה המדויקת ביותר: שפיכת דם נקי זה נגד המוסר, נגד התורה, זה נגד הבסיס של כולנו בארץ הזאת.

רועי פולקמן: אני זוכר ששמעתי את דבריה ולא יכולתי שלא להתרגש ממי שאיבדה את היקר לה מכול, עומדת על עקרונות היהדות עם חמלה ומוסריות.

רועי פולקמן: לכולנו יש מה ללמוד ולאמץ.

רועי פולקמן: אני זוכר את ההתפעמות מהיכולת לראות את האחר דווקא ברגע שבו הכאב דורש ממך להתמקד בעצמך.

רועי פולקמן: מדינת ישראל מתמודדת עם אתגרים ביטחוניים, פוליטיים וחברתיים, ועדיין נאבקת על זהותה, להישאר מדינה יהודית ודמוקרטית.

רועי פולקמן: הדמוקרטיה מחייבת אותנו גם להגן על זכויות כל אזרחי המדינה, מיעוטים כרבים, ללא הבדל דת, גזע ומין.

רועי פולקמן: ערכי היהדות גם אינם סותרים את הדמוקרטיה.

רועי פולקמן: להפך, ערכי היהדות מחזקים בעיני את הדמוקרטיה, הם מחנכים לסובלנות ולשוויון, לקבלת האחר ולשמירה על זכויות הגר.

רועי פולקמן: אדם, כל אדם, נברא בצלם.

רועי פולקמן: זכותו של האדם, כל אדם, היא לחיים והיא מיסודות היהדות.

רועי פולקמן: מי שאומר "היהדות חושבת" או "היהדות אומרת" אינו אלא שוגה, זו דמגוגיה שלעתים אנו חוטאים בה.

רועי פולקמן: היהדות לא חושבת, האנשים הם אלה שחושבים.

רועי פולקמן: הדת היהודית מעודדת שאלת שאלות, ביקורת ודיון.

רועי פולקמן: היא איננה אחידה, והעיסוק בה הוא שדה של דעות.

רועי פולקמן: היהדות שאני מכיר מדברת על מחלוקת לשם שמים שסופה להתקיים, כמו שאמר אדוני היושב-ראש.

רועי פולקמן: מחלוקת היא איננה ההפך מאחדות אלא דווקא מעצימה את האחדות, כפי שנאמר בקהלת: "דברי חכמים כדרבנות וכמשמרות נטועים בעלי אסֻפות נִתנו מרֹעה אחד".

רועי פולקמן: "'בעלי אספות' – אלו תלמידי חכמים שיושבין אסופות-אסופות ועוסקין בתורה.

רועי פולקמן: הללו מטמאין והללו מטהרין, הללו אוסרין והללו מתירין, הללו פוסלין והללו מכשירין" – לפחות מידת המחלוקת שיש בבית הזה – "שמא יאמר אדם: היאך אני למד תורה מעתה?

רועי פולקמן: תלמוד לומר: כולם ניתנו מרועה אחד".

רועי פולקמן: יש לנו רועה אחד המאפשר לנו להיות מאוחדים גם במחלוקת.

רועי פולקמן: שנה עברה, ובה למדנו רבות על עצמנו, על המשמעות של לחיות על חרבנו, על חמלה, על כעס, על סובלנות, על תעצומות נפש, ועל הצורך בתרבות של מחלוקת לשם שמים; שנה שאותה אנו מציינים בכמיהה ובתקווה, וכולנו מייחלים לה, לאחדות.

רועי פולקמן: כחבר כנסת חדש מטעם סיעת כולנו, שחרתה על דגלה את עקרון השוויון ואת העשייה החברתית, חשוב לי לציין מעל דוכן זה שתפיסת האחדות והמהות הדמוקרטית-יהודית בשבילנו הן יותר מיום אחד, זו דרך חיים.

רועי פולקמן: אחדות זו הצוואה שאני מקבל, הלא-כתובה, מהמשפחות השכולות, ולאורה עלינו לבחון את דרכנו הציבורית והמוסרית, לקבל את כל קצוות האוכלוסייה ולקיים מחלוקת לשם שמים.

רועי פולקמן: רק ככה נזכה לאחדות אמיתית בארץ-ישראל.

רועי פולקמן: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת רועי פולקמן על דבריו.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את סגן שר החינוך חבר הכנסת מאיר פרוש, שישיב בשם הממשלה למציעים.

מאיר פרוש: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, ובמיוחד הורי ובני משפחות נפתלי, גיל-עד ואיל, השם ייקום דמם, במלאות שנה התכנסנו להתייחד עם זכר הבנים היקרים שנחטפו ונרצחו בדם קר, שנלקחו מאתנו בנעוריהם.

מאיר פרוש: הם שתילי חמד שנעקרו מכרם החיים בעודם כה צעירים, בעודם רעננים, בעודם מלאי חיים, בעודם מלאי תקוות ותוכניות.

מאיר פרוש: אין תחליף לאותן אבדות, ואין נחמה להורים השכולים.

מאיר פרוש: וככל שמתרחקים מאותם ימים שבהם נקטפו שושנים אלה, מרגישים את חסרונם.

מאיר פרוש: רבותינו, כידוע, לימדונו שכל עקירת אילן בטבע גורמת צער, אך במיוחד גדול היגון והסבל על אילן שעושה פרי, שעתידו עוד לפניו, שבכוחו ליצור בעתיד הרבה דברים טובים ומועילים.

מאיר פרוש: על נפתלי וגיל-עד ואיל, השם ייקום דמם, נאמר ונכתב רבות, אך כנראה עדיין לא סופר הכול.

מאיר פרוש: אחד הר"מים בישיבה סיפר לי כי בשלושת הבנים התמזגו ארבע מאבני היסוד של היהדות הטהורה והשורשית.

מאיר פרוש: ראשית, הייתה בהם, בשלושתם, אהבת תורה לשמה.

מאיר פרוש: במסכת ברכות למדנו את דברי רבי יוחנן: "אשרי מי שגדל בתורה ועמלו בתורה".

מאיר פרוש: לימוד התורה דורש עמל מתמיד ורצוף.

מאיר פרוש: עמל כזה מעיד על אהבה אמיתית, וכך גם פירשו חז"ל את הפסוק "אם בחֻקֹתי תלכו" – שתהיו עמלים בתורה.

מאיר פרוש: שנית, הייתה בשלושת הבנים הקדושים אהבת ה'.

מאיר פרוש: אמונה צרופה ושלמה ללא היסוסים, ללא גמגום, ללא ספקות.

מאיר פרוש: שלישית, הייתה בהם אהבת ארץ-ישראל, ארץ ההבטחה האלוקית שניתנה לעם הבחירה.

מאיר פרוש: ורביעית, אהבת העם וההזדהות המלאה עם מורשתו; לאהוב את עם ישראל בלב ובנפש – זה היה אבן יסוד באישיותם של הבנים הקדושים.

מאיר פרוש: אדוני היושב-ראש, עם ישראל, על כל שבטיו, החזיר לבנים אהבה גדולה כאשר נחטפו על-ידי בני-בליעל רעי לב, אכזרים, בגוש-עציון, בדרכם מהישיבה שבה למדו אל ביתם, והם נרצחו באותו לילה.

מאיר פרוש: 18 יום ארכו החיפושים אחריהם, והעם כולו היה חרד לגורלם בתפילה, באהבה, באחווה ובדאגה אין קץ.

מאיר פרוש: האסון הכה בכולנו, זעזע את כולנו.

מאיר פרוש: פתאום התברר לנו שמעבר למחלוקות וויכוחים אנחנו אכן עם אחד, אנחנו באמת משפחה אחת.

מאיר פרוש: פתאום התברר לנו שאין עוד עם בעולם שהיה מגיב כך לאסון דומה, כי תחושת ההתלכדות שנובעת מכאב משותף, צער שצורב את לב כולנו, היא תופעה מיוחדת לעם ישראל.

מאיר פרוש: רק 18 יום לאחר החטיפה נמצאו גופות שלושת הנערים בחלחול שמצפון לחברון.

מאיר פרוש: זוג משקפיים סמוך לאתר, שיח חשוד ואדמה הפוכה הובילו למקום המסתור.

מאיר פרוש: אבל נחשוב מה עבר על כולנו באותם 18 יום, ומה עבר בעיקר על המשפחות.

מאיר פרוש: איך אמר אחד ההורים, ואני מצטט מריאיון בעיתון: חוסר ודאות הוא חוסר אונים.

מאיר פרוש: אתה לא יודע מול מה אתה מתמודד.

מאיר פרוש: מאיפה לתפוס אותו ואיך להרים אותו.

מאיר פרוש: ההורים, לכל הדעות, ראויים להערצה, להתפעלות וליראת כבוד.

מאיר פרוש: ואיך ביטא זאת אחד משלושת האבות: קשה לתפוס שילד שלך, שהיה כל כך חי ונוכח, פשוט נעלם.

מאיר פרוש: הוא היה נער מתבגר שהייתי כל כך גאה בו.

מאיר פרוש: הודיתי לקדוש-ברוך-הוא שראיתי אותו יום-יום גדל כה יפה ומתפתח כה מוצלח.

מאיר פרוש: ואב אחר משתף אותנו בחוויות אישיות, ואני מצטט מהזיכרון: כשהייתי מעיר אותו לתפילה, הייתי נותן לו צ'פחה על הגב, להרגיש אותו צומח.

מאיר פרוש: אך בעיקר ראיתי, לאושרי הרב, שהוא מתבגר גם בפן הנפשי-הרוחני והופך ליהודי שלם, בעל מידות ומוסר.

מאיר פרוש: יש גם תיאור אנושי, המעורר רעד בכל לב אדם, מדברי אותו אב, המתאר כיצד הוא מדבר עם הבן בלב כשהוא מסתכל לשמים, בעיקר בלילות, ומדמיין את החיוך שלו, הניבט כאילו משם.

מאיר פרוש: והדמעות חונקות כל גרון כשאחת האימהות מתארת כיצד בנה נמצא בכל יום בתפילות שלה במשך היום.

מאיר פרוש: כך היא מתארת: עד שהתמונה שלו לא עולה חזק מול הפנים, אני לא מסוגלת לעבור הלאה.

מאיר פרוש: ואם שנייה מתארת את תחושותיה כך, ואני מצטט מאחד הראיונות: אנשים כל הזמן אומרים לי שהזמן ירפא את הכאב.

מאיר פרוש: אבל הזמן רק צורב את הכאב, כי הגעגועים מתחזקים והעצבות גדלה.

מאיר פרוש: איך חכמינו ז"ל אומרים: חזקה על המת שישתכח מן הלב.

מאיר פרוש: מן הלב, אבל לא מהמוח ולא מהמחשבה.

מאיר פרוש: אדוני היושב-ראש, במלאות שנה לחטיפה והרצח של שלושת הנערים, אנחנו מגלים כאילו מחדש וביתר שאת את איבת העולם, המתלכד לחרם נגד ישראל, הזומם החלטות אנטי-ישראליות חריפות יותר ויותר.

מאיר פרוש: האנטישמיות והשנאה לעמנו הולכות וגוברות, ואנחנו שואלים בתום לב: מדוע?

מאיר פרוש: למה?

מאיר פרוש: לכאורה היו צריכים לתמוך בנו תמיכה בלתי מסויגת, כי הרי אנחנו מדינה קטנה, מקלט לעם נרדף שניצל מהשואה; כי הרי אנחנו מדינה דמוקרטית והומנית יחידה במזרח התיכון; כי הרי אנחנו מוקפים מדינות שרוצות להשמידנו, רוצות להכחידנו מעל פני האדמה; כי הרי אנחנו מנהלים ללא הפוגה מאבקים מרים עם ארגוני טרור ורצח המבצעים פשעים של הרג אזרחים.

מאיר פרוש: האם לא היה מן הראוי שהעולם דווקא יתמוך בנו ויגנה את אויבינו?

מאיר פרוש: אך לא כן.

מאיר פרוש: העולם מתייצב שוב ושוב, וביתר שאת, לימין אויבינו.

מאיר פרוש: לנושא הזה, על כל היבטיו, יש להקדיש הרבה מחשבה, לתכנן פעילות מקיפה באמצעים מדיניים, באמצעים הסברתיים, בזימון אקטיבי של קהילות ישראל בעולם, בגיוס ידידי ישראל בין הגויים.

מאיר פרוש: זוהי משימה קשה ומורכבת אך בלתי נמנעת.

מאיר פרוש: ומעבר לכל אלה, ראוי שניתן את דעתנו לאמת האחת שאיננה ניתנת לערעור: סוד קיומו של העם היהודי הוא ביכולתו להתייצב בחוסן ובעוז נפש גם אל מול העולם כאשר הנסיבות מחייבות זאת.

מאיר פרוש: כמובן, אין צורך להתגרות, חלילה, בגויים.

מאיר פרוש: אין צורך, אבל חשוב שנבהיר לעצמנו ולעולם שאיננו מתכוננים לנהל את חיינו על-פי תכתיבים חיצוניים, שהם, חלילה, יכולים ועלולים לסכן את עצם הקיום והביטחון.

מאיר פרוש: ואנחנו, יראי ה', מאמינים כי בימי מבחן, אם נעמוד בנחישות על שלנו, יעזור לנו ה' ונצליח.

מאיר פרוש: ההורים ובני משפחות נפתלי, גיל-עד ואיל, השם ייקום דמם, אתם שילמתם במיוחד מחיר כבד מאוד במבחן הקשה הזה של ההתמודדות של העם מול העולם ובהיאבקות שלנו נגד סכנת הקיום והביטחון.

מאיר פרוש: על כך במיוחד אנחנו חבים להם אהבה, הוקרה וכבוד.

מאיר פרוש: ההקרבה הגדולה שלהם גם יצרה, בימי היגון שחוו, אחדות בעם ישראל; אחדות וסולידריות לאומית.

מאיר פרוש: הנה כי כן, התורה מלמדת אותנו שחומת המגן האמיתית של עם ישראל היא האחדות.

מאיר פרוש: אין-ספור פסוקים, אמרות חז"ל ומשלים מהמדרשים ממחישים עד כמה מגינה האחדות על עם ישראל, עד כמה בכוחה של האחדות לעמוד מול כל אויב וצר בזירה הביטחונית ובזירה המדינית.

מאיר פרוש: לצערנו, רק כאשר פוקד אותנו אסון כדוגמת הטרגדיה של שלושת הבנים, פתאום חשים כולנו כי כל הוויכוחים והמחלוקות מתגמדים ואין בהם כדי לפגוע ברקמה הפנימית המשותפת.

מאיר פרוש: עמיתי חברי הכנסת, בני המשפחות היקרות, ביום השנה לזיכרון הבנים הקדושים, ראוי שנעודד את האחדות בעמנו.

מאיר פרוש: כמו שבימי התפילה לשלום הנערים הוסרו המחיצות שבין מפלגות ומגזרים, כמו שלפני שנה יצרו הנערים סולידריות והמשפחות שלהם היוו מקור השראה לליכוד העם, ברוח זו צריך לנסות ולהמשיך.

מאיר פרוש: אנחנו נציין לראשונה את יום האחדות לקירוב לבבות.

מאיר פרוש: וכפי שנאמר בחוזר מנכ"ל משרד החינוך, יום האחדות השנה יהווה פתיחה לתהליך לימוד מערכתי בשנות הלימודים הבאות.

מאיר פרוש: ויש גם לשבח את היוזמה לפרס ירושלים לאחדות ישראל, והיא החלטת האימהות, כאשר הפרס נועד להעלות על נס ארגונים ויחידים בארץ ובתפוצות אשר גורמים לאחדות האומה.

מאיר פרוש: עמיתי חברי הכנסת, יהי רצון שבזכות שלושת הבנים הקדושים נפתלי, גיל-עד ואיל, השם ייקום דמם, אכן נזכה ליותר אחדות ויתגשמו בנו דברי מדרש תנחומא: "ארץ-ישראל היא טבורו של עולם, שיושבת באמצעיתו, וירושלים באמצע ארץ-ישראל".

יולי יואל אדלשטיין: תודה לסגן שר החינוך חבר הכנסת מאיר פרוש.

יולי יואל אדלשטיין: אני מניח שהמציעים מסתפקים בתשובת סגן השר ואין צורך בדיונים נוספים.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת חיים ילין ביקש עמדה נוספת.

יולי יואל אדלשטיין: דקה לרשותך מן האולם, בבקשה, מאחד המיקרופונים באולם.

חיים ילין: – – –

יולי יואל אדלשטיין: צודק, נאפשר לך.

חיים ילין: זה המקום היחידי שאני יכול לראות אתכם.

חיים ילין: מעבר לאחדות, משפחות יקרות, כבוד היושב-ראש, אני חושב שאנחנו לוקחים אתנו שיעור לחיים, שיעור של צניעות, של ענווה, של נתינה.

חיים ילין: זה דבר שבמשכן הזה – אומנם אני רק חודשיים – לא כל כך זכיתי לראות, אבל אנחנו רוצים ללמוד ואני חושב שאנחנו יכולים ללמוד מכם.

חיים ילין: הצילום על הבניין, ואני לא יודע אפילו איזה בניין, ביציאה מירושלים, שאני זוכה לראות את התמונה של שלושת הנערים כאילו שהם פה לידנו, חיים – זה נותן התרוממות רוח אמיתית לדעת שאתם מצליחים להעביר את המסר הזה, ששלושת הנערים עדיין נמצאים אתנו, חיים, בועטים, למען האחדות של מדינת ישראל.

חיים ילין: אבל הסיפור האמיתי בכל הדבר הזה, זה מה שהרב שי פירון, חבר הכנסת שי פירון, סיפר.

חיים ילין: יש לו עוד פרק אחד, והפרק הזה זה שאמיר, יחד עם אור, שניהם, גם מצאו את הנערים.

חיים ילין: הם לא רק היו שם, אלא שמשם הם גויסו מייד להיכנס פנימה לתוך המנהרות.

חיים ילין: כשפגשתי את החיילים הפצועים בבית-החולים, הם אמרו לי: מצאנו גם את המנהרה שהייתה מגיעה לאשכול.

חיים ילין: אני אומר שהסיפור הזה הוא התמצית של החברה הישראלית, ואת התמצית הזאת אנחנו צריכים לקחת – כל אחד – אתנו, לקחת ולזכור אותה.

חיים ילין: אפשר שאנשים יצעקו פה, חברי כנסת, ויהיו הערות ביניים, אבל בתנאי אחד: שכולנו יודעים שאנחנו צריכים לא רק במלחמות להיות מאוחדים, אלא ביום-יום.

חיים ילין: ואם זאת המורשת שאתן, משפחות יקרות, מביאות לנו, לנו – לתוך הכנסת – אז באמת, מכל הלב, קבלו חיבוק והמון המון אהבה.

חיים ילין: אני חושב שיום האחדות הזה צריך להיות סימן של דרך אחרת, לא במילים אלא גם במעשים.

חיים ילין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת ילין.

יולי יואל אדלשטיין: אני חושב, חברת הכנסת סתיו שפיר, שהחשש של הנערים ב"מקור חיים" היה מוצדק, שנשכח את החברים שלהם, כי לא היינו מקיימים פה שום אירוע, כי מאז נפלו עשרות חיילים ונפגעו עשרות אזרחים מרקטות, מפיגועי טרור.

יולי יואל אדלשטיין: אבל היכולת של המשפחות לקחת את הטרגדיה הזאת למקום אחר לגמרי גם מאפשרת לנו לקיים את היום הזה – לנו ולשאר עם ישראל – מחר, וגם לזכור את הנערים.

יולי יואל אדלשטיין: על זה יישר כוח גדול לכם ולכל המארגנים.

יולי יואל אדלשטיין: זאת גם תשובה לחבר הכנסת יוגב.

יולי יואל אדלשטיין: אין שום כוונה שזה יהיה חד-פעמי, בהנחה שהפרס והאירועים יימשכו.

יולי יואל אדלשטיין: אני חושב שהיו לנו עוד לא מעט רעיונות מה אפשר לעשות בכנסת סביב נושא האחדות ויום האחדות.

יולי יואל אדלשטיין: עכשיו ההתראה הייתה מאוד קצרה, אבל יש פה דוגמאות יפות מאוד של אחדות ועיסוק בנושאים מאחדים ולא בנושאים מפלגים.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו נביא את זה לידי ביטוי בעוד שנה בפעילויות השונות בכנסת ישראל, בעזרת השם.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה לכל האורחים ביציע.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מזמינים את חבר הכנסת רועי פולקמן למסור הודעה מטעם יושב-ראש ועדת הכנסת – במליאה.

): אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, בהמשך להודעות שנמסרו על איוש חברים בוועדות, אבקש להודיע כי במקום הפנוי של סיעת המחנה הציוני בוועדת הכלכלה יכהן חבר הכנסת איתן כבל.

): שמותיהם של שני הנציגים הנוספים יימסרו במועד אחר.

): תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת פולקמן.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, תם סדר-היום.

יולי יואל אדלשטיין: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, ט"ז בסיוון תשע"ה, 3 ביוני 2015, בשעה 11:00.

יולי יואל אדלשטיין: ישיבה זו נעולה.