ישיבת מליאה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 5, 2015-05-06 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום י"ז באייר תשע"ה, 6 במאי 2015.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו פותחים היום בשאילתות דחופות.

יולי יואל אדלשטיין: יש לנו כמה שאילתות.

יולי יואל אדלשטיין: שר הבינוי, חבר הכנסת אורי אריאל, כבר אתנו, והוא ישיב על שאילתה דחופה מס' 2 מאת חבר הכנסת אילן גילאון.

יולי יואל אדלשטיין: כבוד השר יעלה לדוכן, ואנחנו נשמע את חבר הכנסת אילן גילאון, שישאל את שר השיכון בנושא: עתיד דיירי הדיור הציבורי בתוכניות פינוי-בינוי של "עמידר".

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, חבר הכנסת גילאון.

אילן גילאון: אדוני היושב-ראש, כבוד שר הבינוי, חברי וחברותי חברי הכנסת, פורסם כי בכוונת "עמידר" ליזום פרויקטים לפינוי-בינוי בשיכוני דיור ציבורי, אך החברה איננה מתחייבת להשיב את הדיירים המפונים לדירות ציבוריות.

אילן גילאון: רצוני לשאול: 1.

אילן גילאון: האם בכוונתך להבטיח קורת גג לכל דיירי הדיור הציבורי?

אילן גילאון: 2.

אילן גילאון: אם כן – כיצד?

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אילן גילאון.

יולי יואל אדלשטיין: כבוד השר, בבקשה.

אורי אריאל: חבר הכנסת אילן גילאון, מדובר בשאילתה אחרונה, כנראה, שאני עונה עליה כשר הבינוי.

אורי אריאל: הנושא הוא בהחלט חשוב ומרכזי – – –

יואב בן צור: – – –

אורי אריאל: אפשר אחרי זה לשאול אותי, ברשות היושב-ראש, מה שרוצים.

אורי אריאל: אני לרשות

אורי אריאל: כם עד 13:30.

אילן גילאון: ואז כשר המשפטים – – –

אורי אריאל: אני יכול גם, כמובן, להפנות את חברי הכנסת, כמו גם את הציבור, לדוח מבקר המדינה שהתפרסם אתמול.

אורי אריאל: יש בו אכן ביקורת בנושא הזה.

אורי אריאל: כדאי לקרוא את זה.

אורי אריאל: זה נושא מרכזי במדינת ישראל.

אורי אריאל: אנחנו פעלנו בשנתיים האחרונות למען הדיור הציבורי כפי שלא פעלו הקודמים לי, למרות ביקורות והשמצות שחלקן, ודאי, היו שקריות; הן היו ערב הבחירות ונועדו לשרת אינטרסים זרים.

אורי אריאל: אני פעלתי לאורך השנתיים האלה בשני נושאים מרכזיים: האחד – הורדת מחירי הדיור, והשני – הדיור הציבורי.

אורי אריאל: אלה שני הנושאים המרכזיים.

אורי אריאל: כמובן, פעילות המשרד כוללת עוד נושאים רבים אחרים.

אורי אריאל: לראשונה אחרי 13 שנים הפעלתי את חוק המכר שיזם רן כהן.

אורי אריאל: זה חוק שעבר לפני 13 שנים, וכל שנה בחוק ההסדרים היו דוחים אותו.

אורי אריאל: הוא התחיל את פעולתו, ואכן נמכרו כמה אלפי יחידות דיור לזכאי המבצע הזה, מבצע שנתן לרוכשים הנחות משמעותיות ביותר, של עשרות אחוזים.

אורי אריאל: כך היטבנו את מצבם של אותם רוכשים, כי אנשים שיש להם בית משלהם – איך אומרים אצלנו?

אורי אריאל: בעלי-בתים.

אורי אריאל: הכסף שמגיע ממכירת הדירות – לנוכח לקחי העבר, שהכסף נעלם באוצר, עשינו תקנה מיוחדת שהכסף נכנס לשם ואיננו יכול לשרת שום מטרה אחרת אלא רכישת דיור לנזקקי הדיור הציבורי.

אורי אריאל: לראשונה אחרי 30 שנה חזרנו לרכוש דירות בדיור הציבורי, ובעזרת השם, משרד הבינוי – הזדמנות לאחל בהצלחה לשר המיועד.

אורי אריאל: אנחנו לא מחלקים את עור הדוב לפני, אבל בכל מקרה, בהצלחה לחבר הכנסת יואב גלנט.

אורי אריאל: במשרד הבינוי אנחנו נערכים לרכישת דיור ציבורי במיליארד שקל.

אורי אריאל: זה המספר.

אורי אריאל: אנחנו מדברים על מיליארד שקל.

אורי אריאל: לא היה סכום כזה, לפי דעתי, גם לא 20 שנה, אבל אין טעם לפשפש ולחפש.

אורי אריאל: הרבה מאוד שנים זה לא היה.

אורי אריאל: סכום כזה יהיה, לפי התוכנית, גם ב-2016, ובעזרת השם גם ב-2017.

אורי אריאל: אנחנו מדברים על תוכנית שבשנים הללו תהיה בהיקף של כ-3 מיליארד שקל.

אורי אריאל: אינני מתייחס פה לתוכניות שפורסמו בשמו של שר האוצר המיועד; הוא או שר הבינוי החדש ודאי יציגו את זה בבוא הזמן.

אורי אריאל: מתוך הכנסות כבר העברנו למעלה מ-400 מיליון שקל לחברת "עמידר", והיא עוסקת ברכישת דיור לאותם נזקקים, כאשר בשלב זה יש כמה עשרות דירות שכבר נרכשו.

אורי אריאל: התהליך מסובך, כי אנחנו צריכים לעמוד בקריטריונים ולרשום את הדירה בטאבו.

אורי אריאל: עד אז אנחנו לא יכולים באמת להכניס אותה לשימוש, ולכן התהליך ארוך.

אורי אריאל: ראינו שהדבר מתמהמה, ולכן פתחנו מכרז שתיכנסנה עוד שתי חברות במקביל ל"עמידר", כדי שהדברים ילכו במקביל בנושא רכישת הדירות, ועל-ידי זה נגביר את הקצב, ונגיע – אני מקווה מאוד – לרכישת כ-1,000 יחידות דיור בשנת 2015, ובזה בהחלט נביא לשינוי במגמה.

אורי אריאל: נוסף על כך השקיע המשרד בשנת 2014 משאבים רבים בשיפוץ דירות הדיור הציבורי הקיימות – שיפוץ של אלפי יחידות דיור, כ-5,000 יחידות דיור, בהיקף של קרוב ל-100 מיליון שקלים.

אורי אריאל: אחרי שנים רבות של התעלמות הייתי היחיד שהתמודד עם המציאות של דירות ריקות ודירות שבהן יושבות עמותות זה כ-30 שנה.

אורי אריאל: זה לא התחיל בתקופתי; כבר דור עומדות דירות ריקות.

אורי אריאל: החזרנו בינתיים בשלב זה 232 דירות שהיו בידי עמותות באזורי הביקוש, שבהם יש לנו מחסור, ויש עוד הליכים נגד עיריות שמחזיקות בדיור ציבורי.

אורי אריאל: עוד הפעם, מדובר בדברים שקרו לפני 20, 30 ו-40 שנה.

אורי אריאל: לא נגעו בתחום הזה.

אורי אריאל: אנחנו מטפלים בזה בצורה יסודית ועקבית, ואפשר להגיד גם נחושה.

אורי אריאל: אין הנחות ואין הסברים, להוציא דברים חריגים מאוד.

אורי אריאל: אם, למשל, בנו בית-כנסת בשכונה ורשמו אותו כדיור ציבורי, אז הוא היה בית-כנסת ביומו הראשון והוא יישאר בית-כנסת.

אורי אריאל: אנחנו לא נפנה עכשיו בית-כנסת ונשפץ אותו מחדש לדירת מגורים.

אורי אריאל: במקומות שבהם עומדות דירות ריקות ללא ביקוש, ויש כאלה רבות, החל הליך מכירה שאושר על-ידי היועץ המשפטי, וכספי המכר שמתקבלים עוברים גם הם לקרן המיוחדת לרכישת דירות לזכאים לדיור ציבורי.

אורי אריאל: לקראת תקציב 2015 הגעתי לסיכום עם האוצר על הגדלת הסיוע בשכר דירה לזכאים עד 4,100 שקלים.

אורי אריאל: זה תלוי, זה לא אחיד, אבל זה עד 4,100 שקלים, כדי שזכאים ממתינים יוכלו בינתיים לשכור דירות בשוק החופשי.

אורי אריאל: אני מקווה ומאמין שהדבר הזה יאושר בתקציב 2015–2016, ובכך נביא בהחלט הקלה גדולה.

אורי אריאל: הוויכוח הוא עם משרד האוצר, שלא רוצה להגדיל את הסכום.

אורי אריאל: אנחנו חשים שחייבים לעדכן לפחות – אני מדגיש – לפי המדד, ואף יותר מכך, כדי לאפשר לאנשים לשכור דירות עד שהם יקבלו פתרון של קבע.

אורי אריאל: בתיאום עם משרד האוצר ורשות החברות החלטנו לבחון את האפשרות ש"עמידר" תהפוך לחברה יזמית.

אורי אריאל: היא יכולה להיות כזאת, והיא תביא בכך כספים רבים מאוד – אולי תכפיל את הסכום שהמדינה מעמידה היום לרשות הנושא הזה – ובתנאי שכל הכספים מאותה פעולה יזמית יגיעו חזרה לדיור הציבורי.

אורי אריאל: בכך נביא כספים נוספים שאינם היום בקופה, ובהחלט נוכל לעזור לכ-2,500 ממתינים ובזה לקצר מאוד את התהליך.

אורי אריאל: במהלך הקדנציה האחרונה תמכתי בהגמשת אמות המידה לזכאים.

אורי אריאל: לצערי הרב, לא הצלחנו במשימה הזאת מול האוצר מתוך חשש שיתווספו עוד מאות זכאים.

אורי אריאל: אנחנו מאמינים שהדבר נכון; אלה האנשים החלשים יותר בחברה הישראלית, וראוי שהמדינה תלך לקראתם, ואני מקווה ששר האוצר החדש אכן יפעל להגמשת הקריטריונים, להרחבת הזכאות, ולאפשר לזכאים לקבל תשובה מניחה את הדעת.

אורי אריאל: אני מבקש להבהיר כי הפרסומים בקשר להפיכת "עמידר" לחברה יזמית נבדקים על-ידי חברה שנשכרה לצורך העניין הזה – מה המשמעויות, מה ההתארגנות שצריך לזה, מה הפוטנציאל – ואני מקווה מאוד שהבחינה הזאת תסתיים בשבועות הקרובים, אולי בחודשים הקרובים, לא יותר, ואז יצטרכו שרי האוצר והבינוי לקבל החלטה מעשית האם לעשות ואיך לעשות.

אורי אריאל: יש פה מגוון של אפשרויות, והדברים האלה לא גמורים ולא חתומים.

אורי אריאל: בכל מקרה, יש התחלות, פיילוטים קטנים מאוד שהחלו בידי חברת "עמידר", בארבעה מבנים שממילא היינו אמורים לשפץ אותם, ואנחנו מנסים לראות אם אנחנו יודעים מעבר לשיפוץ גם לעשות משהו יותר טוב לרווחת הדיירים ולטובת הקופה הציבורית הרחבה שתאפשר רכישת דיור נוסף.

אורי אריאל: בכל מקרה, תובטח לדיירי הדיור הציבורי דירה תחת דירה ששופצה.

אורי אריאל: אין מצב שדייר ייאלץ לעזוב מקום אחד בלי פתרון מוקדם לפני זה.

אורי אריאל: הדברים האלה הם פשוטים וברורים לנו, וכך נפעל.

אורי אריאל: דיירי הדיור הציבורי שבביתם מתבצע פרויקט של התחדשות עירונית יוכלו לבחור אחת מהאפשרויות הבאות: א.

אורי אריאל: לחזור ולהתגורר בדירה לאחר תום הליכי השיפוץ, ויהיה עליהם לשאת בעלויות שכר-דירה ריאלי על המטרים שיהיו מעבר למה שמגיע להם, וייתכן שגם תשלומי ועד-הבית יהיו מוגדלים.

אורי אריאל: אנחנו מסבירים את זה לדיירים, וכל דייר כמובן יבחר.

אורי אריאל: ב.

אורי אריאל: רכישת דירה על-ידי הדייר, בתקציב שהוא תקציב שלנו, כדי שהדייר יוכל להתגורר בה בשכירות סוציאלית בתנאים הנהוגים לכלל דיירי הדיור הציבורי.

אורי אריאל: לסיום אני מבקש לאחל לשר הבינוי המיועד, חבר הכנסת יואב גלנט, ולשר האוצר המיועד, חבר הכנסת משה כחלון, הצלחה בתפקידם במסגרת המאבק להורדת יוקר הדיור.

אורי אריאל: בשנתיים האחרונות נעשתה עבודה רבה, הן בתחום השיווקים, הן בתחום התכנון והן בתחום הדיור הציבורי, ואני מאחל לכם שתוכלו להמשיך את זה ביתר עוצמה ולהביא תשובות בכל התחומים שמשרד הבינוי עוסק בהם.

אורי אריאל: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לשר אריאל על תשובתו המפורטת.

יולי יואל אדלשטיין: האם יש לחבר הכנסת אילן גילאון שאלה נוספת?

יולי יואל אדלשטיין: אכן כן.

יולי יואל אדלשטיין: לאחר מכן, חברי הכנסת איציק שמולי ודב חנין ביקשו להפנות שאלה נוספת לשר, ואז הוא ישיב לכולם.

אילן גילאון: אדוני היושב-ראש, ראשית אני רוצה לברך את השר אורי אריאל.

אילן גילאון: על אף תהומות המחלוקת שהיו בינינו, אני מוכרח לומר שהשר הזה היה שר נגיש לכל דכפין, וכל אימת שפניתי אליו הוא נעתר.

אילן גילאון: באמת תודה רבה, זו אכן התנהלות של שליח ציבור ושר למופת, ויש לומר לו את הדברים עוד בפניו.

אורי אריאל: מכובדי יכול להרחיב בזה?

אילן גילאון: ואנחנו לא נכנסים לממשלה.

מיכל רוזין: – – – נכנסים לממשלה – – –

אילן גילאון: לא, אנחנו עוד לא נכנסים לממשלה, אבל מה שמגיע מגיע.

אילן גילאון: ובכל זאת, אני דווקא, אדוני, מוטרד מהמוזיקה של הדברים, שאמרה בסוף העניין שלכל דייר בדיור הציבורי תהיה אפשרות לבחור בין אופציה כזאת או לשלם את ההפרש ולהישאר במקום שלו.

אילן גילאון: תוספת בוועד הבית.

אילן גילאון: נדמה לי שהדבר הזה לא ריאלי במצבים רבים, ויש כאן יותר מאשר חשש שיש כאן כוונה לדלל את דיירי הדיור הציבורי.

אילן גילאון: דווקא לאור דוח מבקר המדינה האחרון, נדמה לי שזאת עלולה להיות מדיניות נפסדת כאשר אנחנו נותנים את הבחירה לאנשים להגיע לריכוזי דיור או למקומות כאלה.

אילן גילאון: אני הייתי רוצה לשמוע מאדוני – ואני רואה את הדברים כהבטחה מִמְשָלית, כי אתה עדיין – יש תאריכים ויש תהליכים, אין מה לעשות – אתה עדיין, ברגע זה שאנחנו מדברים, שר השיכון?

אילן גילאון: שר הבינוי והשיכון?

יולי יואל אדלשטיין: שר הבינוי.

אילן גילאון: אין שיכון.

אילן גילאון: בינוי.

אילן גילאון: אני כבר לא – מתבלבל תמיד בדברים.

אילן גילאון: אני רוצה לשמוע ממך התחייבות כאן שכל דייר בדיור הציבורי יוכל בתנאים שווים להיכנס למקום ושתהיה לו קורת גג, שזה בסופו של דבר מה שחשוב.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה לחבר הכנסת אילן גילאון.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איציק שמולי – בבקשה, אדוני; שאלה.

יולי יואל אדלשטיין: לאחר מכן – חבר הכנסת דב חנין.

איציק שמולי: תודה, אדוני היושב-ראש.

איציק שמולי: כבוד השר, גם אני חושב שראוי לציין את ההתנהלות ואת הנגישות שלך.

איציק שמולי: למרות חילוקי הדעות שהיו פה ושם, תמיד נענית, וזה בהחלט ראוי לציון.

איציק שמולי: וגם אנחנו, אני מקווה, לא בדרך לקואליציה, אז אל תפרש את דברי לא נכון.

איציק שמולי: אתמול פורסם דוח מבקר המדינה, ואני מעוניין להעלות שתי נקודות.

איציק שמולי: הנקודה הראשונה: אתה נגעת במבצעי המכר, החייאת החוק של רן כהן.

איציק שמולי: לפי דוח מבקר המדינה, נמכרו מאז 2014 1,500 דירות.

איציק שמולי: אני מעוניין לדעת – לאור מה שאמר מבקר המדינה, שנקנו בכסף הזה מעט דירות – לאן הלך הכסף?

איציק שמולי: האם אתה יודע שהחטא שנעשה בעבר, האם הדבר הזה נשנה גם בתקופתך כשר, וכספים שנכנסו לקופת המדינה מהדיור הציבורי, האם הם הלכו לייעודים אחרים?

איציק שמולי: שאלה שנייה, אדוני, וגם בה עסק דוח המבקר: יש כמה מאות דירות – 470 וכמה דירות – שעומדות ריקות במדינת ישראל, מן הסתם גם באזורים שבהם הביקוש לדיור ציבורי, אם אפשר לכנות את זה כך, נמוך יותר.

איציק שמולי: כתוצאה מכך, במקומות כמו מצפה-רמון ואחרים, בימים אלה ממש יש מציאות שבה משפחות נותרות ללא קורת-גג ואין להן לאן ללכת.

איציק שמולי: מדוע לא לשנות את המדיניות ולקבוע קריטריונים בהתאם לאזור?

איציק שמולי: לא יכול להיות מצב שבו – –

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

איציק שמולי: – – במקומות מסוימים משפחות ייזרקו לרחוב, בשעה שיש דירות של דיור ציבורי שעומדות ריקות.

איציק שמולי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת דב חנין – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: שאלה, והשר ישיב.

דב חנין: תודה לך, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: אדוני השר, גם אני רוצה לפתוח בתודה לך על שיתופי הפעולה שהיו בינינו, מעבר כמובן להרבה מחלוקות קשות.

דב חנין: על החלק של שיתופי הפעולה מגיעה לך תודה, ואני מברך את השר המיועד, שנמצא אתנו כאן.

דב חנין: התמונה הכללית בתחום הדיור הציבורי כפי שנחשפה בדוח מבקר המדינה אתמול היא תמונה קשה, מזעזעת.

דב חנין: אנחנו מדברים, בין 2007 להיום, על עלייה של למעלה מ-19% במספר הזכאים הממתינים לדיור ציבורי.

דב חנין: אדוני הזכיר את המספר 2,750 שממתינים ברשימות שלכם, משרד השיכון, אבל אם נוסיף את משרד הקליטה אז אנחנו מדברים על עוד סדר גודל, כ-27,000 ממתינים זכאים, לפי הנתונים שלהם.

דב חנין: המלאי של הדירות בדיור הציבורי בישראל נמוך בצורה דרמטית, הרבה יותר ממה שמקובל בכל אחת ממדינות המערב.

דב חנין: כמו שאדוני אמר, המצב הולך ומחמיר, מכיוון שמאז אלפיים – סליחה, בשנה האחרונה, 2014, מכרתם 1,500 דירות, ומספר הדירות שנוספו הוא הרבה הרבה יותר מצומצם, פחות מ-100; והמחסור הולך וגדל.

דב חנין: כואבת במיוחד הנקודה שצוינה בדוח על אותן 609 דירות שלא מאוכלסות למעלה משנתיים, כולל דירות באזורי ביקוש, בדיור הציבורי, בזמן שיש כל כך הרבה ממתינים.

דב חנין: וכמובן נקודה אחרונה שכואבת במיוחד – שאגב, לא הוזכרה בדוח המבקר – רק 0.3% מדירות הדיור הציבורי נמצאות ביישובים ערביים.

דב חנין: זה אומר שהציבור הכי עני, הכי מוחלש, הכי נזקק, בכלל לא קיים עבורו הפתרון הזה של דיור ציבורי.

דב חנין: המסר שאני הייתי מציע לך, אדוני השר, כמסר של פרידה מהמשרד, זה לפנות לכל הממשלה הבאה, כולל לשר השיכון, הבינוי, החדש, לצאת למלחמה להגנתו של הדיור הציבורי – – –

אורי אריאל: דב, אנחנו שואפים לשלום, כידוע לך – – –

דב חנין: אנחנו שואפים לשלום.

דב חנין: הצד שלי.

דב חנין: לכן – – –

אורי אריאל: בלי מלחמות.

אורי אריאל: זה מאמץ מיוחד, אז בלי – – –

דב חנין: אני אומר, מהצד שלי אנחנו שואפים לשלום, בהחלט.

אורי אריאל: מהצד שלך?

דב חנין: אבל אני פונה אליך, אדוני השר, אנא צאו למה שאתם רוצים – למבצע, כמו שאתם קוראים לזה, ולמערכה ציבורית גם בתוך הממשלה – כדי לשנות באופן דרמטי את מצב הדיור הציבורי.

דב חנין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת דב חנין.

יולי יואל אדלשטיין: כפי שנאמר, אנחנו נעשה כזה מאבק למען השלום, שלא תישאר אבן על אבן.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני השר ישיב לכולם.

אורי אריאל: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

אורי אריאל: ראשית, לחבר הכנסת אילן גילאון שהעלה את השאילתה אני אומר בצורה החדה ביותר, הנחרצת ביותר: אין מצב שמי שהיום גר בדיור ציבורי ועושים שם התחדשות עירונית או משהו – לא משנה – שהוא לא יקבל דירה חלופית בדיור הציבורי.

אורי אריאל: אלא מה?

אורי אריאל: אמרתי – ולכן, הוא גר פה, והיום עושים פה שינוי גדול.

אורי אריאל: אז יכול להיות שהוא יעבור לרחוב הבא, שם יש דירה והוא יקבל אותה, או נרכוש דירה והוא יהיה – הוא לא חייב להיכנס לדירה החדשה.

אורי אריאל: אני רק רציתי לומר, ואני מדגיש, שכשעושים כזה שיפור בדיור – בתמ"א 38, לא משנה באיזה תוכנית – כן, אז מגדילים את הבית.

אורי אריאל: נכון, עושים חזית כניסה יפה וטובה, עלויות ועד הבית עולות, ואנחנו מסבירים את זה לדיירים.

אורי אריאל: הם יכולים לבחור.

אורי אריאל: חבר הכנסת גילאון, הם לא – ותרשה לי לא למחות, לא הייתי – – –

אילן גילאון: השר, אני שואל – – – אנחנו מוותרים כי – – –

אורי אריאל: לא הייתי משתמש במילה "לדלל", אבל בכל מקרה, בלי קשר לזה, הדייר יוכל לבחור בין דירה בדיור ציבורי במקום אחר, באותה עיר כמובן, או להישאר בבית החדש שהוא יותר גדול, יותר מרווח, יותר יקר, ולשלם על המטרים העודפים.

אורי אריאל: זה החלטה שלו, הוא יבחר.

אורי אריאל: אני רק רציתי להדגיש שאנחנו מציינים את זה לדיירים כדי שהם לא ימצאו את עצמם ביום אחד שהם לא יבינו – פתאום יש להם עלויות חודשיות שהם לא יודעים איך לעמוד בהן.

אורי אריאל: לגבי שאלתו של חבר הכנסת שמולי, שאלת "איפה הכסף?

אורי אריאל: " – אנחנו למדנו מהמבצעים הקודמים.

אורי אריאל: אני עמדתי על זה שזה יהיה – אמרתי את זה, אני חוזר – בתקנה מיוחדת, שאין אפשרות להעביר משם שקל אחד, פרוטה אחת, לשום דבר אחר; לא להתחדשות עירונית בפתח-תקווה, לא ליצהר, שפעם מישהו – אני עוד רואה את חבר הכנסת לפיד מחפש את הכסף שם באזור; לא יצא שקל אחד למטרות שהן לא דיור ציבורי ממש, לא בערך, לא עם קריצות – מאה אחוז את זה.

יולי יואל אדלשטיין: מה עם פיצוי לחברת "עמיגור", אדוני השר?

יולי יואל אדלשטיין: זה עדיין נמשך – כל ההתחשבנות הזאת?

אורי אריאל: רגע.

אורי אריאל: חברת "עמיגור" היא לא חברה ממשלתית.

אורי אריאל: זה סיפור אחר.

מאיר כהן: גרעינים תורניים – – –

אורי אריאל: רק שנייה, חבר הכנסת מאיר כהן.

אורי אריאל: חברים, אני בשאלה של היושב-ראש.

אורי אריאל: תנו לי רגע.

אורי אריאל: חברת "עמיגור" היא חברה סוכנותית, למי שלא יודע.

אורי אריאל: היא חברת דיור ציבורי, אבל סוכנותית.

אורי אריאל: יש שם התנהלות מול האוצר, זה לא מולנו.

יולי יואל אדלשטיין: לא מאותו סעיף.

אורי אריאל: גם הם מוכרים דירות, אבל זה סיפור קצת שונה.

אורי אריאל: לגבי משרד הקליטה – סליחה, לא, זו שאלה של חבר הכנסת חנין.

אורי אריאל: לגבי הדירות הריקות שהזכיר גם חבר הכנסת דב חנין – דוח מבקר המדינה הוא דוח חשוב.

אורי אריאל: אני אומר את זה ברצינות, ואני יודע על דוחות קודמים שקראנו בעיון, ויש מה לתקן.

אורי אריאל: יש מה ללמוד מהם ומה לתקן מהם.

אורי אריאל: אנחנו עושים את זה בדרך כלל תוך כדי, כי בהחלט חלק גדול מהדברים הם נכונים.

אורי אריאל: צריך להבין, ובואו נדבר רגע על הדירות הריקות במקומות שבהם יש ביקוש, כי איפה שאין ביקוש – סיפור אחר; לא בורח מזה, אבל – נניח פתח-תקווה.

אורי אריאל: יש לך דירה בקומה חמישית בלי מעלית, דירות ישנות.

אורי אריאל: יש כאלה.

אורי אריאל: עכשיו, אתה לא יכול להציע אותן לרוב מוחלט כמעט של האנשים שנזקקים לדיור הציבורי.

דב חנין: – – – כל כך מגוונת.

אורי אריאל: אבל תרשה לי רגע, אני עונה לך.

אורי אריאל: דב, תרשה לי רגע.

אורי אריאל: הרי אחד הוא נכה, הוא לא יכול בלי מעלית.

אורי אריאל: השני הוא בן 79 והוא קצת חולה, וכן הלאה, וכן הלאה.

אורי אריאל: הרי לנו – תבינו, אין לנו הרי שום אינטרס.

אורי אריאל: כדאי להבין מה חושב מנכ"ל, שר, וזה – הרי יש לנו עניין לתת תשובות לאנשים הכי חלשים, ואנחנו מציעים להם.

אורי אריאל: אבל כשאומר זוג מבוגר, אולי זקן, שהוא לא יכול לגור שם, הוא לא יכול לגור שם.

אורי אריאל: אנחנו לא מכריחים, אנחנו לא לוקחים את הזקנה, מעבירים אותה לקומה חמישית.

אורי אריאל: לנו כמשרד, חברת "עמידר" כחברה, יש אינטרס מהדרגה העליונה – לא פחות, אני אומר לכם – לאכלס כל דירה, ודאי באזורי הביקוש ששם אנחנו בחסר.

אורי אריאל: הדירות שאנחנו קונים, מנסים לקנות – ופרסמנו בעיתונים בדיוק איזה דירות אנחנו צריכים, מי שראה, על שני עמודים: דירה בפתח-תקווה בקומת קרקע בגודל כזה, מותאמת לנכה.

אורי אריאל: למה?

אורי אריאל: כי אנחנו יודעים מי הקליינט שלנו.

אורי אריאל: אנחנו מתאימים את הדירות לנכים, לא הפוך.

אורי אריאל: ולכן יש דירות ריקות.

אורי אריאל: מעבר לזה, יש כמובן תמיד דירות מסוימות בהמתנה כי דייר יצא ועכשיו משפצים וזה ייקח חודשיים.

אורי אריאל: אבל זה תמיד, זה איזה דבר קבוע.

אורי אריאל: בכל חברה יש איזה מלאי לא מנוצל.

אורי אריאל: אני מדבר על דירות שכן שמישות, זמינות, וחברים, יש קושי לאכלס אותן.

אורי אריאל: לנו אין אינטרס להשאיר אותן ריקות, ולו מצד הכסף, אם מישהו רוצה להסתכל על זה ככה.

אורי אריאל: אני לא מסתכל על זה ככה.

אורי אריאל: אני רוצה שיגור שם דייר, גם בשביל 100 השקל, זו הכנסה לחברת "עמידר".

אורי אריאל: אין אינטרס, צריך להבין את זה.

אורי אריאל: יש פה ניסיונות חוזרים ונשנים.

אורי אריאל: אנחנו מתגברים את זה ואנחנו מקווים להתקדם.

אורי אריאל: מצפה-רמון – זו לא דוגמה סתמית שחבר הכנסת שמולי נתן, בסדר?

אורי אריאל: הוא בחר בה כי אכן ראש המועצה המקומית מצפה-רמון פנה אלי.

אורי אריאל: אנשים שהוא הגדיר אותם כלא-זכאים לפי הקריטריונים הקיימים, מצד שני יש דירות ריקות.

אורי אריאל: למה לא לשדך בין אנשים שקשה להם?

אורי אריאל: בסדר, הם מילימטר מעבר לתחום המותר, כאילו.

אורי אריאל: אנחנו רוצים לעשות את זה, והזכרתי את זה בדברי.

אורי אריאל: אין לנו יתרון בדירות ריקות במצפה-רמון, ומצד שני יש אנשים שקשה להם.

אורי אריאל: אנחנו לא הצלחנו לפרוץ את זה מול משרד האוצר בטענתו – שיש בה צדק, אני מציין את זה – שיהיו השלכות רוחב.

אורי אריאל: אני חושב לבדוק את המציאות שלפחות באזורים המרוחקים, מה שנקרא הפריפריאליים, יהיו קריטריונים יותר קלים.

אורי אריאל: אבל אי-אפשר לעשות קריטריון רק למצפה-רמון, זה בוודאי לא עובד.

אורי אריאל: אי-אפשר שבמצפה-רמון יהיה ככה, בדימונה יהיה ככה ובערד יהיה ככה.

אורי אריאל: נמצאת פה ראשת עיריית ערד שבעבר פנתה אלי גם – זה לא יכול לעבוד.

אורי אריאל: אנחנו בוחנים שבאזורי הפריפריה יהיו הקלות, כי באמת יש דירות ריקות.

אורי אריאל: האפשרות השנייה היא למכור את הדירות הריקות, ובכסף שמתקבל לקנות בפתח-תקווה או בעפולה – לא חשוב, איפה שחסר לנו.

אורי אריאל: אז זה לא שהן ריקות ומבוזבזות.

אורי אריאל: זה – אמרתי, אנחנו מפסיקים את זה.

אורי אריאל: אין טעם.

אורי אריאל: דירות – בוזזים אותן, הורסים אותן, אחרי זה אתה צריך לשפץ אותן מהתחלה ב-200,000 שקל, משהו כזה.

אורי אריאל: זה בערך ערך הדירה.

אורי אריאל: אנחנו בוחנים את זה, נקווה שנוכל לעזור.

אורי אריאל: לגבי שאלת דב חנין – תראה, הדוח, ואתה הזכרת מ-2007, אני לא – יש אחריות נמשכת, רציפה; אין לי, אני לא בורח מזה.

אורי אריאל: אני לא יכול להגיד מה היה ב-2007 בדיוק, אבל אני צריך לומר, וציינתי את זה בדברי, שיש שינוי.

אורי אריאל: לקנות דירות ב-3 מיליארד שקל בשלוש שנים – מי שאומר שזה לא שינוי, שיקום.

אורי אריאל: שיקום, שיגיד שהוא מכיר את זה.

אורי אריאל: כל שנה היו קונים, ותמיד זה היה ככה.

אורי אריאל: לא היה ולא נברא, ואנחנו עושים את זה.

אורי אריאל: אנחנו – לצורך העניין, זה הממשלה, לרבות האוצר ומשרד הבינוי, עם החברות המשכנות.

אורי אריאל: זה לא היה.

אורי אריאל: עכשיו, אתה צודק.

אורי אריאל: כשמוכרים דירות לפי החוק של רן כהן אנחנו יורדים במחיר הדירות.

אורי אריאל: למה?

אורי אריאל: כל אחד מבין.

אורי אריאל: הדירות הישנות – אנחנו צריכים למכור שלוש-ארבע דירות, תלוי, כדי לקנות דירה אחת חדשה באזורי הביקוש, בסדר?

אורי אריאל: לא באזורים פריפריאליים, שם יש לנו ממילא דירות.

אורי אריאל: לכן אנחנו יורדים.

אורי אריאל: עם זאת, יש שתי פעולות שאני חושב שצריך לעשות: 1.

אורי אריאל: לקנות עוד כמות לא גדולה של דירות לדיור הציבורי; 2.

אורי אריאל: לתת שכר דירה ריאלי.

אורי אריאל: אני מאמין שאדם יודע למצוא את מקומו ולשכור לעצמו דירה, בתנאי שהוא מקבל את התקציב לזה, יותר טוב מאשר שר הבינוי.

אורי אריאל: משפחת כהן מחולון תקבל שכר דירה ריאלי – וזה צריך לגמור עם האוצר – ותמצא את מקומה בחולון.

אורי אריאל: היא יודעת לשכור.

אורי אריאל: ויש שם עוד קטע, אני צריך להגיד אותו, שהמשכירים לא כל כך מאמינים, כי – זה אנשים חלשים, איך הם ישלמו?

אורי אריאל: כן, המדינה, אנחנו בדקנו את זה, יודעת לתת את הצ'ק ישר מהמדינה למשכיר.

אורי אריאל: בסדר?

אורי אריאל: יש לו הבטחה.

אורי אריאל: הוא מקבל את זה כל זמן שהדייר אצלו.

אורי אריאל: זו תשובה לא פחות טובה מאשר שאנחנו כמדינה נקנה דירות איפה שבמקרה יצא לנו, ואחרי זה נכריח את הדייר לעבור דווקא לשם כי אנחנו – זה מה שיש לנו.

אורי אריאל: אז מה?

אורי אריאל: ואם הוא לא רוצה והוא לא בא אז הוא נחשב סרבן, הוא עובר לסוף התור, מקבל עונש.

אורי אריאל: למה אנחנו צריכים את זה?

אורי אריאל: מה, אנחנו כמדינה יודעים לנהל את זה?

אורי אריאל: את הרצונות של כל משפחה ומשפחה?

אורי אריאל: תנו לאנשים – תנו – המדינה, לדעתי, לעניות דעתי, צריכה לתת לאנשים שכר דירה ריאלי, ושילכו לשכור דירה איפה שהם רוצים.

אילן גילאון: זה לא דיור ציבורי.

אילן גילאון: עזרה בשכר דירה איננה דיור ציבורי.

אורי אריאל: אני אומר לך עכשיו – אילן, אתה יכול להתעסק עם ההגדרה מה זה דיור ציבורי.

אורי אריאל: אני רוצה לתת למשפחת כהן תשובה שהיא לשביעות רצונה, לא להגדרות החוקיות המשפטיות של מישהו.

אורי אריאל: אני אומר לך ששכר דירה ריאלי – ריאלי, אני מדגיש – למשפחה, הוא יותר טוב מאשר להגיד לו: יש לך דירה, רק שהיא בקצה ההפוך של העיר.

אורי אריאל: למה, הוא יעזוב את בית-הכנסת?

אורי אריאל: יעזוב את הנכדים?

אורי אריאל: יעזוב את הקצב שלו?

אורי אריאל: לא.

אורי אריאל: תנו לו להחליט.

אורי אריאל: חברים, אנחנו מדינה חופשית, אנחנו לא צריכים לכוון את האנשים למשבצות שלנו.

איציק שמולי: הבעיה שגובה הסיוע לעולם – –

אורי אריאל: זה לא נכון.

יולי יואל אדלשטיין: חברים, חברים, נשאלו שאלות, השר צריך לסיים את תשובתו.

איציק שמולי: – – לעולם לא ישיג את עליית המחירים בשוק השכירות.

אורי אריאל: טוב, אני רוצה לסיים בתשובה, לפי בקשת היושב-ראש, לגבי היישובים שבהם גרים ערבים – אני יכול להגיד מיעוטים בכלל.

אורי אריאל: זו בעיה אצל המיעוטים בכלל, זה לא ערבים דווקא – אין למדינת ישראל, להוציא ממש ממש זוטות, אין לה דיור ציבורי ביישובים הללו.

אורי אריאל: עכשיו, אתה יכול לומר לי: בסדר, זו המציאות, אין מה לדון.

אורי אריאל: אז עכשיו, כשאתם קונים, תקנו שם.

אורי אריאל: אנחנו מאוד מאוד מאוד מתקשים למצוא דירה אחת שמתאימה לקריטריונים שם.

אורי אריאל: לא בונים שם דירות של 64 מ"ר.

אורי אריאל: אתה יודע את זה, דב.

אורי אריאל: אני לא יכול לקנות – – –

דב חנין: – – – מצוקת דיור כשאין דירות למכור בכלל.

דב חנין: – – – לא ציבורי, לא פרטי – – –

אורי אריאל: תן לי להגיד את העיקרון.

אורי אריאל: העיקרון הוא, קודם כול, שאתה צודק.

אורי אריאל: אני לא מתווכח אתך על העניין.

אורי אריאל: עכשיו אני מדבר אתך על הפרקטיקה.

אורי אריאל: מה זה, בית שרק מדברים על חלומות?

אורי אריאל: גם.

אורי אריאל: זה בסדר.

אורי אריאל: שנינו חולמים על השלום שדיברנו עליו קודם, אבל עכשיו בוא נדבר על הפרקטיקה של החיים.

אורי אריאל: בוא – אתה איש פרקטי מאוד.

אורי אריאל: יש לנו קושי גדול מאוד מאוד למצוא דירות שמתאימות לקריטריונים ולמחירים שאנחנו יודעים לשלם.

אורי אריאל: אבל כן צריך להגיד שיש בגליל המערבי לא מעט משפחות שעוברות מיישובים ערביים לעכו, לנהריה – אני מדבר על הדיור הציבורי – לכרמיאל.

אורי אריאל: זו לא התשובה הטובה, כי בדרך כלל המשפחות מעדיפות לגור בסביבה שבה הם חיו, כמו כל אחד.

טלב אבו עראר: שם הורסים, לא בונים.

אורי אריאל: לכן אנחנו בעיקרון מסכימים.

אורי אריאל: באופן מעשי יש קשיים גדולים מאוד, והלוואי שנדע להתגבר עליהם.

אורי אריאל: אני מסכים אתך, צריך לעשות מאמץ.

אורי אריאל: כמו כל אזרח אחר במדינת ישראל – לא משנה מה מוצאו – אנחנו מחויבים לתת לו תשובה.

אורי אריאל: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, אדוני השר.

יולי יואל אדלשטיין: אדוני השר ערוך לתשובה של השר לביטחון הפנים, או שאתה צריך לרדת?

אורי אריאל: כן.

יולי יואל אדלשטיין: ערוך.

יולי יואל אדלשטיין: אז תישאר אתנו על הדוכן.

יולי יואל אדלשטיין: אני מודה לך על תשובתך המפורטת על השאילתה של חבר הכנסת אילן גילאון ושל השואלים הנוספים.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו עוברים לשאילתה מס' 3.

יולי יואל אדלשטיין: שר הבינוי חבר הכנסת אורי אריאל ישיב בשם השר לביטחון פנים יצחק אהרונוביץ – דבר שלא כל כך מקובל בשאילתות דחופות, אבל מבדיקתנו עולה שהשר אהרונוביץ נמצא היום, כל היום, בהכנות להילולה במירון.

יולי יואל אדלשטיין: נמצא שם באופן אישי, ואנחנו מברכים על כך.

יולי יואל אדלשטיין: לכן אנחנו נבקש מחבר הכנסת אוסאמה סעדי לגשת למיקרופון, לקרוא את נוסח השאילתה, ואז השר אריאל ישיב.

יולי יואל אדלשטיין: הנושא הוא: מעצר ילד בן שש וחצי בירושלים המזרחית.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

אוסאמה סעדי: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, כנסת נכבדה, ילד מוואדי-ג'וז נעצר מבלי שניתן להוריו לפגוש אותו ובניגוד להוראות החוק בעניין מעצר קטינים.

אוסאמה סעדי: ברצוני לשאול: 1.

אוסאמה סעדי: האם ידוע לכם על המקרה?

אוסאמה סעדי: 2.

אוסאמה סעדי: אם כן – האם נחקר המקרה? 3.

אוסאמה סעדי: אם כן – מה הן תוצאות החקירה?

אוסאמה סעדי: 4.

אוסאמה סעדי: מה ייעשה כדי שמקרים כאלה לא יישנו בעתיד?

אוסאמה סעדי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת סעדי.

יולי יואל אדלשטיין: כבוד השר, בבקשה.

אורי אריאל: תודה, חבר הכנסת סעדי.

אורי אריאל: אני מאחל לך הצלחה בכניסתך לכנסת ישראל.

אורי אריאל: אני מודה לך על השאילתה.

אורי אריאל: כפי שצוין, אני עונה בשם השר לביטחון פנים שאיננו אתנו, הוא מתעסק בהילולת רבי שמעון בר יוחאי.

אורי אריאל: אני מאחל לכל החוגגים, שיהיה להם בהצלחה, יחגגו ויחזרו לבתיהם.

אורי אריאל: בתאריך 28 באפריל 2015 עוכבו שני קטינים – לא נעצרו, הם עוכבו – האחד בן 12 וחצי והשני בן תשע, ולא בן שש וחצי כפי שצוין – בכל מקרה קטינים – בעת שהשליכו אבנים לעבר אוטובוסים אזרחיים.

אורי אריאל: הקטינים הובלו למתקן משטרתי, לשם גם הגיעו הוריהם לאחר כחצי שעה.

אורי אריאל: הקטין בן ה-12 וחצי קיבל ייעוץ משפטי מעורך-הדין מוחמד מחמוד טרם חקירתו, בעוד הקטין בן התשע, שנמצא מתחת לגיל האחריות הפלילית, נחקר רק כעד ולא כחשוד ושוחרר בתום חקירתו.

אורי אריאל: הורי הקטינים לא נכחו בחקירה מחשש לשיבוש החקירה, וזאת באישורו של קצין נוער מרחבי ובהתאם לקבוע בחוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול), התשל"א–1971.

אורי אריאל: הקטין בן ה-12 וחצי הובא בפני שופט אשר שחרר אותו בתנאי הרחקה מוואדי-ג'וז והפקדה כספית.

אורי אריאל: עם סיום תיק החקירה, התיק יועבר לעיון והחלטת הפרקליטות.

יולי יואל אדלשטיין: שאלה נוספת לחבר הכנסת סעדי.

יולי יואל אדלשטיין: התקנון מאפשר זאת.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה.

אוסאמה סעדי: אדוני היושב-ראש, לאחר שהגשתי את השאילתה הזאת – לא ידעתי מי הקטין.

אוסאמה סעדי: במקרה יצא שהוא שכן שלי, במשרד שהייתי בו עורך-דין עצמאי, ופגשתי את אביו שהתחיל לספר לי את המקרה.

אוסאמה סעדי: אמרתי לו: הבוקר הגשתי שאילתה מבלי לדעת שזה הבן שלך.

אוסאמה סעדי: ועכשיו אני יודע שזה הבן שלו – הוא מוואדי-ג'וז, ממשפחת זעתרי.

אוסאמה סעדי: אומנם, כפי שציין כבוד השר, מדובר בילד בן תשע ולא בן שש וחצי, אבל זה לא מקהה כהוא-זה את חומרת המעצר.

אוסאמה סעדי: הוא עוכב משעה 19:30, אדוני היושב-ראש, עד שעה 03:00, לפנות בוקר.

אוסאמה סעדי: אבא שלו היה כחצי שעה בתחנת המשטרה ברחוב צלאח א-דין וביקש לראות את הבן שלו, ולא נתנו לו.

אוסאמה סעדי: הוא הובא – וזה מה שחשוב – הוא הובא לתחנת המשטרה רק בשעה 23:00.

אוסאמה סעדי: זאת אומרת, במשך כשלוש שעות הוא היה בניידת ולא הובא לחקירה, לא הובא לתחנה, ורק בשעה 03:00 הוא שוחרר.

אוסאמה סעדי: אני חושב שמעשה כזה של עיכוב, אפילו לכמה שעות, של קטין שהוא מתחת לגיל האחריות הפלילית, שאינו בר-עונשין, הוא מעשה חמור, ואני מבקש שמעשים כאלה לא יישנו ולא יחזרו בעתיד.

אוסאמה סעדי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לך, חבר הכנסת סעדי.

יולי יואל אדלשטיין: האם השר רוצה להוסיף משהו לתשובתו?

אורי אריאל: רק אומר בלי להכיר את פרטי המקרה לדקדוקם, כי אני עונה בשם השר אהרונוביץ – אני אעביר לו את הדברים שאמרת.

אורי אריאל: ככלל – לא לגבי המקרה הזה, שאינני מכיר – אתה צודק, וצריך רגישות מיוחדת לילדים ונערים שמתחת לגיל הדין הפלילי.

אורי אריאל: אני מקווה שכך ינהגו בעתיד ודבריך יישמעו.

אורי אריאל: תודה רבה.

אורי אריאל: תודה רבה ליושב-ראש.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לשר אורי אריאל, שהשיב גם על שאילתה שקשורה לתחום פעילות משרדו וגם על שאילתה לשר אהרונוביץ.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את סגן שר החוץ, חבר הכנסת צחי הנגבי.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אני מזמין את חבר הכנסת דוד אזולאי לגשת למיקרופון.

יולי יואל אדלשטיין: מדובר בשאילתה דחופה מס' 1 – חבר הכנסת אזולאי, תשמור את הדף, שאילתה מס' 1 של הכנסת העשרים, זה לא סתם – בנושא: קריאת שרי החוץ של האיחוד האירופי לסמן מוצרים מההתנחלויות.

יולי יואל אדלשטיין: תכף נראה את סגן השר אתנו ותוכל לקרוא את נוסח השאילתה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

דוד אזולאי: אדוני היושב-ראש, אדוני סגן השר, 16 שרי חוץ של האיחוד האירופי קראו לאחרונה לסמן מוצרי התנחלויות.

דוד אזולאי: ברצוני לשאול: 1.

דוד אזולאי: האם משרדך עוקב אחר פעילות אנטי-ישראלית זו? 2.

דוד אזולאי: אם כן – האם נעשה דבר בנושא?

דוד אזולאי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אזולאי.

יולי יואל אדלשטיין: סגן השר הנגבי, בבקשה.

צחי הנגבי: תודה, אדוני.

צחי הנגבי: אני שמח על ההזדמנות שנתן לי חבר הכנסת אזולאי להשיב על השאילתה האחרונה כסגן שר החוץ, כיוון שכהונתי פוקעת בשעה 17:32 – –

יולי יואל אדלשטיין: 38.

צחי הנגבי: 38?

צחי הנגבי: מי אמר 38?

יולי יואל אדלשטיין: כך במכתב שקיבלנו.

צחי הנגבי: בסדר, 17:38, הוספת לי שש דקות גורליות.

צחי הנגבי: – – לאור התפטרות שר החוץ.

צחי הנגבי: תודה, חבר הכנסת אזולאי.

צחי הנגבי: הנושא הוא כמובן נושא חשוב.

צחי הנגבי: ההחלטה על סימון מוצרים ישראליים שמקורם מעבר לקווי 1967 התקבלה במועצת שרי החוץ של האיחוד האירופי, ה-FAC, כבר בחודש מאי – בדצמבר 2012, לפני כמעט שלוש שנים, כאשר המועצה קראה ליישום בפועל של מדיניות האיחוד האירופי ביחס להתנחלויות בהקשר של סימון מוצרי התנחלויות ויישום הסכמים בילטרליים עם ישראל.

צחי הנגבי: ואכן, כפי שציין חבר הכנסת אזולאי, לאחרונה נשלח מכתבם של 16 שרי חוץ של מדינות שחברות באיחוד האירופי אל הנציבה לקשרי חוץ של האיחוד האירופי, פדריקה מוגריני, במטרה לבדוק את היישום בפועל של החלטת השרים הזאת שהזכרת משנת 2012; 16, כאמור, מתוך 28 מדינות שחברות באיחוד האירופי.

צחי הנגבי: במשרד החוץ כמובן היה כבר מידע מקדים על היוזמה הזאת, והפעלנו את השגרירות שלנו בכמה זירות מרכזיות כדי למנוע הצטרפות של חלק מן המדינות שאתן יש לנו קשר יותר הדוק למכתב.

צחי הנגבי: אנחנו היינו סבורים מאז ומעולם, ועדיין סבורים, שהפעלתנות הזאת היא, כמו שאנחנו מגדירים תמיד במפגשים עם אנשי האיחוד האירופי, counterproductive.

צחי הנגבי: היא כמובן לא מקדמת את הדיאלוג, לא עם אירופה וודאי לא עם הפלסטינים.

צחי הנגבי: באותם ימים הייתי מעורב באופן אישי בנושא, כי ייצגתי את מדינת ישראל ואת משרד החוץ בכנס שרי החוץ של מדינות החברות באיחוד האירופי בשולי מפגש שרי החוץ שהתקיים בברצלונה במסגרת שותפות השכונה הדרומית של האיחוד האירופי, ואכן, חלק מן האנשים שאתם נפגשנו הבטיחו שלא להיות מעורבים ביוזמה, ואכן, הם לא חתמו על המכתב הזה.

צחי הנגבי: ואכן, החלטת שרי החוץ שציינתי קודם טרם יושמה.

צחי הנגבי: נכון להיום, משרד החוץ ממשיך לקיים מעקב הדוק אחר ההתפתחויות בסוגיה הזאת, ופועל כדי להבהיר שהדרך הנכונה לקדם את התהליכים המדיניים היא הידברות ישירה עם השכנים שלנו, וכל מעורבות בין-לאומית כזאת או אחרת איננה מחזקת את האמון, שהוא הבסיס לכל הסכם עתידי.

צחי הנגבי: תודה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: האם יש שאלה נוספת לחבר הכנסת דוד אזולאי?

יולי יואל אדלשטיין: אכן, כן.

יולי יואל אדלשטיין: לאחר מכן – שאלות נוספות גם לחבר הכנסת בצלאל סמוטריץ וחבר הכנסת סעדי.

דוד אזולאי: אדוני סגן השר, תודה לך על התשובה המפורטת, אבל בכל זאת אני רוצה לחדד את הדברים ולשאול את אדוני השר: למרות כל הפעילות ששמענו שנעשתה במשרד החוץ, האם בכל זאת הדברים חלחלו לשטח?

דוד אזולאי: מורגשת היום איזו פגיעה באותם מוצרים שמיוצרים באותו מקום כתוצאה מאותה קריאה של אותם שרי החוץ.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אזולאי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ, בבקשה.

בצלאל סמוטריץ': אדוני סגן השר דיבר על ההחלטות הרשמיות של האיחוד האירופי.

בצלאל סמוטריץ': הבעיה היא שהמצוקה היותר-גדולה שנתקלים בה אותם יצרנים מיהודה ושומרון ורמת-הגולן היא הפרקטיקה, ומסתבר שהאיחוד ומוסדותיו פיתחו כמה פרקטיקות מעשיות איך למנוע מאותה תוצרת להיות משווקת באירופה.

בצלאל סמוטריץ': לדוגמה, מוצרי עוף ובשר מחויבים היום לערוך את הבדיקות ליצוא במכונים אירופיים, ובפרקטיקה כשמגלים מוצרים שמגיעים מיהודה ושומרון ומרמת-הגולן הם פשוט לא מאושרים ליצוא.

בצלאל סמוטריץ': נקודה שנייה – חוקרים מאוניברסיטת אריאל מנועים מלהשתתף במחקרים שהאיחוד האירופי שותף במימון שלהם, לדוגמה, תוכנית "הורייזן 2020", שמדינת ישראל חתומה עליה ומממנת את חלקה.

בצלאל סמוטריץ': שוב, מעבר להחלטות הרשמיות המאוד-גדולות, בפרקטיקה משרד החוץ לא מצליח כרגע כנראה להתמודד עם זה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת סמוטריץ.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת סעדי – בבקשה, אדוני, אוסאמה סעדי.

אוסאמה סעדי: אדוני סגן השר, אני מודה שאני הייתי היוזם של העתירה נגד חוק החרם, אחד החוקים שהם בבחינת אות שחורה ואות קין על מצחה של הדמוקרטיה הישראלית.

אוסאמה סעדי: אומנם בג"ץ דחה את העתירה הזאת שלנו ושל ארגוני זכויות האדם, אבל אני מבקש להדגיש פה כי אנחנו, כרשימה המשותפת, רואים בהתנחלויות מכשול לשלום, ולא רק שאנחנו תומכים בסימון המוצרים מההתנחלויות אלא אנחנו קוראים במפורש לפרק את ההתנחלויות על מנת להגיע לשלום.

אוסאמה סעדי: לא מדובר רק בחרם תרבותי, אקדמי וכלכלי.

אוסאמה סעדי: אתמול חתמנו על הצעת חוק, בשם הרשימה המשותפת, לבטל את חוק החרם.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: זאת שאלה שמסתיימת במילה "האומנם?

יולי יואל אדלשטיין: " בבקשה, אדוני סגן השר.

יולי יואל אדלשטיין: האם יש לך מה להשיב?

צחי הנגבי: לא הרבה.

צחי הנגבי: בסך הכול הנושאים שנוגעים למשמעות המעשית של המאמץ האירופי הזה לגבי התוצרים של ההתיישבות – אני פחות בקי בהם, זה מידע שמצוי בידי משרדי הכלכלה, האוצר והחקלאות.

צחי הנגבי: אני באמת פחות יודע מה המשמעויות המעשיות בפועל.

צחי הנגבי: אני רק יודע שאנחנו, כמשרד החוץ, כנציגי הממשלה וכנציגי מדינת ישראל רואים בחומרה רבה מאוד את המאמצים האלה, ועמלים בכל שיח שיש לנו עם אירופה להבהיר להם שהם פה גורמים נזק כבד לסיכוי להגיע להסדרים עם הפלסטינים, כי הם למעשה מחנכים אותם להימנע מדיאלוג ישיר עם ישראל, ומציפים בפניהם את האשליה שבאמצעות הגישה העוקפת את המשא-ומתן, המקווה להכתיב לישראל את תוצאות המשא-ומתן באמצעות שימוש בפורומים בין-לאומיים, הם רק מרחיקים את הסיכוי שיושג הסדר.

צחי הנגבי: אנחנו ניצבים מאחורי ההתיישבות ביהודה ושומרון במלוא האהבה והמחויבות, אבל זה מעבר לעניין של החקלאים והיצרנים; זו פשוט הגישה האסטרטגית הזאת של אירופה, או חלק מאירופה.

צחי הנגבי: היא למעשה ממשיכה את המצב המעשי שבו הפלסטינים בחרו בדרך שאיננה משרתת ולא יכולה לשרת את עניינם, ועל כך אנחנו מלינים בפני האירופים.

צחי הנגבי: הם גורמים נזק לאינטרסים שהם רוצים לקדם.

צחי הנגבי: תודה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לסגן שר החוץ חבר הכנסת צחי הנגבי, ובוודאי לכל השואלים.

יולי יואל אדלשטיין: עד כאן שאילתות דחופות להיום.

יולי יואל אדלשטיין: [על-פי סעיף 55 לתקנון הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: ]

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו עוברים לנושא הבא.

יולי יואל אדלשטיין: הסבר קצר.

יולי יואל אדלשטיין: מספר רב של חברי כנסת, כמעט מכל סיעות הבית, הגישו הצעות לסדר-היום בנושא מחאת יוצאי אתיופיה.

יולי יואל אדלשטיין: בחרנו בנשיאות, אני וסגני חבר הכנסת יצחק וקנין, להפוך את זה, על-פי סעיף 55 לתקנון, לדיון אישי.

יולי יואל אדלשטיין: כלל חברי הכנסת יוכלו להשתתף בדיון, אבל ודאי שאלה שיפתחו את הדיון יהיו בעלי ההצעות המקוריות.

יולי יואל אדלשטיין: ההחלטה התקבלה מכיוון שהיה לנו חשש סביר שחברי כנסת רבים רוצים להשתתף, אבל התקנון אומר שבהצעות לסדר-היום – רק אחד מכל סיעה.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו, בגלל חשיבות הנושא, נאפשר להרבה מאוד חברי הכנסת נוספים, 50 ומשהו שנרשמו, להשתתף בדיון.

יולי יואל אדלשטיין: ההבדל יהיה שבעלי ההצעות יקבלו עד עשר דקות לפתוח את הדיון – חברת הכנסת עליזה לביא תהיה הראשונה לפי סדר ההגשה – וכל שאר המשתתפים יקבלו עד שלוש דקות.

יולי יואל אדלשטיין: בשם הממשלה תהיה תשובה באמצעות – בשם ראש הממשלה בעצם, באמצעות סגן השר אופיר אקוניס.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, חברת הכנסת לביא.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חברי הכנסת רועי פולקמן, אברהם נגוסה, עמר בר-לב, וכן הלאה.

יולי יואל אדלשטיין: הרשימה תכף תופיע על המסכים.

יולי יואל אדלשטיין: עד עשר דקות לרשות גברתי.

עליזה לביא: אדוני היושב-ראש, חברי וחברותי חברי הכנסת, אחינו ואחיותינו יוצאי אתיופיה, סליחה.

עליזה לביא: נעשה את הכול כדי לתקן, כדי לשנות.

עליזה לביא: בישראל שלנו, במדינת ישראל שלנו, מחאות שקטות זוכות להתעלמות.

עליזה לביא: הצפת הכאב, העלבון וחוסר הצדק של אחינו יוצאי אתיופיה בדרכים של הידברות, בניסיון לדיאלוג, להבנה, לבקשה שלהם להזדהות, לא הביאו לשינוי, לא פתחו פתח לתיקון, וודאי שלא השפיעו על סדר-היום הציבורי שלנו.

עליזה לביא: גם לא על סדר-היום התקשורתי וגם לא על סדר-היום הפוליטי.

עליזה לביא: הרי בינינו, בלי המצלמה, בלי אותו סרטון שתועד, בלי הסיפור שסיפרה לנו המצלמה שתיעדה את הכאת החייל יוצא אתיופיה, דמאס פיקדה, הוא היה מואשם כיום בתקיפה נגד שוטר.

עליזה לביא: ובואו נודה, אנחנו לא היינו שומעים על כך לעולם.

עליזה לביא: וכמה חיילים ואזרחים תמימים יוצאי אתיופיה ואחרים קיבלו מכות, עלבונות, ואנחנו לא יודעים, ואנחנו לא הקשבנו, ולא שמענו?

עליזה לביא: על מנת שהיחד הקולקטיבי המרוחק שמייצר בנו סולידריות ואמפתיה יהפוך להיות שמות, פנים, סיפורי חיים, אנחנו צריכים להקשיב, לגור בשכנות, ללמוד במשותף ולעבוד ביחד; להקשיב לנערים שסיפרו על כל הפעמים שישבו בחוף הים ועצר אותם שוטר, דווקא אותם, דווקא אותם מבין כולם; להקשיב לסיפור של עורכת-הדין אסתר ביסוור המוכשרת מעמותת "עתים", שאתה אני עובדת שנים רבות, שסיפרה על פניות ברחוב שמציעות לה: בואי תנקי לי את הבית שלי, בואי תעזרי לי ותהיי עובדת הניקיון שלי – והיא, שיש לה תואר במשפטים והיא עורכת-דין טובה, ממולחת, שבאה ומתקנת את החברה בישראל, זוכה שוב ושוב להצעות שכאלה; ולמוטי וודג'ה, שלא הוכנס למועדון בתל-אביב רק כי את צבע עורו אנחנו מקטלגים כצבע עור שלא מאפשר כניסה למועדון; ולדוד גושה, שבגיל שש בית-ספר בפתח-תקווה סירב לקבל אותו לכיתה א'.

עליזה לביא: כן, אנחנו צריכים להקשיב.

עליזה לביא: אנחנו צריכים להודות.

עליזה לביא: אנחנו צריכים להקשיב ולשנות.

עליזה לביא: ובהקשר הזה אני רוצה להודות לחברי חברי הכנסת לשעבר פנינה תמנו-שטה ושמעון סולומון על הפעילות שלהם ללא לאות למען יוצאי אתיופיה ועל המאבק העיקש למען שיווי זכויות ומיגור האפליה.

עליזה לביא: "יש דרך להפגין" – זאת טענה של מי שיש לו הדרך להפגין, הפריבילגיה להפגין, היכולת לבוא ולספר על הכאב ולזעוק את הזעקה.

עליזה לביא: מה שראינו ביום ראשון בערב בהפגנה הוא תוצאה של הצפה של כאב; של כאב שהצטבר, של כאב שלא יוחסה לו חשיבות; של ארץ נכספת שהכזיבה, של ארץ שחלמו עליה דורות שלמים של חברה מתוקנת, וארץ שלא מקשיבה.

עליזה לביא: נשים וגברים, ילדים וקשישים שוחחו האחד עם השנייה.

עליזה לביא: במהלך ההפגנה סיפרו את הסיפור.

עליזה לביא: והפכו בהם עד שהמקרה הפרטי, האישי, הפך למגמה.

עליזה לביא: עוול פרטי הפך לחוסר צדק ממוסד, והעלבון האישי – לזעם קולקטיבי שמכיל את כל הכאב, העלבון, המצוקה, השכחה והבדידות; את שנכלא פנימה ולא נאמר.

עליזה לביא: זו הייתה הפגנה של כאב, זעקה להתעוררות, בקשה להשתתפות.

עליזה לביא: הדי הפיצוצים של רימוני ההלם עוד מהדהדים.

עליזה לביא: פרסות סוסי השוטרים עוד רועמות.

עליזה לביא: אך זו לא רק המשטרה שכשלה – ולשוטרים שנפצעו אני מאחלת מכאן רפואה שלמה – את המשטרה צריך לבוא ולבקר, ולבוא ולדרוש, ולדבר הרבה מאוד על דרך ההכשרה של השוטרים ועל ההכנה לקראת יציאה להפגנות.

עליזה לביא: אבל אי-אפשר להאשים רק את המשטרה.

עליזה לביא: על מדינת ישראל כולה להכיר ומייד בכך שקיימת אפליה כלפי אחינו יוצאי אתיופיה.

עליזה לביא: זאת אפליה שבחלקה הגדול היא ממוסדת.

עליזה לביא: היא קיימת בקבלה לעבודה, בבתי-הספר, בפילוח המשטרתי, בכניסה למועדונים.

עליזה לביא: מבקר המדינה, בדוח משנת 2013, מצביע על כך ש-52% בקירוב מהמשפחות האתיופיות ו-65% מהילדים במשפחות של יוצאי אתיופיה חיים מתחת לקו העוני.

עליזה לביא: אנחנו מכירים את הנתונים, אנחנו מכירים את המציאות בישראל.

עליזה לביא: מה עשינו?

עליזה לביא: ומבקר המדינה ב-2013 מצביע על גורמים רבים שמקבעים, על גורמים רבים שמנציחים את האפליה שלנו כחברה ממוסדת, את הביורוקרטיה הישראלית כלפי בני העדה האתיופית; נציבות שירות המדינה, משרדי הממשלה שלא פועלים לשילוב יוצאי אתיופיה במשרות ממשלתיות.

עליזה לביא: אנחנו צריכים גישור קהילתי.

עליזה לביא: אני רוצה לראות ועדת חקירה שתחקור את מקרי האלימות ואת הגזענות, שתורכב מנציגי הקהילה.

עליזה לביא: כן, אנחנו צריכים שבכיכרות של תל-אביב, של אשקלון, של פתח-תקווה, ירושלים, חיפה, טבריה, נתניה, אילת – הייד-פארק של מעגלי שיח, של חשיבה, של שותפות, של אנשים שמעלים את המצוקה וזוכים להקשבה; של ניסיון שהצטבר, של ידע להתמודד.

עליזה לביא: אנחנו מדינה של עלייה, של חזון אחרית הימים.

עליזה לביא: מדינה אחת, שחזרנו אליה כולנו עם חוויות של חזרה לארץ נכספת.

עליזה לביא: אז איך זה שאנחנו לא מגלים רגישות?

עליזה לביא: איך זה ששכחנו?

עליזה לביא: איך זה שעולים ותיקים לא זוכרים את יום ההתחלה שלהם ומגישים עזרה?

עליזה לביא: חברי חברי הכנסת, אדוני היושב-ראש, הזמן לשינוי עומק חיובי אוזל.

עליזה לביא: פנינו לעשייה גדולה ומאתגרת, שחובה עלינו שתיעשה תוך שיתוף ומתוך שיח של אמת, של הכרה בעוול המתמשך; שיח של נכונות לשינוי ולפעולה שאינה רק לשם הרגעת הרוחות אלא מתוך מסירות ומתוך מחויבות לשינוי עומק ארוך-טווח ומהפכני, ובעיקר בעיקר מתוך שיח של תקווה ושל שותפות.

עליזה לביא: אני רוצה לצטט ממילותיו של מרטין לותר קינג.

עליזה לביא: כך הוא אומר: "המחסום המכשיל ביותר במאבקו של האדם השחור למען החופש הוא האיש הלבן המתון, אשר מסור יותר לסדר מאשר לצדק; אשר מעדיף שלום שלילי, שהוא היעדרה של מתיחות, על-פני שלום חיובי, שהוא נוכחותו של צדק.

עליזה לביא: זה אשר באופן פטרנליסטי מאמין שהוא יכול לקבוע את לוח הזמנים לחירותו של האחר".

עליזה לביא: עייפנו מתוכניות.

עליזה לביא: צריך לקום ולשנות.

עליזה לביא: צריך לעשות את זה היום.

עליזה לביא: הימים שבין פסח לשבועות, הימים של ספירת העומר, קיבלו משמעות בהיסטוריה היהודית כימים של אבל.

עליזה לביא: בימי הספירה מקיימים מנהגי אבלות: לא מסתפרים ולא מתגלחים ולא מתחתנים, ויש מנהגי אבלות של קהילות ישראל שהחברה לקחה על עצמה.

עליזה לביא: האבל נקבע בעקבות מותם הטרגי של 24,000 מתלמידיו של רבי עקיבא.

עליזה לביא: בתלמוד מסופר כי תלמידי רבי עקיבא מתו במגפה כי לא נהגו כבוד זה בזה.

עליזה לביא: לפי המסורת פסקה המגפה ביום ה-33 לספירת העומר.

עליזה לביא: הערב נדליק את המדורות; היום, ל"ג בעומר, פסקה המגפה שהתחילה כי לא נהגו כבוד זה בזה.

עליזה לביא: אנחנו חייבים לנהוג כבוד, אבל יותר מזה, אנחנו חייבים לבוא ולהתגייס ולהבין שזה נושא חברתי מהמעלה הראשונה, ושכולנו חייבים לבוא ולהתגייס.

עליזה לביא: אין יכולת להסתפק רק בתוכניות.

עליזה לביא: התוכניות קיימות, התוכניות קיימות.

עליזה לביא: המקרים דווחו ולא טופלו.

עליזה לביא: מבקר המדינה כותב על כך כבר ב-2013, ועוד קודם.

עליזה לביא: אנחנו מכירים את זה.

עליזה לביא: אנחנו מכירים את זה ואנחנו יודעים את זה, ואנחנו מכירים את זה ברמה הפרטנית.

עליזה לביא: אבל בואו נהיה כנים עם עצמנו.

עליזה לביא: צריך לבוא ולבקר את המשטרה, צריך לשנות את תהליכי ההכשרה של השוטרים ולבדוק איך יכול להיות ששוטרים כאלה עברו פילטרים של בדיקה והם שנשלחים לשמור על הסדר ופוגעים כך בצורה בוטה, קשה, בחייל שרק לפני שנה התקבל כחייל מצטיין בבית הנשיא.

עליזה לביא: איך יכול להיות?

עליזה לביא: אז את זה צריך לבוא ולתקן, את זה צריך לבוא ולשנות.

עליזה לביא: אבל אי-אפשר את הכול לדרוש רק מהמדינה.

יצחק וקנין: נא לסיים.

עליזה לביא: כולנו צריכים לבוא ולקחת אחריות.

עליזה לביא: בואו נודה: מי ביקש שלא לשלוח את ילדיו לבתי-ספר שלומדים שם ילדים אתיופים?

עליזה לביא: מי בחר ללכת לחינוך פרטי ולמצוא מסגרות חלופיות כי לא רצה שילדיו ילמדו אתם?

עליזה לביא: מי לא רוצה להיות בקבוצה מסוימת, ומי לא רוצה לשרת כך ואחרת?

עליזה לביא: כולנו צריכים לבוא ולעשות את השינוי – כמובן בממסד, אבל גם אנחנו בתוכנו.

יצחק וקנין: משפט אחרון.

עליזה לביא: כשלנגד עינינו המגפה של תלמידי רבי עקיבא, אנחנו – כל אחד מאתנו חייב לעשות במעשה היום-יום.

עליזה לביא: אנחנו כמדינה חייבים להשתנות, לבחור ולפעול מתוך אהבת חינם.

עליזה לביא: אנחנו – כל אחד מאתנו, חייב לעשות ולהתחייב.

עליזה לביא: תודה, אדוני היושב-ראש.

יצחק וקנין: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחברת הכנסת עליזה לביא.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת רועי פולקמן.

יצחק וקנין: רבותי, זה לא נאום בכורה, כן?

יצחק וקנין: אני מבקש להקפיד על הזמנים – עשר דקות.

יצחק וקנין: אני יכול לתת עוד חצי דקה, אבל לא יותר.

יצחק וקנין: תודה.

יצחק וקנין: יש לנו יום ארוך.

יצחק וקנין: עשר דקות לרשותך.

יצחק וקנין: אני לוקח זמן.

רועי פולקמן: אני בהחלט מתחייב.

רועי פולקמן: זה לא נאום הבכורה.

רועי פולקמן: יהיה בהזדמנות אחרת.

רועי פולקמן: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, יצא לי לחוות בחיי לא מעט מאבקים ציבוריים, בין השאר כשהייתי מנכ"ל ארגון הסטודנטים בשביתת הסטודנטים הגדולה.

רועי פולקמן: ברמה האישית אני מאוד מאוד שמח על ההתעוררות בשטח בהפגנות יוצאי אתיופיה.

רועי פולקמן: אני חושב שמדובר על שלב חשוב, והקול הזה, הגיע הזמן שישמעו אותו.

רועי פולקמן: אבל יש משהו משכר בתחושה הזאת של ההפגנות ובנאומי הכיכרות, כיוון שהאתגר זה לתרגם את האנרגיה הזאת, שהיא כל כך חשובה, לעשייה – – –

יעל גרמן: בקו"ף או בכ"ף?

רועי פולקמן: אכן.

רועי פולקמן: בסוף 2014 הציגו בפני ממשלת ישראל, משרדי הממשלה, תוכנית שנקראת "דרך חדשה" – תוכנית חומש שתוכננה להיות מתוקצבת בתקציב 2015, בגובה של למעלה מ-300 מיליון שקל, תוכנית חומש לשילוב יוצאי אתיופיה.

רועי פולקמן: זו הרי כבר התוכנית השנייה שנעשית בנושא הזה, אבל התוכנית הזאת לוותה בתהליך ארוך, בן שנה, של היוועצות עם הציבור.

רועי פולקמן: העניין הוא שהתהליך הזה הובל על-ידי משרד הקליטה, משורה של סיבות, וביניהן, אני חושב, חוסר הבנה מסוים של ההתנהלות מול הקהילה.

רועי פולקמן: הרבה מאוד גופים לא שותפו.

רועי פולקמן: בין השאר, גוף מאוד מאוד חשוב שמהווה היום – אולי הגוף המבטיח ביותר של מנהיגות יוצאי אתיופיה בישראל, גוף שנקרא "המרחב המשותף", שמאגד את הארגונים המובילים של יוצאי אתיופיה, וגם הם לא שותפו בתהליך הזה, מכל מיני סיבות.

רועי פולקמן: אני לא רוצה להיכנס לכל הוויכוח, אבל הדבר הזה לא קרה.

רועי פולקמן: מדובר בטעות ענקית, כיוון שהסוגיה היא לא תוכניות.

רועי פולקמן: ואני חייב להגיד עוד משהו: הסוגיה היא גם לא כסף.

רועי פולקמן: כסף למען יוצאי אתיופיה בשנים האחרונות יש לא מעט, גם מהממשלה וגם מהפילנתרופיה.

רועי פולקמן: הבעיה היא ביישום ובמימוש.

רועי פולקמן: קיימים היום למעלה מ-200 ארגונים למען יוצאי אתיופיה ואלפי תוכניות, והבעיה היא לא בכסף ולא בתוכניות אלא במימוש שלהן.

רועי פולקמן: התוכנית "דרך חדשה" כוללת הרבה מאוד דברים ראויים, אבל השאלה היא איך מיישמים אותה.

רועי פולקמן: החסמים שמופו, דרך אגב, גם בסוגיה של המשרד לביטחון פנים, הם נכונים.

רועי פולקמן: הם מופו בתוכנית, ואפשר לקרוא את התוכנית הזאת: חוסר היכרות של השוטרים עם הקהילה; חוסר אמון של הקהילה במשטרה; הצורך בחיזוק סמכות הורית.

רועי פולקמן: בתוכנית – ועברתי עליה – הוגדרו צעדים ברורים, כיווני פעולה ברורים: הגדלת מספר השוטרים יוצאי אתיופיה בדרגות השונות במשטרה, הכשרות מתאימות לשוטרים, תוכנית הכשרות במשטרה, שילוב נוער יוצא אתיופיה במחויבות אישית – בעיני זו תוכנית מצוינת ויפה, שאפשר ליישם אותה יחסית בקלות – חידוד לשינוי נהלים למעצר קטינים, סדנאות הורות וכו' וכו'; דברים שרבים מהם נכונים.

רועי פולקמן: אני בא ואומר כאן: יש היום מנהיגות צעירה טובה ומתאימה בקרב יוצאי אתיופיה בישראל, וצריך לתת לה להוביל את תהליך היישום והשינוי, לא לנהל את זה.

רועי פולקמן: זה לא תהליך שהממשלה תיישם, זה תהליך שמנהיגות הקהילה תבצע בעצמה.

רועי פולקמן: הממשלה צריכה לתת לזה – היא צריכה להכיר וצריכה לתת לזה לקרות.

רועי פולקמן: זה הדבר.

רועי פולקמן: מה אני מציע בשורה התחתונה?

רועי פולקמן: מה אני מציע?

רועי פולקמן: 1.

רועי פולקמן: צריך להתעקש על בניית מתווה שיכלול עבודה עם אותה מנהיגות; בין השאר יש כמה ארגונים יציגים כאלה, וצריך לשלב אותם.

רועי פולקמן: אני כבר אומר לכם: הם לא היו מיוצגים כראוי גם בישיבה שהתקיימה ביום ראשון אצל ראש הממשלה.

רועי פולקמן: זה לא התקיים.

רועי פולקמן: זה הדבר הראשון שאני קורא לו – לאתר את הדבר הזה.

רועי פולקמן: שוחחתי גם עם האנשים הרלוונטיים במשרד ראש הממשלה, וצריך לדאוג שזה יקרה.

רועי פולקמן: זה דבר אחד.

רועי פולקמן: חלקם גם הוזמנו היום לכאן, ואנחנו נשב לאחר הדיון הזה.

רועי פולקמן: צריך לייצר שותפות עם אותה מנהיגות צעירה של הקהילה, שתהיה שותפה לתהליך הזה.

רועי פולקמן: הדבר השני: באותו מודל של הקמת רשות לצמצום פערים וקידום כלכלי של המגזר הערבי, שעומד בראשה איימן סייף, העושה עבודה חשובה – אני חושב שזה מודל דומה, כי הפיצול הזה בין משרדי הממשלה – אין היום כתובת ברורה.

רועי פולקמן: ועדת שרים זה לא שיטה.

רועי פולקמן: השיטה הזאת, ניסו אותה בעבר, והדברים מתמסמסים ומחכים כל פעם לדוח מבקר המדינה.

רועי פולקמן: ולכן, בהחלט יש מקום להקים רשות כזאת לצמצום פערים ושילוב במשרד ראש הממשלה – דבר מוגדר שאפשר להקים אותו.

רועי פולקמן: זה לא דבר מסובך.

רועי פולקמן: והדבר האחרון – עברתי על התוכניות.

רועי פולקמן: אני קורא למשרד ראש הממשלה – ואני אומר משרד ראש הממשלה כי זה לא יהיה פר-משרד – משרד ראש הממשלה צריך לתכלל את זה.

רועי פולקמן: אני קורא למשרד ראש הממשלה להציג יעדים מדידים, כולל לוחות זמנים, בתחומי התעסוקה, הדיור, הגיוס, האלימות והכליאה, ההשכלה הגבוהה, הבריאות ועוד; יעדים מדידים, יעדים שנתיים ורב-שנתיים שנוכל לעקוב אחריהם.

רועי פולקמן: כי אנחנו יודעים בדיוק מה אנחנו רוצים להשיג.

רועי פולקמן: נכתבו על זה הרים של מחקרים.

רועי פולקמן: לא צריך – ופה אני חולק על חברת הכנסת לביא – לא צריך ועדת חקירה.

רועי פולקמן: לא צריך ועדת חקירה.

רועי פולקמן: נעשו על זה מחקרים רבים.

עליזה לביא: – – –

רועי פולקמן: נדמה לי – אז אולי לא הבנתי נכון.

רועי פולקמן: אני מתנצל.

רועי פולקמן: חשבתי שאמרת שצריך להקים ועדת חקירה לעניין שילוב יוצאי אתיופיה.

עליזה לביא: להפך.

עליזה לביא: אמרתי שיש יותר – יש ניסיון, יש בוגרים של הקהילות, אבל יש אטימות ויש ביורוקרטיה, ויש כשל שהתקבע, ויש חוסר קבלה של האחר.

רועי פולקמן: אוקיי, אז אני מתנצל.

רועי פולקמן: על זה אנחנו כמובן מסכימים.

רועי פולקמן: על זה אנחנו כמובן מסכימים.

רועי פולקמן: אבל הקריאה שלי – אני אומר:

רועי פולקמן: נעשתה עבודה ברורה לגבי המצב, ונכתבה גם תוכנית שהבעיה הגדולה שלה הייתה באי-שותפות של נציגי הקהילה באופן מספק.

רועי פולקמן: עכשיו צריך להגדיר כתובת ברורה – לא משרדים ולא ועדת שרים, שלא ברור מי האחראי, אלא להקים רשות במשרד ראש הממשלה במודל של זו שעומד בראשה איימן סייף.

רועי פולקמן: זה דבר אחד.

רועי פולקמן: והדבר השני הוא להגדיר יעדים, ואפשר לעשות את זה בתוך שבועיים; להגדיר יעדים מדידים שאליהם מתחייבת ממשלת ישראל, ואת היישום לעשות עם הנציגות, וביניהם המרחב המשותף של יוצאי אתיופיה בישראל.

רועי פולקמן: זה דבר שאנחנו יכולים לצעוד עליו, באמת, ואני חושב שאנחנו יכולים להשיג תוצאות מורגשות ואמיתיות בטווח קצר.

רועי פולקמן: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת רועי פולקמן.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת אברהם נגוסה.

יצחק וקנין: גם לך יש עשר דקות.

אברהם נגוסה: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, ביקשתי את ההצעה הדחופה לסדר-היום כדי לדון בדרישות יוצאי אתיופיה בישראל.

אברהם נגוסה: הקש ששבר את גב הגמל, האירוע שגרם להתפוצצות, היה תקיפתו של רב"ט דמאס פיקדה, שצולמה בווידיאו.

אברהם נגוסה: דמאס הותקף בחולון באכזריות על-ידי שני שוטרים כשהוא לבוש במדי צבא הגנה לישראל.

אברהם נגוסה: למזלנו הייתה שם מצלמה.

אברהם נגוסה: אם לא הייתה מצלמה, דמאס היה יושב היום בכלא ואף אחד לא היה יודע מה באמת קרה שם.

אברהם נגוסה: הזעם שגרם להתפוצצות הצטבר במשך הרבה זמן אצל יוצאי אתיופיה.

אברהם נגוסה: הם לא חיפשו את מצלמות הטלוויזיה, את כותרות העיתונים או את הלייקים בפייסבוק, הם רק רצו להביע בצורה חוקית את זעמם על האלימות המשטרתית.

אברהם נגוסה: דמאס הוא בחור לתפארת, בוגר הישיבה התיכונית תו"ם.

אברהם נגוסה: הוא סיים בהצטיינות וזכה לאות הנוער הישראלי ולאות הנוער על שם אילן רמון, זיכרונו לברכה.

אברהם נגוסה: הוא היה מדריך בסניף "בני עקיבא" בשכונת ג'סי כהן בחולון.

אברהם נגוסה: דמאס התנדב במסירות במשמר האזרחי, והוא גם נוסע להתנדב בשבתות ובחגים במרכזי קליטה.

אברהם נגוסה: אחרי גיוסו לצבא דמאס ממשיך לבקר בישיבה התיכונית על מנת להעביר שיחות מוטיבציה לצעירים.

אברהם נגוסה: סעיף 2 לחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו אומר: אין פוגעים בחייו, בגופו או בכבודו של אדם.

אברהם נגוסה: סעיף 5 מוסיף על כך: אין נוטלים ואין מגבילים את חירותו של אדם.

אברהם נגוסה: גם בעבר, במיוחד בימים האחרונים, הגיעו אלי עדויות של צעירים רבים על אלימות משטרתית לא צודקת ולא הוגנת.

אברהם נגוסה: לא ייתכן שבמדינת ישראל, שהיא מדינה דמוקרטית, יכולים לקרות אירועים כמו שראינו בסרטון תקיפתו של דמאס פיקדה.

אברהם נגוסה: אני פונה למפכ"ל המשטרה: לפטר את השוטרים מהעבודה לא מספיק.

אברהם נגוסה: יש להעמיד אותם לדין על התנכלות ועל פגיעה בגופו, בכבודו ובחירותו של דמאס.

אברהם נגוסה: אירועים כמו האחד שצולם גורמים לי לחשוב שאולי חלק מהצעירים הרבים מיוצאי אתיופיה הנמצאים בכלא הגיעו לשם בלי שעשו דבר פלילי.

אברהם נגוסה: לכן אני קורא לחברי חברי הכנסת מהדוכן הנכבד הזה להקים ועדת חקירה פרלמנטרית, ועדה שתבדוק מחדש את כלל המקרים שבהם התלוננו אזרחי ישראל יוצאי אתיופיה על כך שהיו קורבן של אלימות משטרתית.

אברהם נגוסה: מטרת משטרת ישראל היא להגן על החירות ועל כבוד האדם, ולא להגביל אותו.

אברהם נגוסה: משטרת ישראל צריכה לאכוף את החוק ולא להפר אותו; להיות עם הפנים לאזרחים ולא לפגוע בהם כפי שפגעה בדמאס.

אברהם נגוסה: מכובדי חברי הכנסת, צעירים ישראלים יוצאי אתיופיה חשים אפליה בתחום האכיפה המשטרתית.

אברהם נגוסה: אין זה סוד שהאלימות המשטרתית היא בעיה שמטרידה רבים מהחברה הישראלית.

אברהם נגוסה: עד שלא נפתור את מצוקת הקהילה וגם את הבעיה של השוטרים, אנחנו לא נעשה שום שינוי.

אברהם נגוסה: ישבתי עם ראש הממשלה במשך שלוש שעות, עם נציגי הקהילה, עם נציגי משרדי הממשלה השונים.

אברהם נגוסה: כולם מבינים ומסכימים שחייבים שינוי, כי הסיבה להפגנות היא לא רק אלימות המשטרה, אלימות משטרתית, אלא גם בעיות בחינוך, שיש סגרגציה; בעיות תעסוקה – שאקדמאים לא משתלבים בתחומים שבהם הוכשרו; בתחום הדיור – שזוגות צעירים אין להם קורת-גג; בתחום העלייה – שמשפחות מופרדות בין אתיופיה לישראל; בצבא – 86% מבני הקהילה מתגייסים עם מוטיבציה גבוהה, אך לאחר שנה 53% מהם מוצאים את עצמם בכלא צבאי.

אברהם נגוסה: כל הבעיות האלה, חייבים לטפל בהן.

אברהם נגוסה: הדרך לצמצם את הפערים, לשלב את הקהילה, היא החינוך – בעיקר לחברה הישראלית – להכיר בכך שכולנו עם אחד.

אברהם נגוסה: המפתח החשוב מאוד הוא שעלינו להפסיק להתייחס ליוצאי אתיופיה ככלל כעולים או כאתיופים.

אברהם נגוסה: דור שלם כבר נולד וגדל בארץ.

אברהם נגוסה: הם אינם עולים, הם צברים לכל דבר.

אברהם נגוסה: כפי שאמרתי אתמול, אין להם ארץ אחרת.

אברהם נגוסה: כנסת נכבדה, התרגשתי לראות את ההתגייסות של חברי הכנסת מכלל הסיעות למתן פתרון למצוקה.

אברהם נגוסה: עם הממשלה החדשה ועם הבטחה לשיתוף פעולה מצד חברי הכנסת מכלל הסיעות, אנחנו יכולים לעשות את השינוי.

אברהם נגוסה: אנחנו יכולים להאמין שנביא את ילדי יוצאי אתיופיה בישראל, ובהם גם הילדים והנכדים שלי, לעתיד טוב יותר, עתיד של שוויון ולא של קליטה; עתיד של אינטגרציה ולא של סגרגציה; עתיד של עלייה ולא של סגירת שערים.

אברהם נגוסה: יוצאי אתיופיה, אזרחי ישראל יוצאי אתיופיה, דורשים שוויון זכויות והזדמנויות, לא פחות ולא יותר.

יצחק וקנין: נא לסכם.

אברהם נגוסה: יהודי אתיופיה נאבקו והקריבו את כל היקר להם כדי להגיע אל ארץ-ישראל.

אברהם נגוסה: אני מאמין שכעת יכול להיות רגע של שינוי.

אברהם נגוסה: אני מתחייב לפעול ללא הפסקה עד שנביא לשינוי המבוקש.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת אברהם נגוסה.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת עמר בר-לב, ואחריו – חבר הכנסת אילן גילאון.

יצחק וקנין: חבר הכנסת עמר בר-לב, גם לך עשר דקות, אתה בין המציעים.

עמר בר-לב: אדוני היושב-ראש, ראשית, בפתח דברי אני רוצה להצטרף לקריאתו של חבר הכנסת אברהם נגוסה להקמת ועדת חקירה פרלמנטרית – –

קריאה: – – –

עמר בר-לב: – – בשמי ובשם המחנה הציוני.

עמר בר-לב: הפעם הראשונה, ב-1984, כמפקד סיירת מטכ"ל, זכיתי להשתתף באחד המבצעים החשאיים להעלאת יהודי אתיופיה.

עמר בר-לב: המראנו מאחד משדות התעופה המוארים במדינת ישראל, ולאחר שעות ארוכות נחתנו בלב הישימון האפל בסודאן.

עמר בר-לב: בתוך דקות הסתופפו בתוך המטוס כמה מאות גברים, נשים, מבוגרים וילדים, והמראנו חזרה לישראל.

עמר בר-לב: בדרך חזרה התבוננתי בעולים החדשים, עולי אתיופיה.

עמר בר-לב: הייתה זו הפעם הראשונה שראיתי אותם, ולא יכולתי להשתחרר מהמחשבה על השעות הספורות שנדרשו לנו להגיע מישראל המוארת למדבר החשוך לעומת החודשים הארוכים והחשוכים שבהם צעדו הם לקראתנו.

עמר בר-לב: והם צעדו, ללא שום ידיעה ברורה, רק על בסיס אמונה ותקווה שאי-שם בקצה המסע הארוך שלהם – לא ברור מתי והיכן יסתיים אותו מסע – נמצאת הארץ המובטחת.

עמר בר-לב: אני לא יודע כמה מכם בקיאים במבצעים חשאיים, אבל אני מניח שאתם מבינים שלכל אותם יוצאי אתיופיה שצעדו חודשים במדבריות, לא היה אפשר לומר ולספר מתי מסתיים המסע והיכן, ופשוט האמונה והנחישות שלהם הן אלה שהובילו אותם למדינת ישראל.

עמר בר-לב: הפעם השנייה, בשנת 2006, כיושב-ראש תנועת "אחריי!" שהקמתי, שמטרתה חיזוק ההזדהות של נוער בפריפריה – בעיקר הפריפריה הסוציו-אקונומית – עם ערכי הדמוקרטיה, השוויון והעזרה ההדדית, החלטנו לפתוח פרויקט מיוחד בקרב בני-נוער ישראלים יוצאי העדה האתיופית.

עמר בר-לב: היה ברור לנו כי הישראלים צעירי העדה, חלקם באים מרקע שונה, ולקראת השירות בצה"ל חשובה הכנה – בתחילה מסגרת ייחודית ותומכת, אך בהמשך, הרבה יותר חשוב, השתלבות מלאה כשווים, כחלק אינטגרלי של כלל קבוצות הנוער ב"אחריי!".

עמר בר-לב: הפעם השלישית, 2009, יום אביבי, מודיעים לי כי מוטי וודג'ה, יוצא העדה האתיופית, בוגר סיירת מטכ"ל, שלא הכרתי אישית – באותה תקופה הוא היה מתמחה באחד ממשרדי רואי-החשבון המובילים בארץ – יצא לבלות עם רעו לנשק מהיחידה, עם אריה שוורץ, והם יצאו לאחד ממועדוני הצעירים בנמל תל-אביב.

עמר בר-לב: בכניסה למועדון עמד סלקטור שנתן לאריה להיכנס, ולמוטי וודג'ה לא נתן להיכנס.

עמר בר-לב: סלקציה.

עמר בר-לב: סלקציה במדינת היהודים.

עמר בר-לב: לאן הגענו?

יצחק וקנין: מילה לא פשוטה.

עמר בר-לב: לאן הידרדרנו?

אילן גילאון: – – –

עמר בר-לב: מצב קשה מאוד.

עמר בר-לב: באותו יום ערכנו הפגנה ספונטנית, ובה פגשתי כמעט לראשונה את חברת הכנסת הטרייה אז, שלי יחימוביץ, שלימים יחד עם חבר כנסת שלמה מולה חוקקה את החוק נגד תופעת הסלקציה במועדונים.

עמר בר-לב: הפעם הרביעית, 2013, מוניתי במסגרת ועדת חוץ וביטחון ליושב-ראש ועדת המשנה למשאבי אנוש.

עמר בר-לב: לאור היכרותי עם כשלי המערכת, כולל המערכת הצבאית, שבוקרה באופן חמור על-ידי מבקר המדינה בדוח שלו ב-2013 – אבל הדוח התייחס לשנים עד 2013 – בעניין שילובם של ישראלים יוצאי העדה האתיופית בצה"ל, החלטתי לטפל ולעקוב אחרי המאמצים האלה.

עמר בר-לב: והנתונים שהדוח אסף, אני חושב שהיום הם ידועים לכולם.

עמר בר-לב: הנתונים אומרים שרמת המוטיבציה בקרב בני ובנות הישראלים יוצאי העדה האתיופית היא גבוהה מאוד, הרבה מעבר לממוצע הכלל-ישראלי, ולעומת זאת, במהלך שירותם, חלקם, קרוב ל-50%, לא מסיימים את השירות בצורה מתבקשת.

עמר בר-לב: חלקם מגיעים לכלא, והמבקר הצביע על תופעה חמורה ביותר.

עמר בר-לב: לכן החלטתי, במסגרת ועדת המשנה, לטפל בנושא ולעקוב אחריו.

עמר בר-לב: ואני אומר לכם, מכאן אני אומר לכם: צה"ל מתאמץ ומשקיע מאמצים רבים בנושא, בעבר עם פחות הצלחה, לאחרונה עם ניצנים ראשונים של הצלחה והכרה שיש כאן נושא שצריך לטפל בו בצורה אחרת.

עמר בר-לב: למשל, רק כדוגמה, מבחני קביעת הקב"א והדפ"ר במבחני טרום-גיוס – צה"ל קיבל את העובדה שהמבחנים האלה לא יכולים להיות ולא נכון שהם יהיו מבחנים שיקבעו האם ישראלים יוצאי ויוצאות העדה האתיופית כשירים לתפקידים כאלה או אחרים בצה"ל, והוא פסל את המבחנים האלה בהתייחס לאותם צעירים.

עמר בר-לב: הפעם החמישית, לפני יותר משבוע נחשפנו לסרטון המזעזע שבו שוטרים מכים את דמאס פיקדה, חייל בן העדה האתיופית.

עמר בר-לב: אלמלא המצלמות ייתכן שעד עכשיו הוא היה עצור והיה מואשם בתקיפת שוטרים.

עמר בר-לב: אני אומר לכם – ואני חושב שחלקכם, גם שלא הייתם מודעים לנושא, היום כבר מודעים – הוא לא היחיד, זה לא המקרה היחיד.

עמר בר-לב: צפיתי בסרטון ומייד הגשתי בקשה להצעה דחופה לסדר-היום, עוד לפני שזרנוקי המים שטפו את כיכר רבין.

עמר בר-לב: בישראל 2015 אין מקום לגזענות, ובטח לא בגוף האחראי לאכיפה ולשמירת החוק.

עמר בר-לב: אך במקרה הזה השוטרים המכים הם רק הש"ג.

עמר בר-לב: בישראל של שנת 2015 החברה היא זו שחולה בנגע האפליה והגזענות.

עמר בר-לב: ולגזענות אין התחלה ואין לה סוף.

עמר בר-לב: פעם תרים ראש, והיא פושה לכל עבר, נגד כל מי שהוא אחר ושונה.

עמר בר-לב: ממשלת ישראל היא שאחראית לעקירת הנגע, וממשלות ישראל לדורותיהן הן שמעלו בתפקידן.

עמר בר-לב: ראש הממשלה נתניהו, שאמור להנהיג, נזכר ביוצאי העדה האתיופית רק לאחר שחסמו את נתיבי-איילון והתאגדו בכיכר רבין.

עמר בר-לב: ממשלת ישראל ונתניהו העומד בראשה, אחראית לאפליה המתמשכת, לא רק הש"ג.

עמר בר-לב: ולכם, ישראלים יוצאים העדה האתיופית, אני קורא: אל תניחו את מאבקכם.

עמר בר-לב: הוא נכון, הוא צודק, ולצערי, בהנהגה קהת-החושים שלנו רק כך אולי נצליח לשנות.

עמר בר-לב: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת עמר בר-לב.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת אילן גילאון, שגם הוא בין המציעים, ואחריו – חבר הכנסת מרדכי יוגב.

יצחק וקנין: גם לך, חבר הכנסת גילאון, עשר דקות.

אילן גילאון: אדוני היושב-ראש, תודה, חברי חברי הכנסת, במשך שנים אני מלווה, אדוני, כעד מן הצד, את הקהילה של יוצאי אתיופיה, דרך ההפגנות הרבות בדרך כלל שהיו דרך המאבק.

אילן גילאון: אתה רואה, אדוני היושב-ראש, זעם עצור, זעם נצור, שנערם בשכבות פעם אחרי פעם, של קבוצה שאפשר לומר בוודאות שקליטתם מביישת את עלייתם ההירואית.

אילן גילאון: כי יש לנו נטייה כזאת, אנחנו מאוד יודעים להשקיע בפרומו, אדוני, בגבורה של הבאת אנשים, בהצלתם.

אילן גילאון: וכשם שהצלנו אותם והרגשנו עם עצמנו מאוד טוב, מאוד חזקים, כך אנחנו מאבדים עניין ומפסיקים להתרגש.

אילן גילאון: משול אולי הדבר של העלייה מאתיופיה לכלה שנישאת על כפיים מעבר למפתן דלתה, ואז היא מושלכת לכל עבר על-ידי הבעל שמכה אותה.

אילן גילאון: ראיתי את העלבון הזה נערם בשכבות פעם אחרי פעם, עם סיפור הקזת הדם ועם הזריקות לדילול עוברים ועם השלכת הדם לפח האשפה ועם הסלקציה ועם הפרשה של הפלאשמורה ועוד ועוד ועוד.

אילן גילאון: מה עשינו לאנשים האלה, אשר באו מתוך תפיסת עולם של קצב אחר, של רעש אחר?

אילן גילאון: מה עשינו לאנשים האלה, החלשים במעמד הפועלים, שישר הכנסנו אותם אל תרבות של "השקט הוא רפש"; אל תרבות של חברה "גרידית" ואגואיסטית מתחרה, שבה אנשים לא מסוגלים לכבוש את יצרם, אלא תמיד לחפש גורם יותר חלש כדי לסנג'ר אותו, כדי להתנשא מעליו?

אילן גילאון: כי בקפיטליזם המטורף הזה שאנחנו חיים בו – ואין צורך בוועדת חקירה, חברים.

אילן גילאון: מה אנחנו בדיוק רוצים למצוא?

אילן גילאון: שאנחנו חברה כזאת, שמדירה אנשים שהם שונים, וודאי כאשר הם שונים בצבע?

אילן גילאון: כי אין לנו העיוורון הזה כבני-אדם.

אילן גילאון: כך אנחנו קולטים.

אילן גילאון: וכל דור יש לו הוואדי-סאליב שלו, וכל דור יש לו "הפנתרים" שלו, וכל דור יש לו את האתיופים שלו, את עולי אתיופיה, שאנחנו איננו מסוגלים לקלוט כאן, כי אין לנו זמן בחברה הקפיטליסטית המהירה שלנו, הבנויה רק על הישגים, רק על הון, רק על מי שיותר מוצלח, רק על מי שיותר מתנפח.

אילן גילאון: אין לנו זמן לקלוט באופן יותר אטי ואולי אפילו קצת ללמוד מן הערכים שהאנשים האלה הביאו מהמקום שלהם.

אילן גילאון: הרי חינכנו אותם על כך שהשקט הוא רפש.

אילן גילאון: ולכך ההוכחה.

אילן גילאון: וכאשר נצבר זעם פעם אחרי פעם אחרי פעם, בפרשה כזאת ובפרשה כזאת ובפרשה כזאת ובכל מקום – הקבוצה הזאת היא הקבוצה המודרת והמסולקת מן הזרם – – –

עמיר פרץ: – – –

אילן גילאון: בבקשה?

אילן גילאון: לא הבנתי.

עיסאווי פריג': הוא דיבר בקול רם, לא אליך.

אילן גילאון: השאלה היא לאן נוביל את החרפה הזאת.

אילן גילאון: צר לי לומר שאני מאוד סקפטי לגבי הסיכויים שמשהו יקרה באופן אמיתי לגבי הקהילה האתיופית, כמו בכלל לגבי כל המודרים האחרים והחלשים האחרים.

אילן גילאון: המשטרה היא רק קליפת האגוז, רק המשל למציאות כולה.

אילן גילאון: ההתנהלות של המשטרה כלפי צעירי העדה האתיופית היא רק חלק מתוך המראה, מתוך האספקלריה, של מדינת ישראל כלפיהם וכלפי כל מה שחלש ומה ששונה.

אילן גילאון: אדוני היושב-ראש, שמעתי שמח"ש סוגרים את התיק לגבי אותו בחור ערבי מכפר-כנא שנורה בגבו.

אילן גילאון: בגבו.

אילן גילאון: זאת אומרת, זה לא יכול להיות סרט שמופק ממקום כלשהו, כי זה הסרט הרשמי שמפרסמים.

אילן גילאון: כולי עלמא רואים את הדבר הזה.

אילן גילאון: ולכן הבעיה המרכזית היא לאן מובילים את החרפה הזאת.

אילן גילאון: לא בטיפול נקודתי, זה לא טיפול של משרד הקליטה, זה טיפול של מדינה, אחריות של ממשלה כלפי אזרחיה, אם יש לה אחריות כלפי אזרחיה.

אילן גילאון: אלא אם כן האזרחים האלה הם תפאורה, להראות לעצמנו כמה אנחנו גדולים וגיבורים ומביאים אותם על כנפי נשרים ב"מבצע שלמה" וב"מבצע משה", ולאחר מכן זורקים אותם כלאחר יד ומדירים אותם.

אילן גילאון: ואוי ואבוי, חס וחלילה הם גם שחורים האנשים הללו.

אילן גילאון: ולנו כל כך קשה לקבל את זה.

אילן גילאון: מדוע?

אילן גילאון: כי הזיכרון שלנו כל כך קצר, ואיננו זוכרים בתודעה שלנו שאנחנו עצמנו, כל אחד מאתנו יכול להימצא בדיוק באותו מקום – ההסתכלות מתוך החולשה.

אילן גילאון: ואין לנו סבלנות, אין לנו זמן לדבר הזה.

אילן גילאון: לכן הפתרונות הם לא בוועדת חקירה – אין מה למצוא כאן.

אילן גילאון: שום דבר חדש לא קרה פה.

אילן גילאון: ואני חושש מאוד, וזה מה שהתחלתי לומר כאן, אני מאוד סקפטי לגבי מציאת פתרון אמיתי לעניין הזה, כל עוד תפיסת העולם כאן היא שהאזרחים הם עול קשה מנשוא על קופת האוצר של מדינת ישראל.

אילן גילאון: כי במקום שבו הקפיטליזם נמהר, אין זמן לאזרחים, ובוודאי ובוודאי לא לאנשים שבאים מאתיופיה, שצריכים קצת יותר זמן כדי להתאקלם במקום הזה ואז הם צוברים את הצער.

אילן גילאון: ואין זמן.

אילן גילאון: תפקידה של חברה הוא לאפשר לכל פרט בתוכה – שחור או לבן, ערבי או יהודי, דתי או חילוני, הומו או סטרייט – תפקידה של חברה לאפשר לפרט הזה להגיע למחוז חפצו בצורה מכובדת ועצמאית, להנגיש לו את הסביבה.

אילן גילאון: זה כל תפקידה של החברה.

אילן גילאון: וברגע שהיא מדירה אותו מתוך שכחה, מתוך תודעה של דברים שרואים מכאן לא רואים משם, המקרה הזה אבוד.

אילן גילאון: כל מה שקרה וכל ההתגייסות הייתה כתוצאה מכך שאנשים באמת הבינו שהשקט הוא רפש, וצריך לנקוט אלימות וצריך לנקוט מיליטנטיות כדי שמישהו בכלל ישים אליך לב.

אילן גילאון: כי אם הדבר הזה היה מסתיים בקול ענות חלושה לאחר שהפגנו את דעתנו, אנחנו מבינים מה היה צריך להיות היחס לגבי הנושא הזה.

אילן גילאון: לכן יש כמה דברים שחייבים לקרות מייד, אדוני היושב-ראש – ברוך הבא, אדוני – –

יולי יואל אדלשטיין: ברוכים הנמצאים.

אילן גילאון: – – והם צריכים להיות פרקטיים כולם, ולא מפוזרים ולא מבוזרים ולא סקטוריאליים אלא בהסתכלות ממלכתית של שילוב.

אילן גילאון: הדבר הראשון זה טיפול בנושא של הדיור והמגורים, בבניית מסלול משולב של משכנתה שונה ואחרת.

אילן גילאון: לא לבוא ולהגיד: טוב, זה מה שהם רצו, לגור עם קרוביהם – לגור עם קרוביהם הייתה ברירת מחדל של מה שיכלו להשיג.

אילן גילאון: גם באותה תקופה יחידה – והשר היחיד שאני זוכר שניסה לטפל בבעיה הזאת באופן רציני, מבחינה ממשלתית פוליטית, היה יאיר צבן; ובסופו של דבר, כאשר אתה מחבר חלש עם חלש אתה מקבל חלש בריבוע.

אילן גילאון: אין דבר יותר מסוכן מאשר לחבר את כל החלשים יחד.

אילן גילאון: לאפשר את הביזור של האוכלוסייה.

אילן גילאון: מרכזי הקליטה שהייעוד שלהם הוא לקליטה מיידית, התחלתית, ללימוד השפה ולאחר מכן אנשים צריכים לבנות בית, קיימים יותר מדי זמן בתנאים יותר מדי גרועים.

אילן גילאון: הדבר הזה חייב להתחסל.

אילן גילאון: ובאותם מוקדים, מקומות, שהפכו משכונות לסלאמס, לגטו, שם צריך ללכת לתוכנית של שיקום השכונות.

אילן גילאון: הדבר השני – חייבים לבנות סל קליטה חדש, אדוני.

אילן גילאון: סל קליטה חדש.

אילן גילאון: לחזור לאחור, ברוורס, ולבנות לאנשים האלה סל קליטה חדש.

אילן גילאון: כמו למשל שהצעירים האתיופים צריכים לקבל סל קליטה דומה לסל הקליטה שמקבלים תושבים חוזרים קטינים או צעירים או אחרים.

אילן גילאון: הדבר השלישי שיש לעשותו מייד זה לאפשר לכל אחד איחוד משפחות אם הוא דורש את הדבר הזה, ולא לעכב אף אחד ולא לחפש בציציות או בפלאשמורה או בדברים האחרים.

אילן גילאון: זה הדבר הבסיסי ביותר שיש לעשות.

אילן גילאון: אבל הדבר הכי חשוב, שאינני יכול לחוקק, אדוני היושב-ראש, כי אי-אפשר לחוקק אותו בשום פרלמנט בעולם, זה לתת לאנשים עיוורון צבעים ולתת לאנשים את היכולת ואת האפשרות, ואת זה עושים רק באמצעות חינוך ודוגמה אישית.

אילן גילאון: ומן הבית הזה לא יוצאת הדוגמה האישית הזאת.

אילן גילאון: להיות בני-אדם – להיות בני-אדם קודם כול, לפני כל דבר אחר.

אילן גילאון: אני מציע לאחי האתיופים, שבתודעתי אני חושב כמוהם – קל לי, אני חושב כמוהם, ואני חושב בתודעתי כמו הערבים ואני חושב בתודעתי כמו עובדי הקבלן וכמו המוגבלים וההומואים ואחרים, כל מי שמודר בחברה שלנו ולא מסתדר לנו בשורה – להמשיך במאבק הזה אבל לחלום תמיד על חיים עם כמה שפחות מאבקים.

אילן גילאון: מאבק שמסלים הוא תופעה של חברה מקולקלת; מקולקלת ומושחתת.

אילן גילאון: ואת זה צריך להפסיק, אדוני היושב-ראש.

אילן גילאון: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אילן גילאון.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מרדכי יוגב – בבקשה, אדוני, עד עשר דקות לרשותך.

יולי יואל אדלשטיין: אחריך יעלה חבר הכנסת יצחק וקנין.

מרדכי יוגב: אדוני היושב-ראש, שר הכלכלה, כנסת נכבדה, אורחים יקרים, אני מבקש לפתוח בציטוט חלקי מ"המסע לארץ-ישראל", שירו המרגש של שלמה גרוניך, על הירח שמשגיח מעל, "על גבי שק האוכל הדל" ואם נקצר – "ואמי מבטיחה לאחי הקטנים:

מרדכי יוגב: // עוד מעט, עוד קצת, להרים רגליים,/ מאמץ אחרון לפני ירושלים".

מרדכי יוגב: "ובלילה תקפו שודדים" – וכו' וכו'.

מרדכי יוגב: מאמץ אחרון לפני ירושלים.

מרדכי יוגב: לא קורה לי הרבה שאני לא מצליח להירדם וצופה ארוכות במתרחש – באותו ערב-לילה ארוך של ההפגנה בתל-אביב.

מרדכי יוגב: והרהרתי בלבי, חס ושלום, אם היינו מוסיפים עוד בית סרקסטי לשיר או האם משטרת ישראל רוצה שהעדה האתיופית תוסיף, להבדיל אלף אלפי הבדלות, עוד בית לשיר – שבארץ-ישראל תקפו השוטרים באגרוף, מתזית, באלה וכו' וכו', אני אפילו לא רוצה להמשיך ולהקריא את הרגשות הקשים שעלו אצלי באותו לילה.

מרדכי יוגב: אנחנו, ברוך השם, כאן, בארץ-ישראל, במדינת ישראל, ואת מעט הכוח שיש לנו נפעיל יחד כנגד אויבינו.

מרדכי יוגב: העדה האתיופית היא עדה נפלאה.

מרדכי יוגב: כבר דיברו קודמי, ולכן אני לא אחזור על דברים פרקטיים ששמעתי פה מקודמי, מחבר הכנסת נגוסה ואחרים.

מרדכי יוגב: אבל האלימות המשטרתית כלפי עולי אתיופיה אינה תופעה חדשה.

מרדכי יוגב: היא גם חלק מאלימות יתר שמרשה לעצמה המשטרה במקרים מסוימים – ואני לא רוצה לומר שגם אני עוד לא זכיתי אף פעם להתנצלות על התנכלות – אבל היא ייחודית בעת האחרונה, בעיקר בשנה האחרונה, להתנכלות לצעירים בני העדה האתיופית.

מרדכי יוגב: תופעה חמורה ביותר, כפי שצפינו בסרט המזעזע, כלפי דמאס פיקדה, וכבר לפני למעלה מחצי שנה התרעתי עליה בפני ראש אג"ם של משטרת ישראל כאשר נחשפנו לדברים בוועדות השונות – ועדת העלייה והקליטה, ועדת החוץ והביטחון – כפי שאמר פה לפני חבר הכנסת עמר בר-לב.

מרדכי יוגב: דיברנו עליה, שחייבים לבדוק אותה בכל דרגי הפיקוד ועד השוטר האחרון, לבצע הדרכות ותדריכים.

מרדכי יוגב: חשתי שיש מדיניות הפעלת כוח מבולבלת במשטרה.

מרדכי יוגב: כשתבענו יותר ביטחון בירושלים כנגד טרור, דיברו אתנו על הכלה, וכשאמרנו שיש אלימות יתר כלפי צעירים בני העדה האתיופית, דיברו אתנו על צורך בהכרעה.

מרדכי יוגב: ולכן אמרתי את מה שאמרתי בחריפות, שמפכ"ל שבתקופתו יש בלבול במדיניות הפעלת הכוח – לא אחזור, מה אמרתי עוד.

מרדכי יוגב: יחד עם זה, אני מבקש לשבח את משטרת ישראל ואת מפקדיה ושוטריה הרבים, שאמונים על חוק וסדר ועל מאבק, לילה ויום, בפשיעה ובטרור בכל רחבי הארץ, וגם לומר ברכה מיוחדת למשטרת ירושלים על בנייתה מחדש, מאמציה והצלחתה להשיב לירושלים יותר חוק וסדר, ואני מבקש לחזק, יחד עם העדה האתיופית, גם את משטרת ירושלים.

מרדכי יוגב: יהדות אתיופיה הייתה מנותקת מעם ישראל למעלה מ-2,500 שנה, ועל אף הנתק הזה שאפה כל אותן שנים לירושלים ולחזור לעם ישראל.

מרדכי יוגב: אין סימן יותר מובהק מזה לנצח ישראל.

מרדכי יוגב: יחד עם זאת, אנשים בעלי צניעות וענווה עברו שינוי חברתי ותרבותי עמוק עם ההגעה לישראל, נאלצו ונאלצים להתמודד עם קשיי שפה, פרנסה וקשיים רבים ונוספים, והצליחו, למרות כל זאת, ב-30 שנה להצמיח אנשי חיל בצבא ואנשים משמעותיים בכל תחומי העשייה בישראל.

מרדכי יוגב: אבל ההתמודדויות והאתגרים לא תמו.

מרדכי יוגב: מה עלינו לעשות?

מרדכי יוגב: אני מבקש לדבר בשלושה רבדים, בקצרה.

מרדכי יוגב: ראשית, טוב עשה ראש הממשלה שכינס כינוס ממשלתי מיוחד, רב-תחומי, גם לפעול לבחינת התנכלות המשטרה לבני העדה האתיופית אבל גם בכל הצרכים הדרושים, וכפי שאמר – "הבנו שצריך עוד".

מרדכי יוגב: ואני מציע שלאחר הקמת הממשלה ולאחר התייצבותם של השרים איש-איש בתחומו תכונס שוב הממשלה, כדי שמה שהיא תחליט יהיה רלוונטי לשרים שנושאים באחריות.

מרדכי יוגב: שנית, על משטרת ישראל, בעיני, לקיים מייד תחקירים על כל מקרי ההתנכלות, אחורה, אלה שהחביאו ואלה שלא פורסמו, אלה שיצאו לאור ואלה שנמצאים ביומנים, כדי לעקור מן השורש את התופעה הפושעת הזו מקרבה.

מרדכי יוגב: נדמה לי, ואני קורא מכאן למפכ"ל שיתנצל באופן פומבי בפני העדה, לא יסתפק בהדחת השוטר אלא, כפי שנאמר – גם בהעמדה לדין, ובהבאה של מודל: לא עוד אלימות.

מרדכי יוגב: אני חושב שהמטה הארצי חייב להיערך ולדון ולאבחן, וליצור מחדש, בתהליך ארוך, אהבה ואמון עם העדה הזו, ולגייס מתוכה לתפקידים גדולים, בכירים ומשפיעים.

מרדכי יוגב: איך אמרו אצלנו פעם?

מרדכי יוגב: עוד נזכה לראות מפכ"ל מהעדה האתיופית.

מרדכי יוגב: אנחנו, כאן, בוועדות השונות שעוד יקומו ויתחילו לפעול, אני מניח מהשבוע הבא, אני מניח שכולנו נזמין את נציגי העדה ונפעל לדרוּש תיקון, ונהיה שותפים כולנו, ונעזור גם – – –

באסל גטאס: יש כבר נשיא בארצות-הברית, ועדיין ממשיכים להרוג שחורים ברחובות.

מרדכי יוגב: – – – נהיה שותפים ונעזור גם, כדברי הנביא ישעיהו שניבא לפני כ-2,700 שנה, ואנו זוכים להם היום, לראות במימוש נבואתו: "והיה ביום ההוא יוסיף ה' שנית ידו לקנות את שאר עמו אשר ישאר מאשור וממצרים ומפתרוס ומכוש, מעילם ומשנער ומחמת ומאיי הים".

מרדכי יוגב: באמת, בהצדעה גדולה למסירות הנפש העצומה הזאת של יהודי אתיופיה בכמיהתם ובמסעם, ונזכה עוד לראות אותם משתלבים באהבה ובשמחה בכל תחומי החיים בישראל.

מרדכי יוגב: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מרדכי יוגב.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את סגן יושב-ראש הכנסת חבר הכנסת יצחק וקנין.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת אחמד טיבי.

יולי יואל אדלשטיין: שימו לב, אחמד טיבי יהיה אחרון הדוברים מן המציעים המקוריים.

יולי יואל אדלשטיין: לאחר מכן, אחריו יעלה סגן השר אופיר אקוניס בשם הממשלה, המשרד לביטחון פנים, להשיב.

יולי יואל אדלשטיין: ואז, אחרי דבריו, נמשיך את הדיון עם כל שאר המציעים.

יצחק וקנין: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, התנא באבות אומר: "עין רואה ואוזן שומעת, וכל מעשיך בספר נכתבין".

יצחק וקנין: זו מציאות שהתנא אומר, הגמרא אומרת – כאשר רצה להיפטר רבן יוחנן בן זכאי, ניגשו אליו חמישה מתלמידיו ואמרו לו: ברכנו, רבנו.

יצחק וקנין: אמר להם: יהי רצון שיהיה מורא שמים עליכם כמורא בשר ודם.

יצחק וקנין: אמרו לו – עד כאן?

יצחק וקנין: רבנו, אתה חושד בנו שאין לנו יראת שמים?

יצחק וקנין: אמר להם: שפעמים אדם רוצה לעשות עבירה ומסתכל ימינה – לא לשון הגמרא, כן?

יצחק וקנין: – ושמאלה, אף אחד לא רואה אותי?

יצחק וקנין: אז אני יכול לעשות.

יצחק וקנין: "עין רואה ואוזן שומעת, וכל מעשיך בספר נכתבין".

יצחק וקנין: חלק מהנואמים שאלו, כשניהלתי את הישיבה, אמרו שזה חייל.

יצחק וקנין: ואני שואל, ואם זה אזרח?

יצחק וקנין: מה השוני?

יצחק וקנין: הרי רק צריך להגיד "קל וחומר".

יצחק וקנין: אם את החייל מכים, אז איפה האזרחים?

יצחק וקנין: איך ההתייחסות לאזרחים – אם רואים אדם עם מדים ומכים אותו בצורה כזאת?

יצחק וקנין: אתם יודעים, כשמשה רבנו היה במצרים, כתוב: "ויצא אל אחיו וירא בסבלתם".

יצחק וקנין: רש"י שם כותב: "נתן עיניו ולבו להיות מצר עליהם".

יצחק וקנין: כל כאב, כל צער קטן של יהודי היה כואב לו, למשה רבנו.

יצחק וקנין: הוא יוצא ביום השני, רואה שני אנשים נצים, איש מצרי מכה איש עברי.

יצחק וקנין: עושה מה שעושה.

יצחק וקנין: ביום השני הוא רואה שני יהודים רבים, אז הוא אומר: "ויאמר לרשע למה תכה רעך".

יצחק וקנין: כתוב בתרגום יונתן בן עוזיאל, שלא הכה אותו; לא הכה אותו, רק הרים את ידו.

יצחק וקנין: הרים עליו את היד – נקרא רשע.

יצחק וקנין: קל וחומר אם הוא מכה אותו.

יצחק וקנין: רבותי, יש פה בעיה רצינית, גם בהתנהלות של המשטרה וגם בהתנהלות שלנו כחברה.

יצחק וקנין: ואני אומר את זה, רבותי, אנחנו מקלים ראש.

יצחק וקנין: אנחנו חברה מאוד מאוד, בצורה – אני, קשה לי להגיד את המילים – שממש מתחילה להיות מופקרת בנושא של היחס של אדם לחברו.

יצחק וקנין: הפקרות מוחלטת.

יצחק וקנין: אנחנו רואים מה קורה ברחובות, אנחנו רואים מה קורה בפשע, אנחנו רואים מה קורה בין חבורה כזאת של עולם הפשע, העולם התחתון, לחבורה אחרת, וחיסולים, ונספה צדיק עם רשע.

יצחק וקנין: אתה יושב בבית-קפה ואתה לא יודע אם תחטוף כדור.

יצחק וקנין: ואנחנו מקלים ראש בכל ההתייחסות שלנו לאלימות בחברה הישראלית.

יצחק וקנין: אני אומר לכם, זה צריך להיות דבר שמתחיל מגן-הילדים, ממעון-היום אפילו, וממשיך בגן-הילדים ובמערכת החינוך ובערכים שאנחנו מקנים לילדים שלנו, רבותי.

יצחק וקנין: גם בתוך בתי-הספר יש אלימות קשה מאוד.

יצחק וקנין: אני רוצה להגיד לכם משהו.

יצחק וקנין: לא פעם אתה הולך ורואה חבורות – מי שנוסע בערים – מבני העדה האתיופית, יושבים בפינות, בכל מיני – איך קוראים להן?

יצחק וקנין: "זולות" – יושבים עם נרגילות, עם כל מיני סוגים של שתייה חריפה שמביאה אותם לשכרות.

יצחק וקנין: למה זה קורה?

יצחק וקנין: כי אנחנו כחברה לא נותנים פתרונות שיכולים לקחת אותם למקומות אחרים.

יצחק וקנין: אין להם פעילות במקומות שהם נמצאים בהם, אין להם חינוך בלתי פורמלי.

יצחק וקנין: אני לא מדבר על בתי-הספר, אני מדבר מעבר – מה עושים בחצי היום השני.

יצחק וקנין: וכשאין לך פעילות כזאת אז, לצערנו הרב – איך אומרים רבותינו?

יצחק וקנין: בטלה מביאה לידי חטא, אין מה לעשות, לידי עוון, כי אין לך מה לעשות.

יצחק וקנין: בשעמום הזה אתה מסוגל לקחת את עצמך למקומות שלא צריך להגיע אליהם.

יצחק וקנין: רבותי, זה חוזר על עצמו.

יצחק וקנין: לא צריך – אני הרבה פעמים אמרתי את זה בשיחות עם ראש הממשלה בנושאים כמו השיכון.

יצחק וקנין: תמיד אנחנו מחפשים איזה פרופסור – סליחה שאני אומר את זה, אני לא מזלזל באף פרופסור – אבל אני אומר:

יצחק וקנין: לא צריך להביא לנו פרופסורים כדי שילמדו אותנו מה צריך לעשות, אני אומר לכם.

יצחק וקנין: לא פעם אמרתי איך צריך לטפל בדיור.

יצחק וקנין: אתם חושבים שאם היינו עושים מע"מ אפס היינו גומרים את הבעיה?

יצחק וקנין: לא היינו גומרים אותה.

יצחק וקנין: למה?

יצחק וקנין: כי צריך להבין מה שורש הבעיה.

יצחק וקנין: ואמרתי לראש הממשלה בשיחה: אתה צריך לקחת, כמו שאתה לוקח את התחבורה היום, משקיע 30 מיליארד שקל – כמי שישב בוועדת הכספים בשנים הקודמות ראיתי מה השקענו.

יצחק וקנין: שמו לנו תוכנית חומש, 30 מיליארד שקל.

יצחק וקנין: קחו 30 מיליארד שקל, תשימו בשיכון – תפתרו את זה.

יצחק וקנין: בלי זה, רבותי, כל מיני סמנטיקה, טיפול כזה וטיפול אחר – הבעיה לא תיפתר.

יצחק וקנין: ואני אומר לכם את זה, אם תשמעו, אני אומר פה לפני שמתחילים לטפל בבעיה: גם בבעיה של העדה, שהיא בעיה מאוד מאוד סבוכה, צריך להשקיע כסף.

יצחק וקנין: צריך לבנות להם מועדונים כמו שצריך, טיפול, לשים מדריכים, לשים עובדים סוציאליים, כל גורם חינוכי שיכול להועיל, פעילות בלתי פורמלית.

יצחק וקנין: אי-אפשר להמשיך במציאות הזאת ולחפש – אני אומר, המשטרה צריכה לעשות את בדק-הבית שלה, בגדול, לא בקטן, על הרמת ידיים ואלימות.

יצחק וקנין: כשרוצים לטפל בדברים מסוימים, מטפלים בהם מהשורש.

יצחק וקנין: גם המשטרה צריכה לעשות בדק-בית, אבל בדק-הבית כלפי החברה הזאת – אנחנו כבר הדבקנו לה סטיגמה, לצערי הרב, ואנחנו אשמים.

יצחק וקנין: איך אמרו האחים של יוסף?

יצחק וקנין: "אבל אשמים אנחנו על אחינו אשר ראינו צרת נפשו בהתחננו אלינו ולא שמענו".

יצחק וקנין: אנחנו עוצמים עיניים, ממשיכים כאילו דבר לא קורה.

יצחק וקנין: לכן, רבותי, הטיפול בדבר הזה צריך להיות מערכתי מכל הבחינות, בכל התחומים – רווחה, חינוך, תעסוקה.

יצחק וקנין: צריך לתת את כל הדברים האלה.

יצחק וקנין: אנחנו, כחברה תומכת, אם לא נסייע האחד לשני – רבותי, כולנו תלויים אחד בשני.

יצחק וקנין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יצחק וקנין.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את חבר הכנסת אחמד טיבי; בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו, כפי שאמרתי – תשובה של סגן השר אופיר אקוניס.

באסל גטאס: איפה סגן השר?

יצחק וקנין: היה, אבל יש שר.

באסל גטאס: איך הוא ישיב אם הוא לא שומע?

יולי יואל אדלשטיין: 65 שנים זה לא הפריע לאף אחד, עכשיו זה – – –

באסל גטאס: תמיד יש פעם ראשונה.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, המדינה רעשה וגעשה מפני שאירוע רגיל, רגיל, צולם.

אחמד טיבי: כי כאשר אתה חושף תופעה שלילית בסרטון וידיאו אתה מאתגר את הצופה, את כלל הציבור, להביט בראי, להביט בעצמו: זה אני?

אחמד טיבי: זה אנחנו?

אחמד טיבי: הרי יש אירועים כאלה למכביר, כמעט בכל אזור, כמעט בכל מקום.

אחמד טיבי: אנשים הם קורבן של אלימות משטרתית, חבר הכנסת מרגי, בכל מקום, בעיקר אוכלוסיות מוחלשות – ערבים, חרדים, אתיופים.

אחמד טיבי: לפעמים זה מגיע לתקשורת, לפעמים זה נעלם מעיני הציבור.

אחמד טיבי: לעתים זה מבזק באתר אינטרנט ולעתים אף אחד לא שומע.

אחמד טיבי: זו יכולה להיות ידיעה בולטת בתקשורת הערבית והתקשורת בעברית לא תדווח על זה.

אחמד טיבי: ח'יר חמדאן, צעיר מכפר-כנא, בדמי חייו נורה ונהרג מאחור על-ידי שוטר.

אחמד טיבי: כולכם ראיתם את הסרטון.

אחמד טיבי: אנחנו הזדעזענו, חלק מחברי הבית הזדעזעו, חלק מהציבור היהודי הזדעזע, אבל לא כולו.

אחמד טיבי: לא ננקטו פעולות נגד מי שירה באופן מיידי.

אחמד טיבי: לא רק זה שלא ננקטו פעולות באופן מיידי, אתמול התבשרנו שמח"ש סגרה את התיק מחוסר אשמה.

אחמד טיבי: זה וידוא הריגה.

אחמד טיבי: הסרטון חשף ששוטר פוגע בחייל ממוצא אתיופי, לא הורג אותו חלילה אלא מרביץ לו, משפיל אותו – –

ינון מגל: הוא לא תקף אותו עם סכין.

אחמד טיבי: – – והשוטר אומר שהוא הרגיש מאוים, השוטר.

אחמד טיבי: כולכם האמנתם וגיליתם אמפתיה לצעיר האתיופי, א.

אחמד טיבי: בגלל שהוא חלש יותר; ב.

אחמד טיבי: בגלל שהוא חייל; ג.

אחמד טיבי: בגלל שהוא יהודי.

מרדכי יוגב: חבר הכנסת אחמד טיבי – – –

אחמד טיבי: אני אענה לך בהמשך.

מרדכי יוגב: החייל המדובר לא תקף אף שוטר, ואילו מי שאתה מדבר עליו בא עם סכין לתקוף שוטרים, אז זה לא דומה.

מרדכי יוגב: ההשוואה – – –

אחמד טיבי: האיש נורה מאחור.

יצחק וקנין: חבר הכנסת מרדכי יוגב.

אחמד טיבי: חבר הכנסת יוגב, הבחור ח'יר חמדאן נורה מאחור, בגב, בגב.

שרון גל: לא נכון, לא נכון.

מרדכי יוגב: – – – הוא בא עם סכין.

אחמד טיבי: הוא נורה במותן כאשר הוא הפנה את הגב אל השוטרים.

מרדכי יוגב: הבא להורגך השכם להורגו.

אחמד טיבי: הוא נורה מאחור.

באסל גטאס: רואים את זה בסרט.

מרדכי יוגב: – – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת יוגב, חבר הכנסת יוגב, אמרת את מה שאמרת, שמענו.

יצחק וקנין: תן לדובר להמשיך את דבריו.

שרון גל: כמה אפשר להסית?

באסל גטאס: שב בשקט.

באסל גטאס: רואים את זה בווידיאו.

שרון גל: כמה אפשר להסית נגד שוטרים ונגד הצבא?

שרון גל: כמה אפשר?

באסל גטאס: כמה אתה מסית נגד אנשים?

שרון גל: כמה אפשר להסית?

יצחק וקנין: חבר הכנסת.

שרון גל: מסית סדרתי.

באסל גטאס: את שרון גל אי-אפשר לסבול.

אחמד טיבי: אתם לא מתביישים?

יצחק וקנין: רבותי, נו.

אחמד טיבי: אתם לא מתביישים?

שרון גל: אתה תתבייש, אתה מסית סדרתי.

אחמד טיבי: אתה יודע מה ההבדל בין בני-אדם לבין חיות?

שרון גל: אל תלמד אותי.

אחמד טיבי: חיות לא מסמיקות כאשר הן – באופן כללי הן לא מסמיקות.

שרון גל: אתה חצוף, אתה מסית סדרתי.

יצחק וקנין: חבר הכנסת שרון גל.

אחמד טיבי: אתה לא מסמיק אפילו כאשר אתה משקר.

שרון גל: אדוני, לא ניתן לו יותר – – – לא ניתן לו יותר להסית.

אחמד טיבי: אתה יודע שאני מתעלם מקיומך.

יצחק וקנין: אתה לא רוצה לתת לו אבל אתה יודע שאתה מפריע לו עכשיו.

יצחק וקנין: תעלה ותגיד לו את כל מה שאתה רוצה אחר כך.

אחמד טיבי: האמת היא, מפריעים לכם ערבים שמציבים ראי מול הפרצוף המכוער שלכם.

אחמד טיבי: אתם רוצים ערבים נחמדים, כנועים, שאומרים לכם תודה, שמתפעלים מהמחוות של רצון טוב.

אחמד טיבי: הרי יהודים – – –

שלי יחימוביץ': גם העברית שלך יותר מדי טובה, אחמד.

שלי יחימוביץ': אתה חייב ככה קצת – – –

אחמד טיבי: אני צריך להיות עילג.

שלי יחימוביץ': כן, תבוא עם שק.

אחמד טיבי: נכון.

אחמד טיבי: ולהיות על חמור או על גמל.

שלי יחימוביץ': בדיוק.

אחמד טיבי: האמת היא שאתם לפעמים מוקסמים, אתם רוצים ערבים כנועים, נחמדים, חייכנים, שלא מתריסים, שלא כואבים כשאתם מכים אותם, שלא זועקים.

אחמד טיבי: אגב, גם לערבים האלה אתם לא נותנים כלום, כי גזענות היא גזענות, אפליה היא אפליה.

אחמד טיבי: אבל במדינת ישראל יש מדרג של הגזענות.

אחמד טיבי: למשל, הגזענות נגד הערבי היא בכל תחומי החיים; הגזענות נגד אתיופים היא גדולה, היא רחבת ממדים – – –

אחמד טיבי: – – –

אחמד טיבי: חכי, אני מדבר על מדרג.

אחמד טיבי: אני מדבר על מדרג.

אחמד טיבי: הגזענות נגד יהודים ספרדים – – –

אראל מרגלית: זה מדרג טיבי לגזענות ישראלית.

אראל מרגלית: אתה מפרסם את זה – – –

אחמד טיבי: אתם יודעים את זה הרי, כל אחד מכם יודע, אני רק מציב ראי.

אחמד טיבי: לפעמים אני אומר דברים שאתם יודעים ואתם לא רוצים להגיד.

אחמד טיבי: ואז יכול מישהו מכאן – כשאני יורד אומר לי: אחמד, תהיה רך יותר.

אחמד טיבי: אז אני לא רוצה להיות רך יותר.

אחמד טיבי: אני רוצה להתריס.

אחמד טיבי: אני רוצה לכעוס.

אחמד טיבי: אני רוצה להעביר לכם את הכעס של אשרף אבו עלי מקלנסואה, שהבית שלו עומד להיות הריסות בקרוב.

אחמד טיבי: הוא כבר שנים גר שם בקלנסואה, על קרקע פרטית.

אחמד טיבי: הוא לא בנה שם כי ערבים בונים ללא היתר בגלל פגם גנטי.

אחמד טיבי: נבדק.

אחמד טיבי: אין פגם גנטי כזה אצל ערבים.

אחמד טיבי: הם בונים מפני שאין תוכניות מתאר.

אחמד טיבי: אנחנו רוצים תוכניות מתאר, לא רוצים לבנות בלי רישיון.

אחמד טיבי: למי לא פנינו?

אחמד טיבי: לנשיא המדינה, לראש הממשלה, לשר הפנים, ליועץ המשפטי, לפרקליט המדינה, כדי לפתור את הבעיות האלה, את בעיות התכנון והבנייה.

אחמד טיבי: זה הנושא הכואב ביותר כיום שהוא מכשול ביחסים בין רוב למיעוט, בין הקולקטיב הערבי לבין המדינה.

אחמד טיבי: אפרופו ערבים שלא תקפו וכו', סאמי אל-ג'עאר ברהט תקף מישהו בסכין?

אחמד טיבי: נהרג.

אחמד טיבי: מאז אירועי אוקטובר נהרגו 52 ערבים על-ידי כוחות הביטחון.

אחמד טיבי: אף אחד לא היה חמוש.

אחמד טיבי: אזרחים.

אחמד טיבי: מה, לאזרחות אין ערך?

אחמד טיבי: אזרח ערבי, חייו הפקר?

אחמד טיבי: סטודנט ערבי לא רשאי לשאוף להיות שווה?

אחמד טיבי: ערבי לא יכול לחלום על קורת גג?

אחמד טיבי: והדבר החמור ביותר – אני לא כועס על האגף הזה.

אחמד טיבי: האגף הזה, יש לו אידיאולוגיה ימנית, מדירה.

אחמד טיבי: חלק מאנשי הבית היהודי והציונות הדתית נוהג ביהדות המזרח כמו שנהג באלי אוחנה, בבוז, אף שהוא אינטליגנטי, כפי שאמרה שרת המשפטים הבאה.

אחמד טיבי: אני פונה דווקא לאגף הזה, שיכול להסכים עם רוב הדברים כמעט שאנחנו אומרים.

חיים ילין: בוא'נה, זה האגף הימני שלך.

אחמד טיבי: אבל הוא לא שותף באופן אקטיבי למאבק שלנו לשוויון.

אחמד טיבי: אמרתי לפני שמונה שנים, קראתי מה שמרטין לותר קינג אמר.

אחמד טיבי: לפני שמונה שנים, בנאום.

אחמד טיבי: אתם יודעים, הוא התכוון אליכם, לא אליהם.

אחמד טיבי: הוא אמר: המחסום המכשיל ביותר במאבקו של האדם השחור למען החופש הוא לא חבר מועצת העיר הלבן, או איש ה"קו קלוקס קלאן", אלא האיש הלבן המתון אשר מסור יותר לסדר מאשר לצדק; אשר מעדיף שלום שלילי, שהוא היעדר של מתיחות, של עימות, על פני שלום חיובי, שהוא קיומו של הצדק.

אחמד טיבי: זה אשר תמיד אומר:

אחמד טיבי: אני מסכים – – –

יצחק וקנין: משפט אחרון.

אחמד טיבי: – – – אני מסכים עם היעדים שלכם, של המאבק שלכם, אבל אינני יכול להסכים עם שיטות הפעולה הישירה שלכם; זה אשר באופן פטרנליסטי מאמין שהוא יכול לקבוע לי, לנו, את לוח הזמנים לחירותו ולזכויותיו ולשוויונו של האחר.

אחמד טיבי: אני פונה אליכם, אל האגף הזה, לא אל האגף ההוא, כדי להושיט יד מול היד המושטת שלנו, שהייתה במשך שנים.

אחמד טיבי: חלק מכם התנגד לחוקים אזרחיים שוויוניים שהצגנו כמעט בכל כנסת – –

יצחק וקנין: נא לסיים.

אחמד טיבי: – – הגיע הזמן שנשתף פעולה גם בכנסת הזאת, גם מחוץ לכנסת.

אחמד טיבי: אני אסיים, ברשותך, אדוני היושב-ראש, ותסלח לי אם אני מאריך בדקה.

אחמד טיבי: אנחנו מדברים על המאבק של האתיופים.

אחמד טיבי: אין מי שיותר מהערבים מגלים אמפתיה לסבלו של כל קורבן.

אחמד טיבי: כי אנחנו קורבן של גזענות, ולכן יש לנו אמפתיה לסבלם של אתיופים שהם קורבן של גזענות.

אחמד טיבי: אבל אני לעולם לא אגיד פה שאני אתיופי ולא ערבי.

אחמד טיבי: אני ערבי, זקוף קומה, גאה בלאומיות שלי, בזהות שלי.

אחמד טיבי: אני ערבי שנאבק בשביל להיות שווה.

אחמד טיבי: אי-אפשר לוותר על זהות כדי להיות נחמד; אי-אפשר לוותר על זהות כדי להישמע טוב כלפי הרוב.

אחמד טיבי: אני ערבי הומני, ולכן, מעמדה זו של הומניות, אני מגלה אמפתיה לקורבן האחר.

אחמד טיבי: מהעמדה הזאת תשמעו אותה, העמדה שאני מייצג כאן היא העמדה של הרשימה המשותפת, של כלל הציבור הערבי, ואין בלתה.

אחמד טיבי: זאת העמדה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת אחמד טיבי.

יצחק וקנין: ישיב לכל המציעים סגן השר אופיר אקוניס, בשם השר לביטחון פנים.

אופיר אקוניס: אדוני היושב-ראש, חברות וחברי הכנסת, סיפורה של יהדות אתיופיה הוא סיפורו של העם היהודי: גלות ארוכה של למעלה מאלפיים שנה מגיעה לקצהּ עם עלייתם של היהודים למדינת ישראל החל בשנות ה-70 של המאה הקודמת, והיא מסתיימת בימים אלה.

אופיר אקוניס: מאז נתן ראש הממשלה המנוח מנחם בגין, זכרו לברכה, את ההוראה המרגשת והחדה כל כך, "הביאו לי את יהודי אתיופיה" – מאז שנת 1978 חיים בישראל כ-133,000 יוצאי אתיופיה, עולים וילידי הארץ.

אופיר אקוניס: אדוני היושב-ראש, היהודים יוצאי אתיופיה הם ישראלים מצוינים.

אופיר אקוניס: הגיעה השעה להפסיק לדבר על פולנים ומרוקאים, על רוסים או עיראקים, על תימנים או רומנים או אתיופים.

אופיר אקוניס: הגיעה השעה, אדוני היושב-ראש, להחזיר לבקבוק את השד הזה, השד הנורא הזה הקרוי עדתי; להחזיר אותו על מנת שלא יצא ממנו יותר לעולם.

אופיר אקוניס: שבענו כבר מדוברים בשם עצמם, שחושבים שהתרבות שלהם גבוהה מזו של זולתם, טובה יותר מזו של שכניהם.

אופיר אקוניס: ולא פחות נכון לזכור, אדוני, בוודאי את המסורת והמורשת שבהן נטועים שורשינו בכל תפוצות העולם.

אופיר אקוניס: ולא פחות נכון לזכור שהעם היהודי עבר מסע קשה, ארוך מאוד, טרגי, בלא מעט מהתקופות, כדי להקים את הנס הזה ששמו מדינת ישראל, כדי שכולנו נהיה ישראלים.

אופיר אקוניס: מספיק היה להיות, אדוני היושב-ראש, בקיץ האחרון, במקום לא רחוק מכאן, בהר-הרצל בירושלים, בהלווייתו של גיבורנו משה מלקו, זכרו לברכה, שנפל ב"צוק איתן", ולראות את יופיו של עם ישראל, גם ברגעים קשים, ואת יופיים של העולים מאתיופיה; או בנתיבות, בניחום אבלים אצל משפחתו של רב-סמל קסהון דני ביינסאין, זכרו לברכה, שנפל בקרב ליד ביתו בקיבוץ ניר-עם.

אופיר אקוניס: הגעתי לשם, אדוני היושב-ראש – איש לא שלח אותי, הרי אין נוהג ששרים וחברי כנסת משתתפים בלוויות או בניחומי אבלים – הגעתי לנתיבות כי הרגשתי צורך להיות עם האלמנה, גלית, גלייטו, ושלושת ילדיהם הקטנים.

אופיר אקוניס: וכשהגעתי לאותו בלוק בנתיבות, והם ישבו שבעה מתחת לעמודים של אותו בלוק, פגשתי לתדהמתי אלמנה בחודש התשיעי להריונה.

אופיר אקוניס: ניסיתי לנחם אותה, אם בכלל אפשר לנחם במצבים כאלה; אמרתי לה שבעזרת השם כאשר תלד אני אחזור אליה עם מתנה לתינוק או לתינוקת, שלא יזכה להכיר את אביו.

אופיר אקוניס: וכך אכן עשיתי כשבועיים לאחר שנולדה טל-אור, אדוני היושב-ראש, תינוקת יפהפייה, שמפיצה אור.

אופיר אקוניס: האם יש יותר ישראלי מזה?

אופיר אקוניס: שמעתי את הדברים של חבר הכנסת טיבי, את שותפות הגורל, לכאורה.

אופיר אקוניס: זה קצת ציני, כן, הייתי אומר, חבר הכנסת טיבי, משום שגם "מבצע משה", גם "מבצע שלמה" וגם עליית הפלאשמורה, לאורך השנים – הרי לרעיון הבסיסי הזה אתם מתנגדים, לרעיון של עליית יהודים מכל העולם לארצם, למולדתם ההיסטורית, לחזרה אחרי אלפיים שנה.

אופיר אקוניס: לרעיון הבסיסי הזה אתם מתנגדים, אבל עושים שימוש ציני – – –

באסל גטאס: מה לעשות – – –?

אופיר אקוניס: שימוש ציני – – –

יצחק וקנין: באסל – –

באסל גטאס: – – – עצרה – – –

אופיר אקוניס: שימוש ציני – –

יצחק וקנין: – – באסל גטאס – –

אופיר אקוניס: – – שנמשך בבית הזה.

יצחק וקנין: – – אתה תכף עולה לדבר.

באסל גטאס: – – –

אופיר אקוניס: שימוש ציני – –

יצחק וקנין: באסל גטאס, אתה תכף עולה.

אופיר אקוניס: – – שנמשך בבית הזה.

אופיר אקוניס: אני שמעתי גם את הנאומים בני הדקה ביום שני – איזו שותפות גורל?

אופיר אקוניס: אתה יכול לדבר על שותפות גורל עם עלייה?

אופיר אקוניס: ולא רק העלייה מאתיופיה, אדוני היושב-ראש, שהחברים מסיעה – מהסיעה הערבית המשותפת מתנגדים לה.

אחמד טיבי: אתה יכול להגיד לי מי אמר שותפות גורל – – –?

באסל גטאס: – – –

אופיר אקוניס: במסגרת – – –

אחמד טיבי: – – – לא אמרתי שותפות גורל.

אופיר אקוניס: אדוני היושב-ראש, ניסיתם בימים האחרונים לחבר את יחסו של הממסד לערביי ישראל ולעולי אתיופיה.

אופיר אקוניס: אבל הציניות הזאת הרי מוכרת כאן.

אופיר אקוניס: אם איננה מוכרת לחברי הכנסת החדשים, ודאי כבר פגשתם בה ב-48 השעות האחרונות.

אחמד טיבי: אני – –

אופיר אקוניס: אדוני – – –

אחמד טיבי: – – מכיר אותה מ-1948.

אופיר אקוניס: אדוני – – –

קריאה: – – –

אופיר אקוניס: הרי אם זה היה תלוי בך לא הייתה מדינת ישראל.

אחמד טיבי: – – –

אופיר אקוניס: הרי אם זה היה תלוי בך לא הייתה מדינת ישראל, לא הייתה עלייה – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת אחמד טיבי.

אופיר אקוניס: – – לא העלייה הראשונה, ולא העלייה השנייה, ולא השלישית והרביעית, ולא העליות אחרי קום המדינה – לא "מבצע משה" ולא "על כנפי נשרים", לא "מבצע שלמה" ולא שום מבצע אחר.

אחמד טיבי: תגיד, אנחנו מפלים את האתיופים או אתם?

אופיר אקוניס: ידידי, ידידי, אנחנו – – –

אחמד טיבי: אנחנו מפלים את האתיופים או אתם?

אראל מרגלית: כולנו מפלים.

אחמד טיבי: אנחנו – – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת אחמד טיבי.

אראל מרגלית: כולנו מפלים את האתיופים.

אופיר אקוניס: – – – אנחנו – – –

אחמד טיבי: לא אנחנו.

קריאה: גם אתם.

אראל מרגלית: כולם.

קריאה: – – –

אחמד טיבי: – – – עם האתיופים?

אחמד טיבי: אנחנו – – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת אחמד טיבי.

אחמד טיבי: – – – רק זאת – אנחנו נגד הגזענות – – –

אופיר אקוניס: אדוני היושב-ראש – –

קריאה: – – – האלטרנטיבה – – –

אופיר אקוניס: – – אני פוגש – זה נורא קל, אדוני היושב-ראש, חבר הכנסת טיבי, נורא קל לדבר.

אופיר אקוניס: זה קל.

אופיר אקוניס: זה הכי קל שאפשר – –

אחמד טיבי: – – –

אופיר אקוניס: – – אבל יותר קשה, יותר קשה לעשות.

אופיר אקוניס: אני פגשתי בשנתיים האחרונות, גם קודם לכן כמובן, אבל בעיקר בשנתיים האחרונות, כסגן שר במשרד ראש הממשלה הממונה על "מחשב לכל ילד", עשרות רבות של ילדות וילדים למשפחות יוצאות אתיופיה.

אופיר אקוניס: ביקרתי בבתים שלהם, ראיתי איך – בשכונת דורה בנתניה, שלושת ילדי המשפחה, בנות שקיבלו את המחשב ואת הטאבלט מלמדות את ההורים, וזה היה מראה מרגש.

אופיר אקוניס: זאת עשייה.

אופיר אקוניס: זה לא דיבור, חבר הכנסת טיבי.

אופיר אקוניס: ברחובות – – –

אראל מרגלית: בשכונת – – –

אופיר אקוניס: ברחובות – –

אחמד טיבי: – – –

אראל מרגלית: בשכונת דורה בנתניה – – –

אופיר אקוניס: – – בקריית – – –

אחמד טיבי: תפסיק להיות פטרנליסט – – – לאתיופים.

אחמד טיבי: זה הכול.

אופיר אקוניס: – – – בקריית-משה – – –

אראל מרגלית: – – – ילד אתיופי מקבל 3,300 שקל – – –

אופיר אקוניס: – – – בקריית-משה ברחובות – – –

אראל מרגלית: – – – 9,900.

אראל מרגלית: זה המצב מבחינת המדינה.

אראל מרגלית: בקריית-משה – – –

אחמד טיבי: אגב, זה מזכיר לי מה שקורה עם הערבים – – –

יצחק וקנין: רבותי – – –

אופיר אקוניס: – – – בקריית-משה – –

יצחק וקנין: רבותי, תאפשרו לסגן השר לדבר.

יצחק וקנין: אני רואה מצד – – –

אחמד טיבי: – – –

אופיר אקוניס: – – בקריית-משה ברחובות, מרביתן – מרבית המשפחות – חבר הכנסת מרגלית, אני באמת הייתי שמח לשמוע מתי בפעם האחרונה פגשת – או דיברת עם משפחה מעולי אתיופיה.

אופיר אקוניס: לא לבוא לפה לדבר – – –

מיקי רוזנטל: – – – באמת.

אראל מרגלית: – – –

אופיר אקוניס: – – – לא לבוא לדבר פה.

מיקי רוזנטל: באמת.

יצחק וקנין: רבותי – – –

אופיר אקוניס: לא לבוא לכאן לדבר – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת – – –

אראל מרגלית: האמת, ביום רביעי.

אופיר אקוניס: – – לעשות.

יצחק וקנין: – – – חבר הכנסת אראל מרגלית.

אופיר אקוניס: לעשות, ולא לדבר – –

אראל מרגלית: – – – האמת – – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת אראל מרגלית, שב במקומך.

אראל מרגלית: למה?

מיקי רוזנטל: הלוואי – – –

אופיר אקוניס: – – לעשות ולא לדבר גבוהה – – –

באסל גטאס: – – –

אופיר אקוניס: אוה, שלום לך, חבר הכנסת גטאס.

באסל גטאס: אנחנו לא הולכים – – –

יצחק וקנין: חבר – – –

אופיר אקוניס: מתי – – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת גטאס – – –

באסל גטאס: אנחנו לא הולכים – – –

אופיר אקוניס: מתי קיבלת – מתי קיבלת בזרועות פתוחות את עלייתם של יהודי אתיופיה?

אופיר אקוניס: ברור כשמש – – –

באסל גטאס: – – –

אופיר אקוניס: – – – והמשפחות הללו שאני פגשתי ברחובות, בפתח-תקווה, בקריית-מלאכי, בעפולה, במגדל-העמק, בלוד, באופקים – – –

קריאה: – – –

אופיר אקוניס: – – – קיימים יישובים נוספים, ריכוזים מאוד גדולים של התיישבות של יוצאי אתיופיה, נתנו עשרות – – –

אחמד טיבי: – – –

אראל מרגלית: – – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת אחמד טיבי – –

אופיר אקוניס: ידידי – –

יצחק וקנין: – – אי-אפשר שעל כל מילה שהוא יגיד אתה תעיר הערות.

אופיר אקוניס: – – מה לעשות.

קריאות: – – –

אחמד טיבי: – – –

יצחק וקנין: כמו ששמרתי על זכות הדיבור שלך, אני מבקש – – –

אופיר אקוניס: אדוני היושב-ראש – – –

אראל מרגלית: – – – הם נמצאים על הברזלים בשעה 14:00 – – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת אראל מרגלית.

אופיר אקוניס: אדוני היושב-ראש – – –

יצחק וקנין: חבר'ה, זה לא – – –

אראל מרגלית: – – – על הברזלים.

אראל מרגלית: תבוא למתנ"ס תלפיות בירושלים ותראה.

יצחק וקנין: אתם רוצים שאני אקרא לסדר?

אחמד טיבי: – – –

אראל מרגלית: על הברזלים מהשעה 14:00.

אופיר אקוניס: אדוני היושב-ראש – – –

מיקי רוזנטל: תפתח את דוח מבקר המדינה, תראה מה הממשלה שלך עשתה – – –

יצחק וקנין: – – –

אופיר אקוניס: אי-אפשר להתייחס, אדוני היושב-ראש, לעלייתם של יהודי אתיופיה בלי להזכיר את המסע המפרך שעשו המשפחות תוך סיכון עצום בצאתם מאתיופיה אל סודאן, כשעל – – –

קריאה: – – –

מיקי רוזנטל: – – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת מיקי רוזנטל – – –

אופיר אקוניס: – – – כשעל שפתותיהם שמה של ירושלים.

אופיר אקוניס: המסע הזה, אדוני היושב-ראש, גבה את חייהם של 1,366 גברים, נשים וטף, אשר נספו בדרכם ולא זכו להגשים את משאלת לבם.

איילת נחמיאס ורבין: כמה נשים – – – נרצחו על-ידי הבעלים שלהן?

אופיר אקוניס: נפלה בחלקי הזכות לסיים את המשימה שהחל בה השר לשעבר מיכאל איתן ולהשלים – דבר שהיה חשוב להם, לעדה שלמה – את הקמת האנדרטה המנציחה את זכרם, שנמצאת גם כן לא רחוק – אני מציע לכם להגיע לשם, כן – בהר-הרצל בירושלים.

אופיר אקוניס: אלה הם אחינו, האחים שבאו – היהודים שבאו מאתיופיה במסע הירואי שאין כדוגמתו בתולדות העמים, ולאיש אין זכות להתעמר, להתנשא או חלילה לנהוג באלימות ובגזענות כלפי הציבור הנפלא הזה.

אראל מרגלית: הממשלה מתעמרת בציבור הזה – –

אופיר אקוניס: אבל, אדוני היושב-ראש – –

אראל מרגלית: – – זאת האמת.

אופיר אקוניס: – – לדאבון – – –

אראל מרגלית: היא נותנת לו תקציבים מגוחכים – –

אופיר אקוניס: – – – לדאבון הלב – – –

אראל מרגלית: – – זאת האמת.

יצחק וקנין: חבר הכנסת אראל מרגלית, אי-אפשר פעם אחר פעם.

אראל מרגלית: בבוקר הם בבית-ספר, ואחרי-הצהריים במתנ"ס, ובאמצע במרכז – – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת אראל מרגלית – –

אופיר אקוניס: – – – לדאבון הלב – – –

אראל מרגלית: זאת האמת.

יצחק וקנין: – – אתה רוצה שאני אקרא אותך לסדר?

אראל מרגלית: למה לא?

אראל מרגלית: על הנושא הזה תקרא אותי לסדר.

אראל מרגלית: אני קורא את הממשלה הזאת לסדר.

יצחק וקנין: אז אני קורא אותך לסדר פעם ראשונה.

אופיר אקוניס: לדאבון הלב – וצריך לומר את הדברים – –

אחמד טיבי: זאת הקריאה הראשונה בכנסת העשרים.

אופיר אקוניס: – – אדוני, ביושר – – –

יצחק וקנין: נו, מה אני אעשה?

אופיר אקוניס: – – – אדוני, צריך לומר – –

יצחק וקנין: אי-אפשר לנהל דו-שיח בצורה כזאת.

אופיר אקוניס: – – לומר את הדברים – –

מיכל רוזין: – – – אצלך – – –

אופיר אקוניס: – – ביושר ובאומץ – –

מיכל רוזין: – – –

אופיר אקוניס: – – החברה הישראלית, החברה – – –

יצחק וקנין: מיכל רוצה שאני אקרא אותה, אני מבין.

יצחק וקנין: אבל – – –

אחמד טיבי: – – –

אופיר אקוניס: – – – החברה הישראלית, אדוני היושב-ראש, לא השכילה לשלב את עולי אתיופיה בצורה מיטבית.

אראל מרגלית: אוה, יפה.

קריאה: – – –

מיקי רוזנטל: – – – עכשיו אתה מתחיל לדבר.

אראל מרגלית: אוה, בוא נדבר.

אראל מרגלית: אוה, עכשיו אתה לא איזה – – –

יצחק וקנין: אתה לא נותן לו לדבר, חבר הכנסת אראל מרגלית – –

אראל מרגלית: למה לא? – – – משהו על החיים.

יצחק וקנין: – – אתה מחלק לו ציונים על כל מילה שהוא אומר.

אופיר אקוניס: אני, אדוני, שמתי לב – אני, אדוני, שמתי לב לדפוס המדהים שמצוי, נדמה לי, רק בכנסת ישראל – –

אראל מרגלית: כן.

אופיר אקוניס: – – שאלה המכנים את עצמם – המכנים את עצמם – אנשי התרבות – –

אראל מרגלית: כן.

אופיר אקוניס: – – אנשי חופש הביטוי, חופש המחשבה – –

אחמד טיבי: הפרופסורים – – –

אופיר אקוניס: – – הם האחרונים שמאפשרים למחשבות אחרות לבוא לידי ביטוי בבית הזה, בכלי התקשורת – בחלקם, ברחוב, בדו-שיח, בפאנלים, בכל מקום.

אראל מרגלית: איפה אתה רואה את זה?

קריאה: – – –

אופיר אקוניס: בכל מקום רואים את זה.

אופיר אקוניס: אני?

אראל מרגלית: איפה אתה רואה את זה?

אופיר אקוניס: מילא אם אני היחיד שהייתי רואה את זה – –

אראל מרגלית: איפה אתה רואה את זה?

אופיר אקוניס: – – מיליוני ישראלים ראו את זה.

אופיר אקוניס: מיליוני ישראלים ראו את זה.

יצחק וקנין: חבר הכנסת אראל מרגלית – – –

אופיר אקוניס: מיליונים.

אופיר אקוניס: מיליונים.

יצחק וקנין: חבר הכנסת מרגלית, אנחנו לא רוצים למשוך את הדו-שיח הזה.

יצחק וקנין: אני מבקש, תאפשר לו לסיים את דבריו.

אראל מרגלית: – – –

אופיר אקוניס: והדבר הזה, אדוני היושב-ראש – –

יצחק וקנין: תאפשר לו.

אופיר אקוניס: – – הדבר הזה באמת נמצא בבית הזה כאיזה – לדאבון הלב, כן – –

אראל מרגלית: כן.

אופיר אקוניס: – – סוג של מיקרוקוסמוס של חלקה של החברה הישראלית.

אופיר אקוניס: אלה המטיפים לחופש ביטוי.

אופיר אקוניס: זה אתם – אתה וחבריך, חבר הכנסת מרגלית.

אראל מרגלית: אני כ"אתם".

אופיר אקוניס: ובכן, אני מאמין, חבר הכנסת טיבי, שלבית הזה, ובכלל לחיים הציבוריים באים – – –

באסל גטאס: תראה מה נתניהו – – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת באסל גטאס, אתה יודע למה מפריע לי שאתה מפריע כרגע?

יצחק וקנין: כי עוד דקה אתה עולה לדבר; תגיד את כל מה שאתה חושב.

אופיר אקוניס: אדוני היושב-ראש, לחיים הציבוריים, גם לפרלמנט וגם לממשלה וגם למועצות הערים – לחיים הציבוריים באים, חבר הכנסת מרגלית, כדי לדבר, זה בסדר, אבל גם כדי לעשות.

אופיר אקוניס: ואתה, חבר הכנסת טיבי, כאשר תשמח ילד אחד בפוריידיס – תקשיב טוב מה אני אומר לך: בפוריידיס 80 ילדים קיבלו בשבוע שעבר, במסגרת "מחשב לכל ילד", מחשבים, ואני שימחתי לא רק 80 ילדים – –

אראל מרגלית: אתה רק מדבר – – –

אחמד טיבי: שאתה אומר לי לעשות זה יפה – – –

אופיר אקוניס: – – 80 משפחות שהודו לי על הדבר הזה.

אופיר אקוניס: כשתשמח ילד אחד, אז תבוא להטיף מוסר.

אחמד טיבי: אני באופוזיציה העברתי – – –

אופיר אקוניס: אתה רק מדבר, וגם חבר הכנסת מרגלית.

אופיר אקוניס: אדוני היושב-ראש – – –

אחמד טיבי: – – – אף שאני באופוזיציה.

אופיר אקוניס: תשמח פעם בחיים ילד אחד, באמת.

אופיר אקוניס: פעם אחת.

יצחק וקנין: חבר הכנסת אחמד טיבי, תן לו לסיים.

יצחק וקנין: אתה גורם לכך שהוא מאריך ומאריך.

אופיר אקוניס: אגב, לא רק בפוריידיס, גם בלוד.

אופיר אקוניס: מי שקיבלו את המחשבים היו יוצאי אתיופיה, יהודים, ערבים.

אופיר אקוניס: כולם.

אחמד טיבי: – – – אתה לא מבטא את השם של היישוב נכון.

אחמד טיבי: זה פוריידיס.

אופיר אקוניס: אדוני היושב-ראש, כיוון שאני מאמין – – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת אחמד טיבי, אי-אפשר להפריע לו בלי הפסקה.

אופיר אקוניס: כיוון שאני מאמין שצריך לבוא לחיים הפוליטיים כדי לעשות ולא רק – – –

מיקי רוזנטל: הפער בין המילים כל כך גדול.

מיקי רוזנטל: מה יהיה?

אופיר אקוניס: הרי מעשיך, חבר הכנסת רוזנטל, הם פשוט כל כך ארוכים ומרשימים, שקשה לי להתחרות בהם.

אחמד טיבי: תגיד, בממשלה הבאה – – – תהיה?

אופיר אקוניס: וכך או כך, אדוני היושב-ראש – –

אחמד טיבי: לפחות בשורה אחת.

אופיר אקוניס: – – כיוון שאני חושב, כפי שאמרתי, שיש עוד רבות לעשות למען שילובה הצודק של יהדות אתיופיה, העולים מאתיופיה בחברה הישראלית, חוקקתי בבית הזה את אחד החוקים החברתיים, החברתיים – לחוקק חוק חברתי; לא רק לדבר על צדק חברתי, לעשות אותו.

אופיר אקוניס: כן, אולי פעם תלמדו, אבל בינתיים בדיבורים אתם מומחים.

אופיר אקוניס: והחוק הזה, אדוני היושב-ראש, החוק להרחבת – – –

אראל מרגלית: האמת, חלק מאתנו גם טובים במעשים.

יצחק וקנין: חבר הכנסת אראל מרגלית, אפשר לו לסיים, נו.

אופיר אקוניס: אני מדבר על הכנסת השמונה-עשרה, חבר הכנסת נגוסה, אתה זוכר?

אופיר אקוניס: החוק להרחבת הייצוג ההולם של בני העדה האתיופית בשירות הציבורי, החוק שאתה ליווית מקרוב בוועדת העלייה והקליטה, שעשינו – – –

מיקי רוזנטל: והממשלה לא מקיימת אותו.

מיקי רוזנטל: הנה הדוגמה.

מיקי רוזנטל: יש חוק והממשלה לא מקיימת אותו.

אופיר אקוניס: – – – שעשינו ולא דיברנו.

אופיר אקוניס: מאז חוקק החוק, אדוני היושב-ראש, במרס 2011, עלה מספר עולי אתיופיה המועסקים בשירות הציבורי בכ-24%, ובמספרים מוחלטים: מ-864 בשנת 2011 ל-1,074 בחודש מאי 2014.

אופיר אקוניס: אלה הנתונים האחרונים.

מיקי רוזנטל: מתוך 74,000.

אופיר אקוניס: אני רוצה לומר לכם, בהמשך להערתו של חבר הכנסת רוזנטל – בדבר אחד הוא צודק: זה לא מספיק.

אופיר אקוניס: בעניין זה אני מקבל את ההערה הנבונה והנכונה.

אופיר אקוניס: קודם כול, תסכים אתי שהחוק הוא טוב; זהו חוק חברתי, הוא חוק נכון.

אופיר אקוניס: העלייה הזאת לא מספיקה, פשוט לא.

אראל מרגלית: אז קבע לעצמך יעד – – –

אופיר אקוניס: משרדי הממשלה – – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת אראל מרגלית, גם כשהוא מסכים אתכם אתם לא מסכימים.

אופיר אקוניס: חבר הכנסת מרגלית, אם אני אזכה להיות חבר בוועדת העלייה והקליטה – החוק הזה, החוק שבא כהצעת חוק פרטית, מחייב דיווח דו-שנתי של הממשלה לוועדת העלייה והקליטה כדי לראות כיצד מתקדם בפועל שילובם של עולים מבני עולי אתיופיה בשירות הציבורי – – –

מירב בן ארי: – – –

אופיר אקוניס: – – – התקדמו, לא מספיק.

אופיר אקוניס: ולכן אני שוחחתי היום עם נציב שירות המדינה משה דיין.

אופיר אקוניס: כמובן, הדיווח לוועדת העלייה והקליטה, חברת הכנסת בן ארי, ייעשה, אני מקווה, כאשר תורכב הוועדה.

אופיר אקוניס: חבר הכנסת נגוסה, חבר הכנסת שהיה שותף – כאחד מראשי הארגונים, לא כחבר כנסת – ודאי יהיה שם יחד אתכם, ואני מקווה מאוד שהנתונים הבאים יראו עלייה נוספת, בחוק הזה.

אופיר אקוניס: אני חושב שצריך בהזדמנות הזאת לשבח את פועלה של חברת הכנסת שלי יחימוביץ מסיעת העבודה בכנסת השמונה-עשרה, שזיהתה את אחת הבעיות החברתיות האיומות והמביכות – גם בשם: הסלקציה בכניסה למועדונים – בכל רחבי הארץ, וקידמה, יחד עם חבר הכנסת לשעבר שלמה מולה, את החוק שאוסר את – השם הזה הוא שם נוראי.

אופיר אקוניס: הוא פשוט שם נוראי.

אופיר אקוניס: אתה הזכרת את זה, זה לא חוק.

אופיר אקוניס: החוק כמובן מתנגד, הוא אינו מאפשר את אותה סלקציה איומה ונוראה שהתקיימה עד אשר זכיתי, כיושב-ראש ועדת הכלכלה, לקדם את הצעת החוק שהפכה לחוק, של חברת הכנסת יחימוביץ וחבר הכנסת מולה.

אופיר אקוניס: אני מאמין, חבר הכנסת רוזנטל, שפה צריך לעשות ולא רק לדבר.

יצחק וקנין: לסיכום.

אופיר אקוניס: ברשותכם, חברות וחברי הכנסת – כידוע לכם, ביום שני השבוע קיים ראש הממשלה דיון נרחב, במשך כשלוש שעות, על המצוקות המרכזיות של יוצאי אתיופיה בישראל, ובסיכום הדיון הוחלט כי תוכנית מקיפה שגובשה בשנה האחרונה בממשלה ואמורה לתת מענה על חלק מהבעיות תובא בשבועות הקרובים להחלטת הממשלה.

אופיר אקוניס: כצעד משלים יוקם צוות שרים בראשות ראש הממשלה.

אופיר אקוניס: המשטרה תבחן את הטענות של יוצאי אתיופיה בישראל, טענתם ליחס מפלה, ותפעל לעקור מן השורש תופעות כאלה.

אופיר אקוניס: השר לביטחון פנים, שבשמו עניתי, אם כי רוב התשובה הייתה בשמי – אני מבקש למסור שהוא, כמובן יחד עם כולנו, אין לי כל צל של ספק – אני, וחברי האופוזיציה והקואליציה כאחד – מביעים צער וזעזוע על הכאתו של החייל מן המוצא האתיופי דמאס פיקדה על-ידי שוטר משטרת ישראל, כפי שראינו כולנו, בזעזוע עמוק, בתקשורת.

אופיר אקוניס: המשרד לביטחון פנים מבקש למסור שעם היוודע דבר האירוע, הודיע מפכ"ל המשטרה כי השוטר יפוטר, בכפוף לשימוע.

אופיר אקוניס: הוא זומן לשימוע בתאריך 10 במאי 2015.

אופיר אקוניס: בעקבות האירוע נפתחה חקירה במחלקה לחקירות שוטרים במשרד המשפטים, האמונה על עבירות פליליות שבוצעו על-ידי שוטרים.

אופיר אקוניס: מבירור שנעשה עם מח"ש עולה כי האירוע עדיין נמצא בחקירה.

אופיר אקוניס: אני מאמין, אדוני היושב-ראש, מקווה, בטוח, שהכנסת העשרים, חבר הכנסת רוזנטל, יחד עם הממשלה החדשה – יחד – ימשיכו לפעול לשילובם, לשילוב מיטבי של הישראלים הנפלאים הללו, יוצאי אתיופיה, כשווים בין שווים במדינת ישראל.

אופיר אקוניס: תודה.

יצחק וקנין: תודה לסגן השר אופיר אקוניס.

יצחק וקנין: אנחנו עוברים, רבותי, לדיון האישי.

יצחק וקנין: ראשון הדוברים – חבר הכנסת באסל גטאס.

יצחק וקנין: שלוש דקות, רבותי, לכל הדוברים מרגע זה.

יצחק וקנין: נא להקפיד על הזמן.

יצחק וקנין: שלוש דקות לכל אחד.

יצחק וקנין: אחריו – חברת הכנסת מירב בן ארי.

יצחק וקנין: ולאחריה – חברת הכנסת חנין זועבי.

יצחק וקנין: שלוש דקות, חבר הכנסת באסל גטאס.

באסל גטאס: כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, יש שר?

באסל גטאס: אין שרים?

יצחק וקנין: יש סגן שר.

מיקי רוזנטל: יש שר.

באסל גטאס: האינתיפאדה של האתיופים, שאנחנו מבינים ומזדהים אתה, התפרצה נגד הגזענות המרושעת הלבנה נגד שחורים.

באסל גטאס: כור ההיתוך הציוני וקיבוץ הגלויות הנטען לא יעזרו לקורבנות הגזענות הזאת, כי כור ההיתוך הזה לא ישנה את צבע עורם של השחורים.

באסל גטאס: גם משרתים וקצינים ביחידות העילית של צה"ל, ימשיכו למנוע מהם להיכנס לדיסקוטקים בתל-אביב כי הם שחורים.

באסל גטאס: גבולות בניית האומה נעצרו בגבולות הצבע, צבע העור, וזו הוכחה לפשיטת רגל של הרעיון הציוני.

באסל גטאס: הגזענות הלבנה של חברת המהגרים הלבנה שאנחנו, הערבים הפלסטינים הילידים, משמשים הקורבן הראשון שלה, הגזענות הזאת קשורה בטבעו של הפרויקט הקולוניאלי.

באסל גטאס: ואני אומר לחברי המדוכאים שאין לי אשליות שאנחנו בעלי-ברית שלהם, כי הם חלק מאותו פרויקט קולוניאלי.

ינון מגל: – – –

באסל גטאס: אומנם הם קורבנות של גזענות, אבל הם חלק גם מאותו פרויקט קולוניאלי.

באסל גטאס: אני אומר להם: אתם תמשיכו להיות קורבנות – גם המזרחים – של אותה גזענות לבנה של מהגרים, עד שהפרויקט הקולוניאלי הזה יסתיים, ועד שתהיה דה-קולוניזציה של הפרויקט הזה.

באסל גטאס: ולכן אני מצפה מכם, מכולכם, במקום להיות פוטנציאל הצבעה למפלגות הימין הפאשיסטי, דווקא אתם צריכים להילחם למען שלום צודק, למען סיום הכיבוש וההתנחלויות ולמען שנחיה באזור בצורה שוויונית, אני מקווה, כנראה, עוד במדינה אחת.

ינון מגל: כן, הערבים מתייחסים – – –

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת באסל גטאס.

יצחק וקנין: תעלה חברת הכנסת מירב בן ארי, ולאחריה – חברת הכנסת חנין זועבי.

יצחק וקנין: רבותי, אני מודיע מראש, כל חבר כנסת שלא יהיה נוכח באולם כשאקרא בשמו לא יקבל את רשות הדיבור אחר כך.

יצחק וקנין: שלוש דקות לרשותך.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: אני גם אדבר שלוש דקות על האתיופים ולא על מגזרים אחרים, שזה הדיון שאמור להיות כאן היום.

מירב בן ארי: אז אני רוצה להתייחס להחלטה מס' 1300 מפברואר 2014, שהתייחס אליה גם חברי לסיעה רועי פולקמן, לגבי התוכנית לקידום שילובם של יוצאי אתיופיה – ואני מאוד מבקשת שכולנו נקפיד לפחות לקרוא לרובם יוצאי אתיופיה ולא עולי אתיופיה, כי בני-הנוער, וגם החבר'ה שהם כבר מעל גיל 20, הם כבר לא עולים; הם נולדו כאן, הם גרים כאן, הם חיים כאן.

מירב בן ארי: התייחסתי לזה, אגב, גם בנאום הבכורה שלי, ואני רק אצטט משהו מתוך הנאום, כשדיברתי על הנקודה הזו, שהם נולדו כאן, הם חיים כאן, והחינוך מחדש והתיקון של כישלונות המדינה הם לא במשרד העלייה והקליטה, אלא בחינוך, בתקשורת ובטח בחוק.

מירב בן ארי: לגבי ההחלטה הראשונה, לטפל בנושא של עולי אתיופיה בתוך משרד העלייה והקליטה, אני חושבת שצריך להוציא את זה מהמשרד הזה וכמובן לטפל בנושא בכל המשרדים.

מירב בן ארי: ולגבי הטלת הנושא על מנכ"לי משרד ראש הממשלה, האוצר, הביטחון, ביטחון הפנים, החינוך, הכלכלה, העלייה – כל המשרדים בעצם – לעשות שיתוף פעולה, אני מציעה שמהרגע שתושבע הממשלה וייכנס מנכ"ל לכל משרד לקיים באמת את שיתוף הפעולה, אבל גם לבחון מה קורה בכל משרד.

מירב בן ארי: התייחס לזה לפני כן גם חבר הכנסת נגוסה.

מירב בן ארי: פורסמה היום כתבה בעיתון, אני לא יודעת כמה מכם ראו אותה, לגבי המצב העגום של העסקת יוצאי אתיופיה במשרדים הממשלתיים.

מירב בן ארי: אני יכולה להתייחס לכמה משרדים: הנהלת בתי-המשפט – תשעה עובדים מתוך 4,033; במשרד ראש הממשלה – ארבעה עובדים מתוך 857; במשרד החוץ – חמישה מתוך 1,250, ואני יכולה להמשיך עם משרד המשפטים, עם המשרד לביטחון פנים.

מירב בן ארי: אתה יודע כמה יש בכנסת?

מירב בן ארי: 14 עובדים.

יצחק וקנין: מתוך?

מירב בן ארי: שאלה טובה.

מירב בן ארי: אני יכולה לבדוק לך.

מירב בן ארי: אני יכולה להגיד לך שהכנסת – – –

יצחק וקנין: אני חושב שבכנסת יש כ-500 עובדים, נכון?

יצחק וקנין: כ-500 עובדים.

מירב בן ארי: רגע.

מירב בן ארי: זה מה שפרסמה נציבות המדינה לגבי – – –

מיקי לוי: זה 2.5% – מתוך 500; זה יותר מכל – – –

מירב בן ארי: רגע, אני רוצה רק, חבר הכנסת מיקי לוי – – –

יצחק וקנין: אני חושב שדווקא בכנסת – – –

מירב בן ארי: יש לי 20 שניות, אז אני רק רוצה להגיד את הפואנטה של העניין, למה ציינתי את זה.

מירב בן ארי: אנחנו עומדים במסגרת החוק, זה בטוח.

מירב בן ארי: החוק לייצוג הולם – אין בעיה עם משרדי הממשלה, אנחנו עומדים בו.

מירב בן ארי: העניין הוא שלדעתי החוק הזה – המטרה היא לא לשנות את החוק, אלא המטרה היא לשנות את המודעות.

מירב בן ארי: המודעות שלנו – – –

יצחק וקנין: אני אשיב לך, שכל מוסדות המדינה יעסיקו כמו הכנסת.

מירב בן ארי: המודעות שלנו היא שאנחנו צריכים להעדיף – –

יצחק וקנין: נא לסיים.

מירב בן ארי: – – ולתת העדפה מתקנת ליוצאי אתיופיה, וזו הפואנטה של העניין.

מירב בן ארי: זה לא עניין של לשנות את החוק, אלא לשנות את המודעות ואת החינוך.

מיקי לוי: מירב, זה בחוק.

מיקי לוי: זה בחוק.

מיקי לוי: מירב, זה בחוק.

מירב בן ארי: זה לא מספיק.

מירב בן ארי: זה מה שאני מדברת.

יצחק וקנין: תודה לחברת הכנסת מירב בן ארי.

יצחק וקנין: תעלה חברת הכנסת חנין זועבי, ולאחריה – חברת הכנסת שלי יחימוביץ.

יצחק וקנין: רבותי, נא להקפיד על שלוש דקות.

יצחק וקנין: יש לנו הרבה דוברים.

חנין זועבי: אדוני היושב-ראש, שלום לך, חברות וחברי הכנסת, שלום.

חנין זועבי: אני דווקא רוצה להתחיל ולהסכים עם סגן השר אופיר אקוניס, שלא נמצא פה.

חנין זועבי: בתשובה שהוא נתן יש חלק שאני חושבת שאנחנו כן מסכימים עליו, ואני דווקא מופתעת מכך שהוא מופתע מאמת היסטורית, מאמת קיומית, עבורנו ועבור המפעל הציוני כולו.

חנין זועבי: למושג של עלייה למולדת הזאת יש משמעות פוליטית והיסטורית עמוקה וכואבת לילידים הפלסטינים, שהעם שלהם גורש ב-1948, ואשר 30,000 מהם המדינה מתכוונת לגרש היום מהנגב.

חנין זועבי: ואני מסכימה, למושג של קליטת עולים יש ניגוד היסטורי קיומי עם ההוויה של הפלסטינים, אשר על חשבונם המדינה קולטת עלייה, אשר על חשבון האדמה שלהם המדינה בונה ומפתחת – –

שרון גל: זאת מדינה יהודית.

שרון גל: ככה זה במדינה יהודית, זה לא על חשבונו של אף אחד.

חנין זועבי: – – את הקרקע בשביל לבנות – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת שרון גל, בבקשה.

יצחק וקנין: נא לא להפריע.

שרון גל: אי-אפשר לשמוע את זה.

יצחק וקנין: אתה יכול לא לשמוע.

יצחק וקנין: לא טוב לך, אל תשמע.

יצחק וקנין: תסתום את האוזניים.

חנין זועבי: אתה גם יכול לצאת מהאולם.

שרון גל: אני מודה לך על העצה.

חנין זועבי: – – בשביל לקלוט עולים למטרות אידיאולוגיות, בלי שום קשר למטרות אנושיות, בלי שום קשר למוסר או למטרות מוצדקות.

חנין זועבי: וזה ויכוח פוליטי, נשים בצד.

חנין זועבי: צריכים להזכיר.

חנין זועבי: יחד עם זאת, וחשוב לא פחות מזה, אנו מזדהים עם הכעס, עם הזעם של כל בן-אדם נגד דיכוי.

חנין זועבי: אנו מזדהים עם הכעס, עם הזעם של בני-אדם נגד עליונות.

חנין זועבי: אנו מזדהים עם הכעס, עם הזעם נגד העוול ונגד ההשפלה.

חנין זועבי: עם זה אנו כן מזדהים.

חנין זועבי: אנו מזדהים עם הגאווה העצמית של כל בן-אדם, של כל קבוצה לאומית, של כל קבוצה אתנית שנאבקת למען המקום שלה בעולם, למען המקום שלה בחיים.

חנין זועבי: ואנחנו דווקא, הפלסטינים, האזרחים הערבים, צריכים ללמוד, אדוני היושב-ראש, מהעדה האתיופית.

חנין זועבי: ואני מסכימה עם אחת המפגינות שאמרה: לא רוצים הפגנה אלימה, אבל רוצים וצריכים הפגנה רועשת.

חנין זועבי: כן, אנחנו צריכים מאבק רועש נגד הדיכוי.

חנין זועבי: חברי הכנסת מכל המפלגות – –

יצחק וקנין: נא לסיים.

חנין זועבי: – – הביעו הזדהות עם העדה האתיופית.

חנין זועבי: אבל בשם מה, אדוני היושב-ראש – ואני מסיימת במשפט הזה – בשם מה הם הביעו הזדהות?

חנין זועבי: האם באמת בשם הצדק?

חנין זועבי: האם באמת בשם האי-שוויון?

חנין זועבי: בשם ערך האדם?

חנין זועבי: או מפני שהם מביעים הזדהות עם קבוצה של ציונים או עם קבוצה של יהודים?

חנין זועבי: השוטרים שהכו את בן העדה האתיופית, השוטרים הושעו.

חנין זועבי: אבל אלה שרצחו את ח'יר חמדאן קיבלו אתמול פטור.

חנין זועבי: גם על זה אני רוצה לשמוע מה יש לעדה האתיופית להגיד, מה יש לכם, חברי הכנסת, להגיד.

שרון גל: הוא ניסה לפגוע בשוטרים.

שרון גל: יש הבדל.

שרון גל: יש הבדל בין המקרים.

חנין זועבי: ואני מסיימת במשפט: נלחם בדיכוי, נלחם בגזענות – – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת שרון גל, אתה מפריע לכל הדוברים.

יצחק וקנין: לא נוח לך לשמוע – –

שרון גל: יש הבדל בין המקרים.

שרון גל: אי-אפשר לעשות מעשה הסתה.

שרון גל: אי-אפשר.

יצחק וקנין: – – יש קפה בחוץ, אתה יכול לצאת.

יצחק וקנין: אני אוציא אותך בסוף, ואני לא רוצה לעשות את זה.

חנין זועבי: – – – נלחם בדיכוי ונלחם בגזענות, רק מי שנלחם נגדם מהמניעים הנכונים.

יצחק וקנין: תודה לחברת הכנסת חנין זועבי.

יצחק וקנין: תעלה חברת הכנסת שלי יחימוביץ, ואחריה – חברת הכנסת מרב מיכאלי.

יצחק וקנין: רבותי, נא להקפיד על הזמן.

יצחק וקנין: שלוש דקות.

שרון גל: יש פה ניסיון להתיר דם של שוטרים, אדוני היושב-ראש, באופן הכי בוטה בעולם.

שרון גל: אי-אפשר לשתוק על זה.

יצחק וקנין: אתה יכול לקבל את רשות הדיבור כמו כולם שנרשמו.

יצחק וקנין: תעלה ותגיד את כל מה שאתה חושב.

יצחק וקנין: זה לא יעזור, קריאות הביניים שלך.

יצחק וקנין: שלוש דקות.

שלי יחימוביץ': אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, קרא כאן חבר הכנסת אופיר אקוניס להחזיר את השד העדתי לבקבוק.

שלי יחימוביץ': תעשו לי טובה, תפסיקו להחזיר את השד העדתי לבקבוק.

שלי יחימוביץ': קודם כול, זה לא שד.

שלי יחימוביץ': שנית, הוא לא בבקבוק.

שלי יחימוביץ': מדובר בגזענות נקייה, טהורה, מונחת על השולחן, ואם כל הזמן נתעקש להחזיר את השד הזה לבקבוק, אנחנו לעולם, לעולם, לא נקיים כאן דיון אמיתי על הגזענות הקשה, המחלה הזאת שהחברה שלנו חולה בה, והגיע הזמן, יש לנו באמת הזדמנות, יש כבר איזו מוכנות ציבורית לשים את הדברים על השולחן ולהפסיק עם הבקבוקים והשדים וכן הלאה.

שלי יחימוביץ': יש סולם הצבע; זה סולם מצמרר.

שלי יחימוביץ': ככל שאדם, עורו כהה יותר, כך הוא חשוף יותר לאפליה, להדרה, לאלימות, להשפלות, להתנשאות, וזה לפעמים בלתי נתפס, שפשוט על-פי מגוון צבעי העור אנחנו יכולים לנבא מה יקרה לך כשתלך ברחוב.

שלי יחימוביץ': אדוני היושב-ראש, יש לי שני חברים, שניהם ממוצא תימני, לא ממוצא אתיופי.

שלי יחימוביץ': שניהם אנשים – אגב – מבוססים כלכלית, והם אנשים שומרי חוק.

שלי יחימוביץ': יש להם, לכל אחד, צלקות מצטברות בנפשם.

שלי יחימוביץ': על סתם, המשטרה עוצרת אותם ברחוב ומבקשים מהם תעודות.

שלי יחימוביץ': מבקשים מהם תעודות.

שלי יחימוביץ': זה משהו ששמור רק לאנשים עם צבע עור כהה.

שלי יחימוביץ': הם מגיעים למקומות, חושבים שהם השליח.

שלי יחימוביץ': לא יודעים שהם המנכ"ל והם המומחה והם הדוקטור.

שלי יחימוביץ': תמיד תמיד, ואין לזה סוף, אין קץ לסטיגמות האלה, שדבקות באנשים על-פי צבע עורם, והסובלים מכול הם כמובן הישראלים ממוצא אתיופי.

שלי יחימוביץ': ואנחנו רואים את זה חוזר על עצמו שוב ושוב ושוב, את אותו סולם צבע מצמרר, שהיטיבה לספר עליו בשפה מאוד פשוטה, אבל כל כך נוקבת, עורכת-הדין אסתר ביסוור, על כך שמציעים לה לעבוד בניקיון, על כך ששולחים את אחותה להסעות לגטו האתיופי כשהיא בכלל צריכה להגיע לשכונה אחרת, וכן הלאה וכן הלאה, השפלות קטנות וגדולות, בוקר וערב, 24 שעות ביממה.

שלי יחימוביץ': גזענות, גזענות עמוקה ואפלה.

שלי יחימוביץ': הוזכר כאן החוק שחוקקתי יחד עם חבר הכנסת לשעבר, חברי שלמה מולה.

שלי יחימוביץ': החוק הזה נחקק אחרי שלמועדון ה"גלינה" הגיעו שני חברים, אריה שוורץ ומוטי וודג'ה, חברים בלב ובנפש, כמעט תאומים ברקורד שלהם, שני לוחמים בסיירת מטכ"ל, שני רואי-חשבון שעובדים במשרדים יוקרתיים, בני אותו גיל, חברים.

שלי יחימוביץ': לאריה נתנו להיכנס מייד למועדון ה"גלינה", ואת מוטי עצרו, כי אריה אשכנזי לבן עור ומוטי ממוצא אתיופי.

שלי יחימוביץ': והשניים האלה באמת ליוו את חקיקת החוק הזה, שאוסר לא רק סלקציה בכניסה למקומות ציבוריים, בריכות שחייה, מועדונים וכן הלאה, אלא גם אוסר את הטריק המתוחכם הזה של "חכה רגע בצד, זה אירוע למוזמנים", או "תכף נטפל בך" וכן הלאה.

יצחק וקנין: נא לסיים.

שלי יחימוביץ': אפשר לספר כאן על עוד הצעות חוק שנחקקו, אבל למרבה הצער והכאב, אנחנו לא נוכל לרפא את המחלה הזאת בהצעות חוק, כי מדובר באמת במין חיידק אלים, שמצוי בלבו של כל אדם כמעט, למרבה הצער, ויש לנו חובה חינוכית, מוסרית, מצפונית, מנהיגותית, לטפל בו ביד קשה ובזרוע נטויה, להתמודד אתו בכל השלבים שלו – בשלבים החינוכיים, החוקתיים, הציבוריים, עד שנעקר את המחלה הקשה הזאת, מחלת הגזענות, מקרבנו.

שלי יחימוביץ': תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה לחברת הכנסת שלי יחימוביץ.

יצחק וקנין: תעלה חברת הכנסת מרב מיכאלי, ואחריה – חבר הכנסת ינון מגל.

יצחק וקנין: שלוש דקות לרשותך.

מרב מיכאלי: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, חברותי חברות הכנסת, חברי חברי הכנסת, אנחנו כולנו עולות ועולים כאן אחד-אחד, אחת-אחת, ומדברות בגנות הגזענות, גזענות שיש בישראל למרבה הצער הרבה מאוד מאוד ממנה, ולצערי, ממש בדקות אלה אנחנו מתבשרות על הסכם שיקים לנו ממשלה, שבראשה ראש ממשלה שסיים את מערכת הבחירות הזאת באמירה שהוא יהיה ראש ממשלה של כולם; אבל הנה אנחנו רואות את ההסכמים הקואליציוניים שהוא חותם עליהם, ואחד-אחד הם מבהירים עד כמה זאת לא ממשלה לכולם, וזה ודאי לא ראש ממשלה של כולם.

מרב מיכאלי: זה ראש ממשלה שמוותר על חוק הגיור ומפקיר אלפים – עשרות אלפים של יהודיות ויהודים, שחלק מהממשלה שלו לא מוכן להכיר בהם.

מרב מיכאלי: זה ראש ממשלה שמוותר על השוויון המכונה "שוויון בנטל".

מרב מיכאלי: גם מה שהושג בשוויון בנטל נזרק עכשיו לפח, והוא מוותר על החיילים, החיילות והחיילים, ואלה שכן חייבות וחייבים בשירות.

מרב מיכאלי: זה ראש ממשלה שדורש וטו על התקשורת ומוותר על חופש הביטוי, מפקיר את כולנו למה שיש למי שמוצא חן בעיניו להגיד או לא להגיד בתקשורת.

מרב מיכאלי: זה ראש ממשלה שמאפשר עכשיו לחלק מאוד מאוד קטן מהכנסת הזאת ומהעם הזה לקבוע מי שייך ללאום הזה ומי לא שייך ללאום הזה.

מרב מיכאלי: חברות וחברים, גַזענות וגִזענות באות בהרבה מאוד צורות, בהרבה מאוד דרכים.

מרב מיכאלי: הממשלה הזאת והעומד בראשה יודעות ויודעים לעשות את זה גם בצורה מאוד מאוד משוכללת ומאוד מתוחכמת, אבל גם בצורה מאוד מאוד בוטה ומסוכנת.

מרב מיכאלי: אנחנו נהיה אופוזיציה שתעמוד מול הגזענות הזאת, שתעמוד מול הממשלה המדירה, המסוכנת, המפלגת והעוינת – שקמה היום – לחלקים רחבים ממדינת ומעם ישראל.

מרב מיכאלי: חברות וחברים, אל תטעו, גזענות היא כרסום יסודות הדמוקרטיה, ואנחנו חייבות וחייבים לעמוד – לא לעמוד מנגד, אלא לעמוד נגד, להילחם ולשמור על כל פיסה של דמוקרטיה, על כל חלקת אדמה שבה עלינו חובה להשיג שוויון.

מרב מיכאלי: תודה, אדוני.

יצחק וקנין: תודה לחברת הכנסת מרב מיכאלי.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת ינון מגל, ואחריו – חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה.

יצחק וקנין: שלוש דקות לרשותך.

ינון מגל: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אני חייב להגיד שאני מתרגש מהדיון הראשון שבו אני נמצא.

ינון מגל: מרגש אותי לראות אנשים מכל סיעות הבית מדברים על בעיה שכולנו אחראים לה.

ינון מגל: אני חושב שאת חטאינו אנחנו מזכירים פה היום, ואני חושב שהלקח שצריך ללמוד מהבעיה הזאת, שהתפוצצה לנו בשבוע שעבר בפרצוף, הוא שאנחנו צריכים באמת לדעת לזהות מראש את הבעיות, שכולנו יודעים.

ינון מגל: כולנו ידענו מה קורה עם העדה האתיופית.

ינון מגל: כולנו ידענו.

ינון מגל: אני חייב להגיד לכם, שבתור איש תקשורת ובתור עורך אתר חדשות – ניסינו להתעסק בבעיה הזאת לא מעט.

ינון מגל: באופן אישי, אני הבאתי לעולם את הסיפור של יוסף סלמסה ונתתי אותו לכתבת עדי חשמונאי, שפרסמה אותו לראשונה – אותו בחור שהתאבד, וטענת המשטרה – וזה קרה בגלל אלימות של שוטרים כלפיו, וסיפורים נוספים.

ינון מגל: אני חושב שכפי שאמרה חברת הכנסת שלי יחימוביץ, זה לא ייפתר כמובן רק בחוקים.

ינון מגל: אבל מה שכן, הקריאה המשותפת כאן, של כל סיעות הבית, זה ממש "ותעל שוועתם השמימה" – דבר כזה לא יכול לקרות בחברה מתוקנת.

ינון מגל: זה בסיס והתחלה לכך שצריך לעשות בכל הפרמטרים – שראש הממשלה ישב עם העדה, בחקיקה, בקמפיין, לא יודע, מישהו צריך לחשוב, אולי צריך לעשות איזה קמפיין חברתי בעניין הזה, שאחינו האתיופים, יוצאי אתיופיה – צריך להגיד שהם אחינו והם בשר מבשרנו – האנשים האלה, כשחושבים על העדה הזאת, שהתפללה לירושלים כל השנים ועלתה לארץ ובאה לפה, אנחנו לא יכולים להרשות לעצמנו להביא לפה אנשים ולהתייחס אליהם ככה.

ינון מגל: זהו.

ינון מגל: מילה אחרונה אני אגיד לגבי חברי הכנסת הערבים שדיברו פה.

ינון מגל: אני מסכים אתכם, ואני יכול להבין את הנקודה, שאתם מדברים על גזענות.

ינון מגל: יש בעיה של גזענות בחברה הישראלית, גם כלפי הערבים.

ינון מגל: היא קיימת גם בתוך החברה הערבית, אגב, כלפי שחורים, בעיה קשה של התייחסות כלפי כהי עור בחברה הערבית.

ינון מגל: אין מה לבוא ולהטיח בחברה היהודית על גזענות, כי היא קיימת בצורה יותר קשה בחברה הערבית.

ינון מגל: אבל אני חושב שזה פוגע בטיעון, כשבאים ומשווים את זה למי שתקף שוטר בסכין.

ינון מגל: אפשר לדבר על הדברים באמת ולנסות לתקן את החברה הישראלית, בעיני גם כלפי האוכלוסייה הערבית.

ינון מגל: צריך לתקן את היחס, אבל צריך לעשות את זה בפרמטרים אמיתיים, ולא כשמתחילים פרמטרים של אלימות שבאה על רקע לאומני, לחבר אותם לתוך הסיפור הזה.

ינון מגל: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת ינון מגל.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה, ואחריו – חבר הכנסת דב חנין.

יצחק וקנין: שלוש דקות לרשותך.

ג'מאל זחאלקה: מכובדי היושב-ראש, גבירותי ורבותי חברי הכנסת, אני תוהה: אם ככה מתייחסים לאחים, כיצד מתייחסים לבני-דודים?

ג'מאל זחאלקה: כל הדוברים – לא רק בכנסת – בתקשורת, בממשלה: "אחים שלנו", "אחים שלנו", "אחים שלנו", "אחים שלנו", ואם ככה דופקים את האחים גם בחיי היום-יום וגם כשהם זועקים את כאבם, אז תארו לעצמכם מה עושים לבני-דודים, לא לאחים.

ג'מאל זחאלקה: ומה עושים לבני-דודים שנואים, ששונאים אותם; בני-דודים שנעשה להם מסע של דה-הומניזציה, של שלילת קיומם האנושי.

ג'מאל זחאלקה: מה שקרה – – –

יצחק וקנין: ג'מאל זחאלקה, בכל מקרה אנחנו בבעיה, כיוון שאם אנחנו הולכים להיסטוריה אז אנחנו בגדר אחים.

אורן אסף חזן: – – –

ג'מאל זחאלקה: כל בני-האדם אחים שלי.

ג'מאל זחאלקה: לא חשוב.

ג'מאל זחאלקה: יש לי תפיסה הומניסטית.

ג'מאל זחאלקה: אבל הקונטקסט הפוליטי ברור.

ג'מאל זחאלקה: אנחנו מתנגדים לחוק השבות, מתנגדים לעלייה, אבל באותו זמן אנחנו מתנגדים לדיכוי של אנשים בצורה כל כך ברוטלית.

ג'מאל זחאלקה: הערכים שלנו, של הגנה על זכויות אדם, הם אוניברסליים.

ג'מאל זחאלקה: בכל מקום שבו מופרות זכויות אדם אני נגד ההפרה.

ג'מאל זחאלקה: בכל מקום שנרמס הכבוד האנושי אני נגד רמיסת הכבוד האנושי.

אורן אסף חזן: למה – – –

ג'מאל זחאלקה: כאן אתם צבועים.

ג'מאל זחאלקה: רובכם צבועים.

ג'מאל זחאלקה: אתם מתנגדים לפגיעה באתיופים בגלל האתוס הלאומי-הלאומני שלכם, ובאותו זמן אתם שותקים, אילמים ואפילו תומכים, לא רק כשמרביצים למישהו, אלא גם כשהורגים מישהו.

ג'מאל זחאלקה: אני שומע אתכם בתקשורת – איזו צביעות.

ג'מאל זחאלקה: איך אתם יכולים לדבר ככה, במוסר כפול?

ג'מאל זחאלקה: אתה, לבך נמעך ואתה מתענה על כך שפגעו באתיופים?

ג'מאל זחאלקה: מאה אחוז.

ג'מאל זחאלקה: אבל אתה יושב, שקט, מסתכל בעין קרה, בלב אטום, באוזניים שלא שומעות ובעיניים שלא רואות כשפוגעים בפלסטינים, בבן-דוד שלך.

יצחק וקנין: חבר הכנסת זחאלקה, הזמן תם.

אורן אסף חזן: – – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת אורן חזן.

ג'מאל זחאלקה: אתה לא יכול לטעון שאתה אדם מוסרי.

ג'מאל זחאלקה: אתה אפילו לא יכול לטעון שאתה בן-תרבות כאשר אתה מזדעק כשפוגעים באח שלך, מרביצים לו קצת, ושותק, אילם, ואפילו תומך, כשהורגים בן-דוד שלך.

ג'מאל זחאלקה: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת ג'מאל זחאלקה.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת דב חנין, ואחריו – חבר הכנסת עיסאווי פריג'.

יצחק וקנין: אם הוא לא יהיה, אחריו – חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, תודה רבה לך, אדוני השר, אני חושב שהתמונה ברורה וגלויה לכולנו: האזרחים יוצאי אתיופיה סובלים מאפליה ממוסדת, מגזענות.

דב חנין: הם עדיין מרוכזים – רבים מהם – בשכונות נפרדות; הם מוסללים לבתי-ספר ולכיתות נפרדות; הם לא עוברים את הסלקציה במועדונים – איזה ביטוי נורא, אבל איזו מציאות עוד יותר נוראה; הם לא מוצאים עבודה במקצועות שלמדו; הם ממלאים את בתי-הכלא באופן בלתי פרופורציונלי לחלקם באוכלוסייה; הם מקבלים את השכר הנמוך ביותר בישראל; רבים-רבים מהם מועסקים כעובדי קבלן ללא זכויות וללא ביטחון תעסוקתי; וכמובן, עמיתי חברי הכנסת, הם באופן עקבי סובלים מהתייחסות גזענית ומפלה של המשטרה.

דב חנין: העדויות בתחום הזה רבות וקשות.

דב חנין: אנחנו קיימנו בכנסת הקודמת כמה דיונים בנושא הזה, וצר לי מאוד, ואני אפילו מתבייש בכך שהיינו מעטים מדי, חברי הכנסת שהשתתפו בדיונים האלה ושמעו את העדויות הקשות האלה.

דב חנין: אבל כששומעים את העדויות אי-אפשר להתעלם מהמסקנה שצבע עורו של אדם הוא כנראה משתנה מספיק חשוב כדי לייצר יחס שונה אצל שוטרים רבים מדי.

דב חנין: אנחנו מדברים לא רק על אלימות, אנחנו מדברים אפילו על מקרי מוות.

דב חנין: אני מדבר רק על דברים שהובאו בפנינו כאן בכנסת.

דב חנין: לכן, עמיתי חברי הכנסת, אני חושב שאין מנוס מכך שהיום בתום הדיון הזה החלטתנו לסיכום הדיון תכלול את ההמלצה שחבר הכנסת ד"ר אברהם נגוסה ידידנו הזכיר בדבריו – להקים ועדת חקירה פרלמנטרית.

דב חנין: אנחנו מדברים פה על רוחב יריעה עצום; אנחנו מדברים על נושאים שצריך להאיר בזרקור, לנתח אותם ולתת עליהם תשובות ברמת הכנסת.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, ברור, זה חלק ממחלת הגזענות שהחברה בארץ הזו חולה בה.

דב חנין: אם לעשות פרפראזה על דברי חבר הכנסת זחאלקה שדיבר לפני: מה שמתחיל בבני-הדודים בהכרח מגיע בסופו של דבר גם לאחים; אם נקבל את הביטויים האלה.

דב חנין: המחלה הזאת מחסלת בסופו של דבר את כל מי שחולה בה.

דב חנין: גזענות בחברה שלנו – –

יצחק וקנין: משפט אחרון.

דב חנין: – – היא בעיה של האזרחים הערבים, בוודאי, ושל יוצאי אתיופיה, ושל המזרחים, ושל יוצאי חבר המדינות, אבל אתם יודעים מה?

דב חנין: היא באמת בעיה קשה של כולנו.

דב חנין: ואם לא נילחם בה, אם לא נחסל אותה, היא תחסל את כולנו.

דב חנין: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת דב חנין.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת עיסאווי פריג'.

יצחק וקנין: אחריו – חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון, ואחריה – חבר הכנסת אראל מרגלית.

יצחק וקנין: שלוש דקות לרשותך.

עיסאווי פריג': אדוני היושב-ראש, חברים נכבדים, מה עוד נותר להגיד על הסוגיה הזו?

עיסאווי פריג': אבל זה שהנושא עולה לסדר-היום בחדות ובעוצמה כזאת שאנחנו רואים, זה מעיד שאנחנו רוצים לצאת ידי חובה כשאנחנו עומדים כאן ומדברים על נושא, על מחלה, על מגפה שקיימת בתוכנו שנים על-גבי שנים.

עיסאווי פריג': ראיתי בעיתונות כל מיני אנשים שיוזמים דברים.

עיסאווי פריג': פתאום צצו: מה שיעור האתיופים במשרד הזה?

עיסאווי פריג': כמה תקציבים השקענו בהם?

עיסאווי פריג': קיפחנו אותם – כל הסוגיה הזו עולה על הפרק.

עיסאווי פריג': חברים, הבעיה היא לא תקציבית, הבעיה היא תודעתית.

עיסאווי פריג': הבעיה נמצאת בנו.

עיסאווי פריג': את כל זה אנחנו יודעים.

עיסאווי פריג': אני רק רוצה להסב את תשומת לבכם למשהו.

עיסאווי פריג': לפני כחודש פורסם בעיתון "הארץ" כזה דבר: 69,000 מעצרים היו למשטרת ישראל בשנת 2014.

עיסאווי פריג': 69,000.

עיסאווי פריג': המפכ"ל והמשטרה – יש שם תוכנית בשם "מפנה".

עיסאווי פריג': תוכנית "מפנה", שהקצינים מקבלים ניקוד על הצלחה בעבודתם על-פי כמות המעצרים שהם עושים, במיוחד מעצרים עד תום ההליכים.

עיסאווי פריג': עלייה במספר המעצרים עד תום ההליכים, שהמשטרה מדווחת עליה, היא הגאווה והיא שיעור ההצלחה של הקצינים.

עיסאווי פריג': שמעתם, חברים?

עיסאווי פריג': פניתי למשטרה לבקש את הפילוח של המעצרים – מאיפה הם באים, איזה שכבות.

עיסאווי פריג': עד עכשיו אני מחכה.

עיסאווי פריג': המידע הסודי שהמשטרה מסרבת לפרסם: איזה מעצרים, כמה מהם בני העדה האתיופית, כמה מהם רוסים וכמה מהם ערבים – עד עכשיו מסרבים לתת מענה.

עיסאווי פריג': 69,000.

עיסאווי פריג': אני שואל את עצמי: המשטרה, אתם בסדר גמור, לא כולכם אלימים, אתם אחלה, אבל למה אתם מסתירים?

עיסאווי פריג': למה אתם מתחבאים מפני מסירת מידע?

עיסאווי פריג': למה אתם נותנים מחסה לאלימים שבתוככם?

עיסאווי פריג': ובסוף אני אומר, אדוני היושב-ראש, לגבי מח"ש והבושה שאתמול קראנו: איך אנחנו נותנים לחתול לשמור על השמנת – –

יצחק וקנין: נא לסיים.

עיסאווי פריג': – – זו נקודה שצריך לדון בה.

עיסאווי פריג': מח"ש היא חתול שבא לשמור על השמנת.

עיסאווי פריג': על אלימות צריך להעניש, וצריך להעניש באופן נחרץ.

עיסאווי פריג': תודה, אדוני.

יצחק וקנין: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת עיסאווי פריג'.

יצחק וקנין: תעלה חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון, ואחריה – חבר הכנסת אראל מרגלית.

יצחק וקנין: שלוש דקות לרשותך.

יפעת שאשא ביטון: כבוד היושב-ראש, חברים יקרים, אני רוצה לדבר על הסיטואציה הזו מזווית קצת אחרת, ואולי אפילו להמשיך קצת את דבריו של ידידי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים לגנות כל אלימות באשר היא.

יפעת שאשא ביטון: ואני רוצה לדבר על ההפגנה שהייתה השבוע.

יפעת שאשא ביטון: שמענו כמה נאומים, גם ביום שני וגם היום, ובאף אחד מהם אני לא שמעתי התייחסות או גינוי לאלימות שהייתה שם דווקא כלפי השוטרים.

יפעת שאשא ביטון: אין ספק שהמאבק של האתיופים הוא מאבק צודק, הוא מאבק לגיטימי.

יפעת שאשא ביטון: האפליה היא בלתי נסבלת, הגזענות היא בלתי נסבלת.

יפעת שאשא ביטון: אבל כשאנחנו אומרים שאלימות זו אלימות זו אלימות, אנחנו צריכים לגנות אלימות מכל צד שממנו היא יוצאת.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת בעצם על הילדים שמסתכלים עלינו, אני חושבת על החברה שמסתכלת עלינו.

יפעת שאשא ביטון: איזה מסר אנחנו מעבירים?

יפעת שאשא ביטון: שיש מצבים שבהם האלימות היא כן לגיטימית?

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על זה שלא צריך להפלות אנשים, שאפליה היא תוצר של הכללה – ואנחנו יוצרים הכללה כלפי גוף שלם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בעצם פוגעים בשלטון החוק, אנחנו כאילו שופכים את התינוק עם המים.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת מכם, חברים: בואו נגנה את האלימות, ככל שהיא יוצאת, ומכל צד שהיא יוצאת.

יפעת שאשא ביטון: למען הגילוי הנאות, אני רוצה לספר לכם שבני הבכור הוא לוחם מג"ב.

יפעת שאשא ביטון: הוא היה בהפגנה.

יפעת שאשא ביטון: הוא גם נפצע בה, וכמוהו גם חבריו.

יפעת שאשא ביטון: הוא סיפר לי על האיפוק שהיה שם, על ההבנה שהייתה לכאב העמוק של האתיופים – ואני באמת מבינה את כאבם.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהם צודקים במאבק שלהם והם צריכים להמשיך אותו.

יפעת שאשא ביטון: אבל הם צריכים להמשיך אותו בצורה לגיטימית.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שמהבית הזה צריכה לצאת קריאה, שאנחנו מגנים אלימות כלפי ערבים ואלימות כלפי אתיופים ואלימות כלפי כל אחד, אבל אנחנו מגנים אותה גם כשהיא יוצאת כנגד שלטון החוק.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה לחברת הכנסת יפעת שאשא ביטון.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את חבר הכנסת מרגלית – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת איתן כבל.

יולי יואל אדלשטיין: עד שלוש דקות לרשות אדוני.

אראל מרגלית: קודם כול, אני חושב שכולנו הזדעזענו לראות את היחס – במצלמה, בשבוע שעבר – לנער האתיופי, לבחור האתיופי.

אראל מרגלית: אבל אני רוצה להגיד, ויש פה מישהו שיבין על מה אני מדבר, מה קורה בעיר כמו ירושלים.

אראל מרגלית: אני אתן לכם תחושה מה קורה בעיר כמו ירושלים; מה הממשלה עושה ומה הממשלה לא עושה.

אראל מרגלית: לפני 12 שנה הקמתי את פרויקט "בקהילה", שעובד עם 3,000 ילדים בשנה, 800 מהם ילדים אתיופים, בשכונות קטמון ח'-ט', בנווה-יעקב ובשיכוני תלפיות.

עמיר פרץ: אראל, למה אף מפלגה לא נלחמת על משרד הקליטה?

עמיר פרץ: אתה יכול להסביר לי?

אראל מרגלית: לא יודע.

עמיר פרץ: למה קורה דבר כזה?

עמיר פרץ: הרי מה – – –

אראל מרגלית: אבל אני רוצה להגיד לך איזה משרד זה היה צריך להיות: זה היה צריך להיות משרד החינוך.

עמיר פרץ: לא, באמת.

עמיר פרץ: באירועים כאלה היו צריכים להיות פה שרים נאבקים האחד בשני כל שעה – – –

אראל מרגלית: עכשיו, תראו, בתוך ירושלים – – –

קריאה: – – –

אראל מרגלית: בתוך ירושלים – – –

עמיר פרץ: – – –

אראל מרגלית: עמיר, שנייה.

אראל מרגלית: 65% מהילדים האתיופים בירושלים הם מתחת לקו העוני.

אראל מרגלית: עכשיו, משרד החינוך – עמד פה אופיר אקוניס ודיבר על כמה הוא מזועזע.

אראל מרגלית: ואני רוצה לומר, אתם יודעים, להזדעזע מגילויי האלימות – כולנו מזועזעים, אני בטוח שהוא מזועזע.

אראל מרגלית: אבל מה הממשלה עושה?

אראל מרגלית: כי הממשלה בסופו של דבר מובילה אותנו כחברה.

אראל מרגלית: ואני רוצה להגיד לכם מה קורה לפני שיש פעילות ומה קורה אחרי שיש פעילות.

אראל מרגלית: מרגע שהתחילה הפעילות, הילדים לא על הברזלים, הילדים בתוך הכיתות.

אראל מרגלית: אחרי זה יש ארוחה חמה, אחרי זה יש מרכז לימודי עד השעה 16:00, אחרי זה המתנ"ס, שפועל באמצע השכונה עם ארבעה בתי-ספר, פשוט עושה חוגים, כי המתנ"ס ריק כשהממשלה מתקצבת אותו לבד.

אראל מרגלית: ואז מטפלים בילדים.

אראל מרגלית: ואני רוצה להגיד לכם שכבר, מתוך תוכנית שלמה, של 25,000 ילדים שעברו את הבגרויות בירושלים, בלי גרוש מהממשלה – הממשלה לא עושה, זה פרטי – שליש מהם הם אתיופים.

אראל מרגלית: ויש סיפורים מדהימים.

אראל מרגלית: עכשיו, זה לא מפני שאנחנו טובים או עושים פרויקט נהדר.

אראל מרגלית: אנחנו עושים פרויקט נהדר, אבל זה אלף-בית.

אראל מרגלית: זה אלף-בית של התייחסות וזה אלף-בית של טיפול.

אראל מרגלית: זה אלף-בית של החזקה בבקרים.

אראל מרגלית: בבקרים יש שני סייעים בתוך הכיתה; אחרי זה יש את אותם חבר'ה שמתנדבים אחרי-הצהריים; אחרי זה יש מישהו שמרכז – חברת המתנ"סים במדינת ישראל מתה, אין חוגים אחרי-הצהריים, אין החזקה של הילדים.

אראל מרגלית: בשיכוני תלפיות, כשהתחלנו לעבוד עם הילדים ביסודי – הם מוחזקים.

אראל מרגלית: האחים הגדולים שלהם, שלא הגענו לעבוד אתם, שוברים בקבוקים, יושבים על הברזלים ונכנסים לבלגנים.

אראל מרגלית: זו העבודה של הממשלה.

אראל מרגלית: אז אתם רוצים לדעת איך אנחנו יכולים לטפל בעניין הזה?

אראל מרגלית: איך?

אראל מרגלית: על-ידי תקצוב.

אראל מרגלית: אתה עשית את הוועדה למלחמה בעוני, שאתה הובלת.

אראל מרגלית: כל הכבוד.

אראל מרגלית: חינוך בתוך השכונות.

אראל מרגלית: אפשר למפות את השכונות האלה, דרך אגב.

אראל מרגלית: אלה לא רק אתיופים בשכונות האלה – –

יולי יואל אדלשטיין: נא לסיים.

אראל מרגלית: – – גם ילדים מחבר המדינות, גם ילדים יוצאי צפון-אפריקה, גם ילדים ערבים בבית-צפאפא, במקום לימודי חדש שאנחנו עושים עכשיו, במקום אחר בירושלים.

אראל מרגלית: אלה ילדים שלא מקבלים הזדמנות כמו הילדים בהרבה מאוד מקומות אחרים במרכז הארץ.

יולי יואל אדלשטיין: נא לסיים.

אראל מרגלית: בגדול, 3,300 שקל לילד בקטמון, ו-9,900 שקל לילד ברמת-השרון.

אראל מרגלית: זה ההבדל, ופה שורש הבעיה אם רוצים לטפל בה.

אראל מרגלית: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אראל מרגלית.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איתן כבל – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת מאיר כהן.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, רשמות פרלמנטריות, חברותי וחברי חברי הכנסת, תראו, אני, אם לא כמו כולם אז כמו רוב האנשים כאן, מתעב אלימות מילולית, ופיזית בוודאי.

איתן כבל: אבל יחד עם זאת, בואו לא ניתמם.

איתן כבל: השפלנו אותם, רמסנו אותם, התייחסנו אליהם בצורה שבאמת אין מילים לתאר.

איתן כבל: כשאני שומע חלק שמצקצק: מה הם רוצים?

איתן כבל: זה מקומם, זה מפוצץ.

איתן כבל: העדה האתיופית – ואני לא באתי לתת עכשיו סופר

איתן כבל: לטיבים לעדה האתיופית – הם אזרחי מדינת ישראל, עלו לארץ הזאת ונלחמו כדי להגיע לפה, וכשאנחנו רואים את האופן שבו הממשלות התייחסו ומתייחסות גם בימים אלה, וכשאנחנו חווינו – ועדיין חלק מאזרחי ישראל חווים – את העלייה לארץ הזאת, ועדיין לא הכול נעלם, אנחנו שואלים את עצמנו: איך זה חוזר על עצמו?

איתן כבל: אני זוכר שבתחילת שנות ה-90 הבטחנו לעצמנו, השר סילבן שלום, שלא נחזור בשום פנים ואופן על הטעויות.

איתן כבל: וכמובן, אני זוכר את המילים שנשפכו כמה למדנו מהטעויות.

איתן כבל: ואין טעות אחת שלא חזרה על עצמה – מההתנשאות והמחשבה שאנחנו יודעים איך לטפל ולעשות את הכול, ומהקייסים ועד אחרון האנשים.

איתן כבל: אנשים שהלכו מאות ואלפי קילומטרים ברגל.

איתן כבל: אני שומע לפעמים סיפורים, הייתי שומע במילואים מחברים, חבר הכנסת אברהם נגוסה.

איתן כבל: אתה אומר, זה לא ייאמן, רק כדי להגיע לארץ-ישראל.

איתן כבל: והשאלה היא מעבר לעניין שצריך באמת להקים ועדת חקירה פרלמנטרית, ולו רק כדי לנסות לראות באמת מה צריך לעשות, איך צריך להתמודד עם זה אחרת, כי אי-אפשר, אסור לנו בשום פנים ואופן לתת לעוולה הזאת, להשפלה הזאת, לגזענות הזאת, להימשך.

איתן כבל: ואני אומר את זה כאן לחברי כנסת נוספים, שבאו לדבר גם על עוולות נוספות שמתקיימות בחברה הישראלית – לא חסרות.

איתן כבל: אנחנו באנו לדבר על העדה האתיופית, על העולים, על אלה שאולי רובם כבר נולדו פה, ואני אומר זאת באמת בלב קשה.

איתן כבל: ואם כל הכנסת – שואלים אותי, אתם אומרים, מה אתם?

איתן כבל: – אני שואל את עצמי: מה אני יכול לעשות?

איתן כבל: אתה חבר כנסת בודד, בתוך המערכת, מול ממשלה, מול ממשלות, מה אתה יכול לעשות?

איתן כבל: ואני אומר, כן.

איתן כבל: אם אנחנו – אני אומר זאת גם כחבר כנסת ותיק, חבר הכנסת ינון מגל – יש רגע שהוא יותר גדול מאופוזיציה וקואליציה, ולא משנה עכשיו איזו ממשלה תהיה, שבו חברי הכנסת מקבלים החלטה שהנושא הזה, כולם מתאחדים סביבו ועושים את כל אשר לאל ידנו כדי לתת לו מענה וכדי לתת לו את הדחיפה.

איתן כבל: וזה יהיה תהליך ארוך, הוא לא יכול להיות תהליך מהרגע להרגע.

איתן כבל: כפי שביקשו כאן חברים, אני מניח, אדוני היושב-ראש, שלא נעלה היום להצבעה את העניין.

איתן כבל: לא, לא, אני לא רוצה.

איתן כבל: אבל אני אומר, לכשיגיע הרגע, כשאתה תקבל את ההחלטה ונביא הצעות החלטה, אנחנו – ואני מקווה שנצליח לרתום את כל הכנסת להקים ועדת חקירה פרלמנטרית בשאלה הזאת – אבל יותר חשוב מזה, שכל הכנסת תתאחד סביב הנושא הזה.

איתן כבל: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת איתן כבל.

יולי יואל אדלשטיין: אכן, כפי שהזכיר חבר הכנסת כבל, חשבתי שמן הראוי לעשות הצעות סיכום לדיון הזה כשכבר יש קואליציה ואופוזיציה וממשלה, כי היום כולם בעד.

יולי יואל אדלשטיין: נראה כשתהיה כבר חלוקה, ויהיו כבר שרים במשרדיהם, שגם אז כולנו נהיה בעד בנושא הזה של טיפול ביוצאי אתיופיה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אני מתכבד להזמין את חבר הכנסת מאיר כהן, ואחריו – חברת הכנסת סתיו שפיר.

מאיר כהן: אדוני יושב-ראש הכנסת, חברות וחברי כנסת נכבדים, אני רוצה לספר סיפור.

מאיר כהן: ב-1962 עליתי ארצה עם הורי ממרוקו למעברת ירוחם, והורי קראו, כתבו ודיברו עברית, צרפתית וערבית.

מאיר כהן: ולימים הגיעו אלינו הביתה, נקשו על הדלת של הצריף, ועמדה קבוצה של חיילים מחיל חינוך מלווים בנציג משרד החינוך והכריזו – סילבן, אתה לא זוכר את זה, אתה צעיר – "באנו לבער את הבערות".

מאיר כהן: כך התוכנית נקראה: לבער את הבערות.

מאיר כהן: התייחסו אלינו כאל נבערים מדעת שצריך לזקק אותם.

מאיר כהן: לא משנה מה הבאנו אתנו, לא משנה מה הייתה תרבותנו, היינו נבערים מדעת.

סילבן שלום: – – –

מאיר כהן: כן, היינו נבערים מדעת.

מאיר כהן: די, אני מציע לכולם באמת לקחת את אסופת המאמרים של ד"ר צבי צמרת, זה נקרא "כור היתוך", ולראות ממש מה חשבו.

מאיר כהן: ואני זוכר איך שזה נצרב על הפנים של ההורים שלי, שהסתכלו ולא הבינו.

מאיר כהן: לא הבינו שהם נבערים שצריך לזקק אותם.

מאיר כהן: ואני זוכר כילד מסתכל, ולא כל כך מבין.

מאיר כהן: אבל הילד הזה הוא בדיוק הילד שהגיע אלי לבית-הספר ב-1991 מרוסיה, וכולנו חשבנו שאנחנו צריכים לזקק אותו, והילד שהגיע מאתיופיה, וכולנו חשבנו שאנחנו צריכים לזקק אותו.

מאיר כהן: ואיתן, זה לא מספיק לדבר רק על האתיופים.

מאיר כהן: אנחנו לא נטפל באתיופים אם אנחנו לא נעשה חשבון נפש ולא ננסה לחשוב באמת מה הדבר שגורם לנו להתנהג, כמו שאמרה חברת הכנסת יחימוביץ, כגזענים.

מאיר כהן: אנחנו גזענים.

איתן כבל: אין ויכוח.

מאיר כהן: כל אחד מאתנו פגש את זה.

מאיר כהן: אגב, גם ניצולי השואה שבאו עם קום המדינה פגשו את הגזענות הנוראה הזאת – לא משנה אם באת מפולין והיית ניצול השואה שבא יחף.

מאיר כהן: הייתה גזענות, כי כל פעם אנחנו מייצרים לנו את הישראלי, את הסטריאוטיפ, ומי שלא נכנס לגבולות הגזרה סובל קיתונות של בוז מאתנו.

מאיר כהן: עלייה היא לא סל קליטה, ועלייה היא לא לשלוח אנשים לתוך – סליחה על הביטוי – לתוך גטאות.

מאיר כהן: עלייה היא טיפול הוליסטי אמיתי, היא טיפול בנקלט, ויותר – בקולט.

מאיר כהן: אנחנו מטפלים בנקלטים, אנחנו לא מטפלים בקולטים.

מאיר כהן: הייתי מנהל בית-ספר.

מאיר כהן: שלי, את יודעת איזה מקור בלתי אכזב של כסף היה לקבל ילדים אתיופים?

מאיר כהן: כי כשקיבלת ילד אתיופי קיבלת המון כסף.

מאיר כהן: ד"ר שאשא ביטון, את מכירה את זה?

סילבן שלום: אבל היית בבית-ספר מקצועי.

מאיר כהן: לא לא, אני מדבר כמנהל בית-ספר.

סילבן שלום: לא, אבל איך הגעת להיות מנהל בית-ספר?

מאיר כהן: וכל כך הרבה פעמים רצו מנהלים לקבל ילדים אתיופים – לא כדי לטפל בהם, אלא כי זה נתן המון כסף.

מאיר כהן: ומשרד החינוך ידע לתת רק כסף, אבל מעולם לא לתת ארגז כלים לאותם מנהלים, לאותם מורים, לאותו ציבור, איך להתנהג כקולט.

מאיר כהן: וזה הסיפור.

מאיר כהן: זה סיפור קשה מאוד, זה סיפור שהוא לא גזירה משמים.

מאיר כהן: זה לא גזירה משמים ש-60% מהמשפחות – מעולי אתיופיה – סמוכות על שולחנות לשכות הרווחה.

מאיר כהן: והתחלתי לעשות המון דברים.

מאיר כהן: לצערי, התפרקה הממשלה וזה נעצר.

מאיר כהן: אני מבקש רק דבר אחד להעיר.

מאיר כהן: ראש הממשלה הצטלם אתמול עם החבר'ה, כמנהגו.

מאיר כהן: זה מה שהוא עושה – סילבן, תסלח לי, אדוני השר, אבל הוא הצטלם, ובזה זה ייגמר.

מאיר כהן: שום דבר לא יקרה.

מאיר כהן: אני תולה תקווה בשר הרווחה, ובשר החינוך, ובשר הכלכלה, ובכם, חברי הכנסת.

מאיר כהן: בנחישות שלנו ובדברים שנאמרים מהלב.

מאיר כהן: אנחנו יכולים לשנות.

מאיר כהן: תמונות ואספות כמו של ראש הממשלה וחבר מרעיו – שום דבר לא יפתור.

מאיר כהן: והדבר הנוסף, כאב לי לראות שלטים בהפגנה שהיה כתוב עליהם "משטרת גסטפו".

מאיר כהן: אני פונה לחבר'ה האלה: היו זהירים בכבודה של המשטרה.

מאיר כהן: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מאיר כהן.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת סתיו שפיר, ואחריה – חברת הכנסת תמר זנדברג.

יולי יואל אדלשטיין: אם לא תהיה כאן – חבר הכנסת אורי מקלב.

יולי יואל אדלשטיין: עד שלוש דקות לרשות גברתי.

סתיו שפיר: תודה רבה לך, כבוד היושב-ראש.

סתיו שפיר: פגשתי הבוקר את גנטו מנגיסטו, יו"ר ארגון הסטודנטים של יוצאי אתיופיה.

סתיו שפיר: אחד הסיפורים שהוא סיפר היה סיפור קצת מעורר צמרמורת – על איך בכל פעם שהוא יוצא למסיבה, חבריו יכולים לבוא עם תעודת זהות כדי שיוודאו את הגיל שלהם בכניסה, אבל הוא צריך להביא גם את תעודת החוגר הקרבי שלו, כדי להוכיח שהוא ישראלי באמת, כדי שלא יעשו לו בעיות.

סתיו שפיר: והוא אמר: אני מתבייש להגיד את זה, הרי לא בשביל זה עשיתי צבא.

סתיו שפיר: אני בטוחה שהדבר הזה גם מעורר בכולנו תחושה מאוד לא נעימה, כמו שמעוררת אותה הפגנה קשה תחושה מאוד לא נעימה, כמו שזה עורר לפני חצי שנה, כשאותה קהילה יצאה לרחובות בדיוק מאותה סיבה, ולפני שנה, ולפני שנתיים, כשהם ערכו צעדה גדולה אל הכנסת, וגם לפני שלוש שנים, וכל פעם אנחנו נורא נורא מופתעים.

סתיו שפיר: וממש באותו זמן, במשרד החינוך פועלת תוכנית מבורכת, "האחר הוא אני".

סתיו שפיר: אבל איך תוכנית כזו בכלל יכולה לעבוד אם במדיניות אין פה שום דוגמה לאיך האחר הוא אני?

סתיו שפיר: אם בכל תחום בחיים, אם במערכת החינוך – בבתי-ספר מופרדים, בית-ספר לציבור מסוים, בית-ספר לקהילה מסוימת – אפילו באותה העיר, אפילו באותה שכונה – שני בתי-ספר, כזה ואחר, הפסקות בשעות שונות, מורים אחרים, כיתות אחרות, הזדמנויות אחרות.

סתיו שפיר: אם בתחום הדיור – אנחנו לא מביאים סוף-סוף לחקיקה שתאפשר הטרוגניות בבנייה ובדיור בר-השגה שיאכלס קבוצות שונות מהאוכלוסייה ולא שכונות שמחולקות על-פי שכבה סוציו-אקונומית, מפרידות את האוכלוסייה, מחסלות את האפשרות לניידות חברתית ולשילוב אמיתי של החברה.

סתיו שפיר: אם בתקציב – אתם יודעים כמה תקציב הושקע בתוכניות לשילוב הקהילה האתיופית?

סתיו שפיר: 3 מיליון שקלים.

סתיו שפיר: תקציב שקוצץ ב-90%.

סתיו שפיר: איך אנחנו מצפים שמשהו באמת ישתנה פה?

סתיו שפיר: זה לא קשור רק לקהילה כזאת או אחרת.

סתיו שפיר: אחרי מערכת בחירות, שבה ראינו את מפלגות הימין ובהן את ראש הממשלה בכבודו ובעצמו יוצא באופן אישי נגד ציבורים שלמים בחברה הישראלית, פעם נגד עובדי מדינה ואחר כך, על-פי המסורת, נגד אזרחים ערבים, ונגד, כמובן, כל ציבור שלא מסכים אתו – אנשי שמאל, אנשי אקדמיה, שופטים.

סתיו שפיר: איך אנחנו יכולים להיתמם?

סתיו שפיר: למה אנחנו כל כך מופתעים?

סתיו שפיר: כדי להביא לשינוי אנחנו צריכים לשנות מדיניות.

סתיו שפיר: אנחנו צריכים לקחת את הדבר הזה לא רק כאחריות של כל אחד מחברי וחברות הכנסת, אלא גם לדאוג איך אנחנו מדברים, איך אנחנו פועלים, מתי אנחנו מסיתים, ולעצור את ההסתה הזו בכל מפלגה ומפלגה.

סתיו שפיר: זה לא אפשרי שהדבר הזה יסתיים עוד הפעם באיזו תמונה נחמדה עם ראש הממשלה.

סתיו שפיר: הגיע הזמן לשנות מדיניות, להכניס תוכנית רצינית למניעת גזענות בכל בית-ספר בישראל, לשלב בבתי-ספר מהקהילות השונות, לא לאפשר שום סוג של אפליה, לא נגד האתיופים ולא נגד הערבים ולא נגד החרדים ולא נגד אף ציבור בישראל.

סתיו שפיר: כולנו ציבור אחד.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

סתיו שפיר: רק משפט אחרון.

סתיו שפיר: הקהילה הזו יצאה להפגנה כביכול על הסיפור האישי שלהם, אבל בעצם על הסיפור של כולנו, על איזו חברה אנחנו רוצים להיות.

סתיו שפיר: בגלל זה כולנו צריכים להיות חלק מהסיפור הזה.

סתיו שפיר: אף אחד לא יכול להישאר פה בחוץ.

סתיו שפיר: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה לחברת הכנסת סתיו שפיר.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת זנדברג.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מקלב.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, חבר הכנסת אורי מקלב.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, ידידי.

יולי יואל אדלשטיין: ברור לגמרי שאם אני קורא בשמו של חבר כנסת או חברת כנסת והם לא נמצאים, אז אין לחזור אל התור.

יולי יואל אדלשטיין: עד שלוש דקות לרשות אדוני.

אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, תודה רבה לך, חברי חברי הכנסת, באמת קצת קשה להפריד בין נושא גינוי האלימות לבין צדקת המאבק ואמיתותו.

אורי מקלב: מכיוון שזה היה שזור, היו פערים בין ההפגנה הצודקת של אנשים שסובלים, למשהו ממוסד, לקהילה שלמה, לבין גילוי האלימות.

אורי מקלב: אנחנו צריכים באמת לקוות שזה, כפי שאומרים, שזרים היו בתוך המפגינים והם התסיסו ונגררו.

אורי מקלב: אני מכיר את הדברים האלה, אני יודע שזה לא פשוט, כאחד שמייצג ציבור שיוצא מפעם לפעם למפגנים והפגנות ומחאות של ציבור גדול מאוד – הפגנות של מיליון והפגנות של חצי מיליון ושל רבע מיליון, בלי שום אלימות.

אורי מקלב: אבל מצד שני, אני יודע שיש כאלה מהצד שמנסים לגרור את ההפגנות האלה לאלימות כדי לתת לזה צביון, וזה מה שהם רוצים.

אורי מקלב: רוצים שלא יהיה סדר, שההפגנה לא תהיה.

אורי מקלב: אבל אנחנו, מכיוון שאתם גם כן – ברשותך, חבר הכנסת אברהם נגוסה, שאתה באמת מחית על האלימות, בעצם זה אומר שזה לא מה שהקהילה רצתה ולא מה שבאמת המטרה שלכם.

אורי מקלב: לכן אנחנו כן צריכים לדבר על הסיבות האמיתיות והפנימיות שנוגעות ללב כולם, שאנחנו יודעים למה זה הגיע ומתוך מה זה מגיע: מהאפליה המתמשכת, מההסתה המתמשכת, והמחולל של הדבר הזה באמת היה אלימות המשטרה, וזה במקרה הוסרט.

אורי מקלב: וכפי שאנחנו יודעים, כשיש מקרה אחד שמוסרט, יש מקרים רבים שלא מוסרטים ואף אחד לא יודע, שזה רק בינו לבין מה שקרה ואחרי זה הכול מתפרסם בתוך הקהילה.

אורי מקלב: אני רק רוצה להגיד בנושא הזה – וזה אולי, דרך אגב, נשכח – הנושא של אלימות משטרה, שאלה טענות של כולם, מכל צדי המפה הפוליטית ומכל צדי הציבור.

אורי מקלב: אנחנו רואים את זה גם מצד הימין וגם מצד השמאל, וגם מצד הערבים וגם מצד יהודים, וגם מצד חרדים וגם מצד פועלים ממפעלים שבאים בטענות על אלימות המשטרה, במיוחד בהפגנות.

אורי מקלב: אנחנו רואים את זה שיכול להיות שהאלימות היא בסך הכול השפה המדוברת.

אורי מקלב: היה שם ריאיון עם כאלה בוגרי יס"מ, והם התלוננו על השפה האלימה שיש גם בתוך הארגון עצמו, ככה שזה בא לידי ביטוי בחוץ.

אורי מקלב: אנחנו צריכים לדעת שאם כולם אומרים אותו דבר, בשונה, משום שאנחנו רגילים להגיד בדברים שנותנים פחות מדי, שאם כולם מתלוננים, סימן שאני עושה טוב; כשמתלוננים על יותר מדי, סימן שיש משהו בעניין הזה, וזה צריך להסב את תשומת לבם.

אורי מקלב: אבל אנחנו כן צריכים לדעת שהדברים העמוקים שיש בתוך החברה הישראלית, וזה בא לידי ביטוי עכשיו מעולי אתיופיה וזה בא לידי ביטוי מציבורים אחרים, חרדים, ערבים ושונים, שסובלים באמת מאפליה מתמשכת ויוצאים למחות בגלל אפליות כאלה, בגלל התנכלויות, בגלל רדיפה, מפני שאנשים נמצאים במעצר.

אורי מקלב: היהדות החרדית יצאה עם רבע מיליון איש על שהושיבו – גם בית-המשפט הושיב – אנשים שהחליטו שהם רוצים לשמור על עצמאות החינוך שלהם, בבית-הכלא.

אורי מקלב: בוודאי ובוודאי אלימות.

אורי מקלב: ולכן – – –

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

אורי מקלב: אני בזה מסיים.

אורי מקלב: לכן אני חושב שהטיפול בזה הוא לא רק לכבות עכשיו את השרפה, לא רק להשקיט את הלהבות.

אורי מקלב: צריך לטפל, לקחת את זה, לא כמו דברים אחרים, לטפל.

אורי מקלב: יש הרי-געש ויש כיסי-געש בתוך החברה הישראלית, של ציבורים שלמים שתוססים מבפנים וזה לא יוצא החוצה, וכשזה יצא באמת כבר יהיה מאוחר לטפל בזה.

אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, יש לי שאלה אחת.

אורי מקלב: אני לא יודע מי עונה על ההצעה הזו לסדר-היום, אבל אני באמת שואל: מה קורה למשטרה?

אורי מקלב: האם יש שינוי במדיניות או שזה באמת לא מידתי?

אורי מקלב: מדוע המשטרה החליטה, ואולי בצדק, לא לשלוח שוטרים מהקהילה האתיופית לפזר את ההפגנה, להתמודד?

אורי מקלב: ולמה בפינוי גוש-קטיף, שם ראו ששכנים וחברים ובני אותה כיתה כן צריכים לפנות?

אורי מקלב: אם זה נכון, השיטה הזו – וזה נכון כנראה – למה זה לא נעשה עם כל הציבורים?

אורי מקלב: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אורי מקלב.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אייכלר – איננו.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין – בבקשה, גברתי.

איילת נחמיאס ורבין: אדוני יושב-ראש הכנסת, חברי חברי הכנסת, אני רוצה לספר לכם איך מתחיל הבוקר שלי ושל הילדים שלי.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו גרים בלב תל-אביב.

איילת נחמיאס ורבין: בדרכנו לבית-הספר ולגן אנחנו אומרים שלום לאיימן, לדודו, לדליה, לאברהם, לברק ולסאלם.

איילת נחמיאס ורבין: כי אף שאוהבים לדבר על מדינת תל-אביב, זו אחת הערים בישראל שבה אתה יכול לפגוש כל מגזר, כל אישה, כל אדם.

איילת נחמיאס ורבין: את העם.

איילת נחמיאס ורבין: ביום ראשון צעדתי שכם-אל-שכם יחד עם אחי הישראלים מן המוצא האתיופי.

איילת נחמיאס ורבין: צעדתי אתם ושמעתי את הזעקה שלהם.

איילת נחמיאס ורבין: כמו מאיר כהן – אני חשבתי על המערכון הגאוני של "לול", של מי שהיה לרב בישראל, אורי זוהר, שמגיעים יהודי התפוצות אל מדרגות העלייה-השנייה ביפו ושם מחכים להם – מגיעים העולים החדשים ומחכים להם שם – בני העליות הקודמות, והם שוכחים שרק לפני רגע הם עצמם היו העולים החדשים.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו יודעים שלא למדנו דבר, כבר דיברו על זה פה הרבה.

איילת נחמיאס ורבין: יש למעלה מ-130,000 ישראלים ממוצא אתיופי, ולא כמו שאמר חברי חבר הכנסת אופיר אקוניס, סגן השר.

איילת נחמיאס ורבין: 30 שנה אחרי "מבצע משה" אנחנו מדברים על אנשים רבים שממשיכים ללכת במדבר.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו הבאנו אותם מהמדבר, אבל במדבר הזה שבו אנחנו מוליכים אותם אין חול, אין עצי דקל, ולצערנו גם אין נווה-מדבר.

איילת נחמיאס ורבין: אנשים ללא אופק לא יכולים לחיות.

איילת נחמיאס ורבין: כשדיברנו על דור הוותיקים שהגיעו מאתיופיה, על קשיי ההשתלבות, מחסומי השפה והתרבות, זה לא היה מפתיע.

איילת נחמיאס ורבין: במידה רבה היינו גאים בזה שהצלחנו להציל אותם.

איילת נחמיאס ורבין: במשך שנים רבות הייתה הקהילה כולה אסירת תודה.

איילת נחמיאס ורבין: אני שמחה שהתודה התחלפה סוף-סוף בכעס.

איילת נחמיאס ורבין: במו-ידינו אנחנו מחנכים את הישראלים לכך שמי שלא דופק על השולחן לעולם לא יקבל את מקומו הראוי בחברה הישראלית.

איילת נחמיאס ורבין: הדורות שכבר נולדו כאן, אלה שהם אינם אתיופים – וגם כאן, מעל הבימה, כמה פעמים אמרו "אתיופים" – לא, הם ישראלים שמוצאם אתיופי.

איילת נחמיאס ורבין: הם לא אמורים להיות במדבר חברתי; הם לא אמורים להיות חשודים על רקע צבע עורם; הם לא אמורים להתקשות בקבלת עבודה; הם לא אמורים להיות מוטרדים מהעתיד הכלכלי שלהם.

איילת נחמיאס ורבין: אפס נגישות חברתית בישראל של שנת 2015, חברים.

איילת נחמיאס ורבין: אני מנסה להבין איך מתנהלת הממשלה כשהיא יודעת שיש ציבור שלם שזקוק לתמיכה ממנה, לא רק בנושאים פיזיים וחברתיים, אלא בקבלה אמיתית, בחיבוק שלא נובע מאילוץ או מהתנשאות אלא מההבנה שהחברה הישראלית זקוקה להם בדיוק כפי שאנחנו זקוקים לה.

איילת נחמיאס ורבין: האמת היא שנעשה מעט מאוד.

איילת נחמיאס ורבין: אני שואלת אותך, אדוני ראש הממשלה, שלא נוכח כאן בדיון – וזה לא מספיק להצטלם אתם, אתה צריך היית להיות כאן:

איילת נחמיאס ורבין: איך אתה רוצה לשכנע את הקהילה, ואת הבית, שאתה באמת מתכוון לעשות משהו בעת הזאת?

איילת נחמיאס ורבין: בשנת 2008 התקבלה החלטה: תוכנית חומש לטיפול בבעיות יוצאי אתיופיה.

איילת נחמיאס ורבין: קשה להבין מה בדיוק בוצע; כשאתה מנסה להבין מהתקציבים, אתה לא ממש מצליח להבין מה בוצע.

איילת נחמיאס ורבין: ואז, ב-2012 פרצו המהומות בקריית-מלאכי, התקבלה כבר החלטה, בראשותך, אדוני ראש הממשלה, ביחס לסיוע למשפחות צעירות בדיור, תעסוקה, ייצוג הולם ומינוי קייסים נוספים.

יולי יואל אדלשטיין: נא לסיים.

איילת נחמיאס ורבין: מה בוצע מהחלטת הממשלה הזאת, אי-אפשר להבין, בעיקר כי לא רוצים שאנחנו נבין ונדע.

איילת נחמיאס ורבין: כשהטלת דופי ביום הבחירות, אדוני ראש הממשלה, במגזר שלם מתוכנו, היה נדמה לך שקיבלת הרבה מאוד קולות, אבל בעצם הפסדת את כוחך המוסרי לבוא ולומר שנפסיק את הקיטוב בתוכנו, את ההדרה, השנאה הגזענות.

איילת נחמיאס ורבין: מי זה "נפסיק", אדוני?

איילת נחמיאס ורבין: כשאתה מטיל דופי באוכלוסייה בתוכנו, אתה מטיל בנו דופי כעם.

איילת נחמיאס ורבין: לכמה עוד קריאות השכמה נוספות אתה זקוק?

איילת נחמיאס ורבין: לכמה עוד קריאות השכמה נוספות אנחנו כולנו כחברה זקוקים?

איילת נחמיאס ורבין: ולכן, אחי, בני העדה האתיופית – ותודה לאיש המשמר, אדוני היושב-ראש, אבשלום אמבאו, שלימד אותי הבוקר איך לומר "אני אתכם": קנאנטה גאר ניין – אני אתכם.

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת נחמיאס ורבין.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יוסי יונה – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת ענת ברקו.

יוסי יונה: אדוני היושב בראש, חברי חברי הכנסת, אני אתחיל בסיפור קצר.

יוסי יונה: ב-2011 התבקשתי על-ידי תנועות המחאה לשכנע נציגים של קבוצות שונות להצטרף למחאה.

יוסי יונה: דיברתי עם חלק מנציגי יוצאי אתיופיה, ואמרתי להם: יש לנו פה מאבק משותף, חברתי-כלכלי.

יוסי יונה: והם אמרו: אתה יודע, שם ברוטשילד החבר'ה נלחמים על דבש, ואנחנו נלחמים על כבוד אנושי בסיסי.

יוסי יונה: אני חייב לומר שנסתתמו טענותי, לא ידעתי מה לומר.

יוסי יונה: על-פי פרסומים, ראש הממשלה נתניהו הודיע על הקמתה של ועדה בין-משרדית בראשותו לתגובה על אירועי המחאה של יוצאי אתיופיה.

יוסי יונה: הוועדה, כך נמסר, תפעל לקידום פתרונות ותרכז את יישום התוכנית לשילוב יוצאי אתיופיה בכל תחומי החיים בחברה הישראלית.

יוסי יונה: אני בטוח שכל באי הבית מברכים על כל יוזמה אמיתית להידרש לנושא הזה, אבל אני לא חושב שיש ביוזמה הזו כדי לתת מענה הולם בעניין, כי זכרו, אחד מהאתגרים זה מה שנאמר לי אז: אנחנו נלחמים על כבוד אנושי בסיסי.

יוסי יונה: כולנו יודעים, מאז עלייתם לארץ של יוצאי אתיופיה הם חשופים לגילויי גזענות מחפירים ומקוממים.

יוסי יונה: דומה כי גון עורם השחור של יוצאי אתיופיה לא משתלב היטב באופן שבו רבים מאתנו מדמיינים את זהותה של החברה הישראלית.

יוסי יונה: דומה כי גם כאשר נעשו ונעשים מאמצים כנים לשלב את יוצאי אתיופיה בתוכנו, ברקע תמיד עומד מחסום הזרות שלהם, צבע עורם השונה, וכך גם המאמצים האלה זולגים לעתים לפטרונות, להתנשאות ואף לגילויי גזענות צרופים.

יוסי יונה: מדובר בקושי מוכר שיש לרבים, להכיר בערך האנושי, הבסיסי של הזולת כאשר הם רואים בו מושא לשיקום, מושא לחינוך מחדש, מין טעוני טיפוח שכאלה.

יוסי יונה: לכן, כדי לטפל באופן יסודי ומקיף במחסומים העומדים בפני השתלבותם של יוצאי אתיופיה בחברה הישראלית, יש להקים ועדה ציבורית, לא ועדה בין-משרדית.

יוסי יונה: ועדה מסוג זה מחייבת מחשבה ובדק-בית מעמיקים בזהותנו היהודית.

יולי יואל אדלשטיין: נא לסיים, אדוני.

יוסי יונה: היא תצטרך לבחון כיצד יש לחזק את היסודות ההומניים הקיימים בזהותנו היהודית.

יוסי יונה: האם יש למישהו – ואני מסיים, היושב-ראש – האם יש למישהו מיושבי הבית ספק שהחיזוק של יסודות אלה עולה בקנה אחד עם שימור האופי הדמוקרטי של ישראל וחיזוקו?

יוסי יונה: לכן, שתי המשימות הללו משתלבות: החשיבה מחדש על הזהות היהודית שלנו קשורה בטבורה בחיזוק האופי הדמוקרטי שלנו, וזה אחד מהאתגרים כבדי המשקל שעומדים בפנינו.

יוסי יונה: היה ונרצה להתמודד ברצינות, היה ונרצה להתמודד ברצינות עם שילובם של יוצאי אתיופיה בחברה הישראלית, הבה ונתמודד גם עם האתגר הזה.

יוסי יונה: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יוסי יונה.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת ענת ברקו – בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה יעלה חבר הכנסת שרון גל.

יולי יואל אדלשטיין: עד שלוש דקות לרשות גברתי.

ענת ברקו: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני פשוט מופתעת מהטרמפיסטים שלקחו את העניין הכאוב הזה של יוצאי אתיופיה כדי להטיף מוסר על גזענות ועל יחס לשחורים וכדומה.

ענת ברקו: קצת ציטוטים: קונדוליסה רייס נקראה על-ידי הפלסטינים "האלמנה השחורה" – גם שחורה וגם אישה; והגזענות, שהרבה מאוד מופנית גם ליהודים – הכוונה היא, הקריאה היא "יהודים".

ענת ברקו: לא "ישראלים" וכדומה.

ענת ברקו: אז באמת כדאי אולי, כשאנחנו מתמקדים בבעיה מהסוג הזה, לתת את מלוא הקשב.

ענת ברקו: יש בקרב יוצאי אתיופיה בעיה של קונפליקט תרבותי, ויש בעיה של הנהגה רוחנית שבעצם לא באה לידי ביטוי.

ענת ברקו: הדברים שהחזיקו את הקהילה כל כך הרבה שנים התפוררו.

ענת ברקו: צריך לחזק אותם, צריך לעזור להם, וצריך גם לתת להם אחריות.

ענת ברקו: מה זה אומר?

ענת ברקו: יש הרבה מאוד עמותות שמטפלות, יש הרבה מאוד תקציבים.

ענת ברקו: אין צורך בעוד ועדות ועוד ועדות ועוד ועדות, שלא יובילו לשום דבר.

ענת ברקו: יש צורך גם לקחת את הצעירים הללו, ויש הרבה מאוד עבודה, גם בתנועות-נוער, יחד אתם, ולבנות את ההנהגה מגיל צעיר.

ענת ברקו: כי היום גם בתנועות-הנוער הם לא לוקחים את האחריות, הם לא מוכנים להיות המדריכים, הם לא מוכנים לעשות את זה, הם לא מרגישים את המחויבות הזאת כלפי הקהילה.

ענת ברקו: זאת אומרת, כשאנחנו מדברים, יש דברים שבהם צריך לעשות את ההבחנה כמו שעשו בצבא – של לתת "מכת חום" לקבוצה מסוימת כדי להעצים אותה, לקדם אותה ולאפשר לה להתפתח, ומצד שני לשלב אותה.

ענת ברקו: אבל ההצמחה היא של המנהיגות מבפנים.

ענת ברקו: המוטיבציה היא אדירה, וכדאי מאוד להסתמך גם על המודלים של ההצלחה בצבא, ודרך אגב, עם כל הביקורת על המשטרה, יש הצלחות ניכרות גם במג"ב בשילוב קצינים יוצאי העדה האתיופית, לוחמים, חבר'ה טובים שנשארים גם למסלול של שירות קבע.

ענת ברקו: אז גם בעניין הזה לא כדאי לשפוך את התינוק עם המים.

ענת ברקו: אני מתחברת למה שאמר ידידי ד"ר נגוסה, ואני חושבת שדווקא מנהיגים מסוגו יכולים להוביל את השינוי מבפנים.

ענת ברקו: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת ענת ברקו.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת שרון גל, ואחריו – חבר הכנסת משה גפני.

שרון גל: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני לא נרשמתי לדיון, אדוני, חשבתי שבין 51 הדוברים מן הסתם מישהו יצליח לייצג את דעתי בנושא הכאוב הזה.

שרון גל: אבל אולי בגלל היותי חבר כנסת טרי, קשה לי עדיין, אני מודה, לעמוד מול גלי ההסתה האלה כאן.

שרון גל: גם בסוגיה הזאת – גם אותה מנצלים כדי להשמיץ, בציניות באמת חסרת גבולות, שבאה בדרך כלל מפיהם של אותם חברי כנסת מהרשימה המשותפת, הרשימה המאוחדת, בטוח רשימה שהיא, אני אומר בעדינות, נוטפת שנאה.

שרון גל: ראשית, אני מציע לכולנו לא לצאת מפרופורציות.

שרון גל: אני לא מקבל את האמירות האלה כאן, שאנחנו חברה גזענית במהותה.

שרון גל: נכון, יש תופעות חמורות, וחובה על כולנו לעקור אותן מן השורש, למשל אותו מקרה מצולם שכולנו מדברים עליו כאן, של אותו שוטר שתוקף את דמאס, החייל בן העדה האתיופית, והעניין הזה, צריך לומר, טופל.

שרון גל: הוא טופל יחסית במהירות, ואני מקווה גם ביעילות, ויש עוד הרבה מה לעשות.

שרון גל: מצד שני, אני רוצה שנזכור שעל אף כל הקשיים – וגם את זה צריך לומר כאן, בדיון הזה – בני העדה בסך הכול השתלבו בחברה, במוסדות להשכלה גבוהה, בצה"ל; אנחנו הרי אחים, ונלחמים כתף אל כתף, אנחנו מתאמנים יחד, אנחנו לוחמים יחד, וגם במקומות עבודה, אפילו כאן, בכנסת, בכל מקום.

שרון גל: צריך לומר: שנים של תהליך של קליטה – עם קשיים, עם בעיות, עם ליקויים פה ושם, אבל מתקיים תהליך, ותהליך חיובי.

שרון גל: ושוב, יש המון מה לתקן, אבל המהות של העניין הזה – שבדיון כזה אנחנו שומעים דברי הסתה של אותם טרמפיסטים.

שרון גל: אגב, צריך לומר, היה לי גם עונג קטן בדיון הזה, כשאני שומע את חבר הכנסת אחמד טיבי יוצא להגנתו של חייל ישראלי, ציוני, אוהב הארץ.

שרון גל: אבל לקשור בין המקרה הזה למותו של ח'יר חמדאן, שתקף שוטרים בסכין – גם זה מצולם; רואים את זה שם בבירור.

שרון גל: הרי אין להם, לאותם חברי כנסת שכבר לא נמצאים כאן, בעיה להתיר את דמם של שוטרי משטרת ישראל ושל חיילי צה"ל ולקרוא לשוטרים מעל הדוכן הזה רוצחים.

שרון גל: רוצחים.

שרון גל: כשאחרי חקירה מקיפה, כולל צילומי אבטחה, כולל גביית עדויות, כולל כל מה שאפשר לעשות במין חקירה כזאת, שנמשכה לא יום ולא יומיים, אומרים במח"ש, על דעת פרקליט המדינה, שאין פה שום חשד למעשה לא תקין, והייתה כאן פעולה של הגנה עצמית מוצדקת.

שרון גל: לבוא אחר כך ומעל הדוכן הזה בכנסת להעביר מסר לכולם ולומר שוטרים רוצחים – זו ממש התרת דם של שוטרים.

שרון גל: ואני מודה, אדוני היושב-ראש, בשלב הזה של כהונתי הטרייה אני לא מסוגל לעמוד מנגד ולא לבקש את רשות הדיבור.

שרון גל: אני רוצה לומר משפט אחרון.

שרון גל: הרי מה עושים אותם חברי כנסת כמו אחמד טיבי וחנין זועבי ואחרים שדיברו כאן בעניין הזה – הם עושים עוול לציבור הערבי ששלח אותם לכאן.

שרון גל: למה?

שרון גל: כשיהיה באמת מקרה של אלימות שוטרים לא מוצדקת, בלי סיבה, כלפי כל אזרח, ערבי או יהודי, זה לא משנה, אף אחד לא יקשיב להם.

שרון גל: אבל ממתי באמת הם דואגים לציבור שלהם?

שרון גל: וזה לא משנה אם הותקף יוסי או הותקף יוּסף; אם זה אברהם או אברהים.

שרון גל: אני התחייבתי – אדוני, לסיום – ואני מתכוון לקיים: אני אהיה כאן "כיפת ברזל" לכל ניסיון של אותם חברי כנסת לתקוף את חיילי צה"ל או את שוטרי משטרת ישראל, לכנות אותם בביטויים שאין להם מקום בבית הזה, כמו רוצחים.

שרון גל: אסור לאפשר להסית להתיר דם.

שרון גל: אין לי ציפיות מהם, ובכל זאת אסור לשתוק, כי למילים יש כוח, ולמתירי דם חובתנו להשיב ובמקום.

שרון גל: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת גל.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת משה גפני – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת יעל גרמן.

יולי יואל אדלשטיין: עד שלוש דקות.

משה גפני: אדוני יושב-ראש הכנסת, חברי חברי הכנסת, מכיוון שיש זמן קצר לכל דובר בעניין הזה, אומר שאני לא מתכוון לדבר על הנושא של הפגיעה בחייל ממוצא אתיופי.

משה גפני: חבר הכנסת אברהם נגוסה תיאר אותו קודם בנאומו, בחור שהוא מלח הארץ, ובאמת מזל שצילמו את העניין הזה.

משה גפני: אני לא רוצה לדבר על האמירות נגד השוטרים והאלימות שהייתה בהפגנה או לא הייתה בהפגנה – אני לא רוצה לדבר על העניין הזה; אחת הוועדות צריכה לדון בעניין הזה, לגבי מה שנעשה.

משה גפני: אני רוצה לדבר על העיקרון של – איך התפרץ הזעם הזה.

משה גפני: לצערי הרב, אני אמרתי את זה.

משה גפני: אני הייתי יושב-ראש ועדת הכספים בכנסת השמונה-עשרה, ואני טיפלתי בתוכנית החומש של עולי אתיופיה, עם איגום משאבים של משרדי החינוך, האוצר והכלכלה, וכל הנושאים שנוגעים בעניין הזה, ואמרתי אז: הממשלה עושה צחוק בכל התהליך הזה של הטיפול בעולים מאתיופיה, שנמצאים במצב כלכלי קשה.

משה גפני: הם גרים בעיקר ביישובים שהם במצב סוציו-אקונומי לא קל, ותמונת המצב היא שבסופו של דבר יתפרץ הזעם הזה.

משה גפני: זה לא רק העולים מאתיופיה.

משה גפני: אצלם זה בא לידי ביטוי באופן הכי חריף שיכול להיות.

משה גפני: באמת.

משה גפני: כולנו אמרנו: הם אנשים שקטים, הם אנשים שמה שיעשו להם, זה לא יגיע למצב הזה.

משה גפני: אני אמרתי: לא כך.

משה גפני: אנחנו חברה שיש בה עשירים מאוד שנהנים מהתקציב הציבורי או מהמשאבים שהקדוש-ברוך-הוא נתן לכלל אזרחי ישראל, והם קיבלו את זה מהממשלות לדורותיהן, עם הרבה מאוד כסף.

משה גפני: מספר אנשים מצומצם, מספר משפחות מצומצם.

משה גפני: יש מעמד הביניים והשכבות החלשות מבחינה כלכלית, שאין להם יכולת לתת חינוך לילדים, לתת רווחה, לתת בריאות.

משה גפני: אין להם הדבר הזה.

משה גפני: אנחנו הופכים להיות מדינה ניאו-קפיטליסטית, שהפערים בחברה בה הופכים להיות הרבה יותר חמורים ממה שאנחנו מסתכנים מהאויבים שלנו מבחוץ.

משה גפני: אמרתי את זה לא היום, לא בעקבות ההפגנה הזאת; אמרתי את זה בהיותי יושב-ראש ועדת הכספים, כשהיינו צריכים לדון פעם אחר פעם בתוכנית החומש, כשהממשלה קיבלה החלטה ולא יישמה אותה.

משה גפני: וכל פעם היינו צריכים למצוץ עוד קצת כסף, ועוד 10 מיליון, ועוד 20 מיליון.

משה גפני: אמרנו: הרי בסוף זה יתפרץ.

מיקי לוי: אמרתם.

מיקי לוי: מה עשיתם?

מיקי לוי: מה עשיתם?

משה גפני: זה הנאום הראשון שלי – –

מיקי לוי: אני רוצה לשאול אותך.

משה גפני: – – בקדנציה הזאת.

משה גפני: תאמין לי, יגיע הוויכוח, אדוני סגן שר האוצר לשעבר.

משה גפני: אני אגיד מה אני עשיתי כשהייתי יושב-ראש ועדת הכספים, ואני אגיד מה אתם עשיתם לעולי אתיופיה כשהייתה לכם כל הממשלה.

מיקי לוי: זה יהיה דיון מאוד מעניין.

משה גפני: כלום, אפס, זירו.

משה גפני: כלום לא עשיתם.

משה גפני: התפרצות הזעם הזאת היא בגלל המע"מ אפס שלכם.

מיקי לוי: רבע שעה אתה עומד ורק מעצים את עצמך.

משה גפני: זה על חשבוני, הצעקות שלו?

משה גפני: לא.

יולי יואל אדלשטיין: חצי דקה.

משה גפני: כי את ההתחשבנות מי עשה מה אנחנו נעשה.

משה גפני: הרי אם תהיה קואליציה, אני מניח שאני אהיה באיזה תפקיד, ואתם תהיו חברים, ואנחנו נדבר על העניין הזה.

משה גפני: אני אגיד מה עשיתי, מה עשיתי בשביל עולי אתיופיה, ואני אגיד מה אתם עשיתם.

משה גפני: נגיד.

משה גפני: הרי פה זה בניין לבירור האמת.

משה גפני: אתם אוהבים, דרך אגב, את הוויכוח עם החרדים, כי אין לכם משהו אחר.

משה גפני: אז תתווכחו אתנו.

משה גפני: אנחנו כנראה נקבל החלטה שלא עונים לכם.

משה גפני: כנראה.

משה גפני: אני עוד לא בטוח.

משה גפני: אני כנראה לא אתגבר על יצרי.

משה גפני: אני חוזר לעולי אתיופיה, אדוני היושב-ראש.

מיקי לוי: אירחתי אותך – – –

משה גפני: אני יודע, ועשית אותי סגן של ליצמן.

מיקי לוי: אבל סגן ראש הממשלה.

איתן כבל: וואי, וואי, זה מה שהוא עשה?

יולי יואל אדלשטיין: זה אחרי שנתיים בכנסת, חבר הכנסת כבל.

איתן כבל: והוא ישב פה כל הזמן.

יולי יואל אדלשטיין: אני מבקש לסיים.

משה גפני: אדוני היושב-ראש, אני מבקש לסכם את העניין.

משה גפני: יש בחברה הישראלית תת-זרמים שאנחנו לא מודעים להם, או שאנחנו מודעים ולא עושים דבר.

משה גפני: יש במדינת ישראל ציבורים שלמים – אני לא יודע אם לזהות אותם כציבור, או לזהות אותם כמקומות יישוב או כמצב סוציו-אקונומי נמוך.

משה גפני: הם מרגישים שיש פה אנשים שנהנים באופן יוצא מן הכלל בעשירות שלהם ובדברים שהמדינה נתנה להם, או שהציבור בישראל נתן להם, והם לא יכולים לגמור את החודש.

משה גפני: שני בני-הזוג עובדים, אין להם יכולת לתת חינוך לילדים שלהם, רווחה, וכל מה שאמרתי קודם.

משה גפני: התפרצות הזעם של העולים מאתיופיה, בלי לשפוט את האלימות ואת כל הדברים האלה, שאני נגד, ומה שנעשה לחייל ממוצא אתיופי, זה חמור – לא על זה אני מדבר.

משה גפני: תדעו, ושתדעו גם אתם, חברי הכנסת החדשים: אם בקדנציה הזאת לא נטפל בפערים הנוראים בחברה הישראלית, הסכנה שיש לנו מבחוץ תתגמד לעומת מה שעלול, חס וחלילה, לקרות פה.

משה גפני: התפקיד שלנו – לצמצם את הפערים.

משה גפני: אני לא אומר שלא יהיו עשירים ולא יהיו עניים, אבל לצמצם את הפערים.

משה גפני: הגענו למצב בלתי נסבל.

משה גפני: הזעם הוא זעם של כולנו.

משה גפני: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת גפני.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת יעל גרמן.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת איל בן ראובן.

יעל גרמן: אדוני היושב-ראש, חברי וחברותי חברות הכנסת, איך אפשר להתעלם מזה שהחברה הישראלית גזענית, שרון גל? גזענית.

יעל גרמן: גם ההערות שלך כאן

יעל גרמן: כלפי חברי הכנסת הערבים – אתה בוודאי לא רואה את עצמך גזען, אבל אני שיושבת כאן שומעת את השנאה, עד כמה אתה לא מסוגל לשמוע דברים אחרים – –

שרון גל: את מסכימה עם זה – – –

יעל גרמן: – – עד כמה אתה כועס כשאומרים דברים שאתה לא מסכים אתם – –

שרון גל: את מסכימה עם זה שאומרים – – –

יעל גרמן: – – ואתה ביטוי לחברה שלא רואה את עצמה, אבל מן הצד רואים אותה.

שרון גל: את מסכימה עם זה שמכנים שוטרים "רוצחים"?

שרון גל: זה בסדר?

יעל גרמן: בעיקר היחס שלנו לאתיופים הוא יחס גזעני – –

שרון גל: זה לא מקומם אותך שקוראים לשוטרים "רוצחים", חברת הכנסת גרמן?

יעל גרמן: – – ואני רוצה לדבר רק על נושא אחד, אני רוצה לדבר על נושא תרומות הדם.

יעל גרמן: אני משוכנעת שכאן, בבית הזה, ואני כבר אמרתי את זה לא פעם ולא פעמיים, כולם יודעים שאת הדם של חברי העדה האתיופית זורקים ולא מקבלים.

יעל גרמן: אבל כשאני אומרת את זה בחוץ, לחברים שלי ולציבור, לא מאמינים שמדינת ישראל שלוקחת את העדה האתיופית לצבא, שהם חלק מאתנו, איך אפשר לזרוק את הדם שלהם לפח, וכאשר הם רוצים לתרום דם, לבוא ולומר להם: לא, את הדם שלכם אנחנו לא מקבלים?

שרון גל: לא שמעתי אותך מגנה את יאיר גרבוז.

יעל גרמן: אז אני רוצה לספר לכם – –

שרון גל: לא שמעתי אותך מגנה את יאיר גרבוז.

יעל גרמן: – – שיש היום המלצות של ועדה שאני הקמתי, המלצות שעדיין נמצאות במשרד הבריאות ועוד לא קיבלו אותן ועוד לא אימצו אותן.

יעל גרמן: ההמלצות האלה באות ואומרות שיוצאי העדה האתיופית שנמצאים בארץ עשר שנים – ולהווי ידוע, מרבית העולים הגיעו לפני עשר שנים, יש אולי כמה עשרות שהגיעו בעשר השנים האחרונות – זאת אומרת, מדובר על למעלה מ-98% מבני העדה האתיופית שיוכלו לתרום דם.

יעל גרמן: אני חושבת שבכך אנחנו מתקנים עוול של שנים.

יעל גרמן: אני חושבת שבכך אנחנו נחזיר ולו במעט את הכבוד העצמי הפגוע של בני העדה.

יעל גרמן: אני מבקשת, מפצירה, במשרד הבריאות, ובראש הממשלה שהוא למעשה שר הבריאות: אמץ את המסקנות האלה מייד, שנה את הנוהל, ולפחות תתקן את אחת האפליות הנוראיות כלפי העדה, רק אחת מהן.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת גרמן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איל בן ראובן – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת דניאל עטר.

איל בן ראובן: כבוד היושב-ראש, חברי וחברות הכנסת, אני מברך על הדיון החשוב הזה היום ותוהה על דיונים דומים שראוי לקיים לפני פרוץ הלהבה.

איל בן ראובן: יש לנו בדואים, יש לנו ערביי ישראל, ויש לנו גזענות.

איל בן ראובן: נודה בכך, ואם נודה בכך אז גם נטפל.

איל בן ראובן: ברצוני לצטט בקצרה מספרו של ד"ר גדי בן עזר, "המסע": "יהודי אתיופיה הגיעו לכאן עם תחושה חזקה ביותר של זהותם היהודית, יותר מאשר כשיצאו למסע.

איל בן ראובן: הם חשו שעמדו במבחן כפרטים וכקהילה במהלך המסע.

איל בן ראובן: הם הרגישו שרכשו את הזכות להיכנס לישראל, ארץ האלוהים, ולהיות חלק מהחברה הישראלית.

איל בן ראובן: הם האמינו שבין אחיהם בישראל הם ירגישו שלמים יותר".

איל בן ראובן: כגודל הציפייה, גודל האכזבה.

איל בן ראובן: אני פגשתי את צעירי העדה בצה"ל, ביחידות הטובות ביותר, שאגב, נאבקות על גיוסם של בני העדה, שנחשבים לחיילים מצוינים.

איל בן ראובן: ביום א', בליל הזוועה בתל-אביב, ראיתי את עיניהם הכלות של החיילים האלה, מתבוננות באלימות שנוצרה בשטח, אלימות שאיננה דרכם.

איל בן ראובן: מתקפות מילוליות ופיזיות על אזרחים וחיילים כאן בארצנו, ברחובות הערים, הן עניין בלתי נסבל.

איל בן ראובן: אחינו שעלו מאתיופיה חוו וחווים חוויות אלו משך שנים, ואוי לבושה.

איל בן ראובן: אנחנו אפשרנו לתופעה הנוראית הזאת לקרות.

איל בן ראובן: חברים, ההתפרצות האחרונה היא תוצר של חוסר מעש, של אכזבה איומה.

איל בן ראובן: מדינת ישראל, שבעזרת צה"ל, המוסד וגורמים נוספים הצליחה לבצע מבצעי עלייה אדירים, כ"מבצע שלמה" ו"מבצע משה", לא הצליחה לסייע לעולים האלו להתגבר על קשיי הקליטה בארץ החדשה, והעברנו אותם תהליך של כתישה במסדרונות של הביורוקרטיה הישראלית.

איל בן ראובן: מדובר באנשים שממלאים את חובותיהם לחברה הישראלית ואף מעבר לכך.

איל בן ראובן: 90% מבני העדה האתיופית מתגייסים לצה"ל, אך אחד מכל שישה מהם מוצא עצמו בכלא, ו-50% מהם לא מצליחים לסיים את מסלול השירות בצה"ל.

איל בן ראובן: חשוב לי לציין, כבוד היושב-ראש, כי צה"ל מקיים זה שנתיים תוכנית פעולה מאוד משמעותית שכוללת התייחסות מיוחדת לבני העדה – הכנה לצה"ל, תהליך ליווי של החיילים – ואני רואה זאת כדוגמה חיובית לארגון שפועל לתיקון מצב.

איל בן ראובן: צריך להקים ועדת חקירה פרלמנטרית ללימוד איפה טעינו.

איל בן ראובן: חשוב מכך – להקים מייד צוות פעולה בין-משרדי – צוות פעולה, לא ועדה, צוות פעולה – שיפעל ויעשה דברים, ולאורך זמן.

איל בן ראובן: לא מילים, מעשים.

איל בן ראובן: צריך להקצות משאבים; צריך שהמשאבים האלה יוקצו ויתופעלו בצורה יעילה ומתאימה לאוכלוסייה האתיופית הייחודית הזאת.

איל בן ראובן: עלינו לדאוג לחינוך, לא רק לצמצום פערי ההשכלה של האתיופים, אלא יותר חשוב – לחינוך החברה הישראלית שלנו לקבלת השונה והאחר, למיגור תופעת הגזענות באשר היא.

איל בן ראובן: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת איל בן ראובן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת דניאל עטר – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת מסעוד גנאים.

קריאה: – – –

יולי יואל אדלשטיין: יגיע תורה.

דניאל עטר: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני רוצה דווקא להתחיל מההערה בדבריה של חברת הכנסת שלי יחימוביץ, על השד בבקבוק שמעת לעת מוציאים אותו ומכניסים אותו.

דניאל עטר: אני בהחלט מסכים אתך.

דניאל עטר: אני חושב שהגיע הזמן להשאיר את השד הזה בחוץ, ושהחברה הישראלית תתעמת עם כל הנקודות האפלות בחיי היום-יום שלה.

דניאל עטר: ואולי זו גם ההזדמנות להודות לחבר'ה הצעירים מהעדה האתיופית שגרמו לנו ליום הזה, ולדבר על המצוקות של החברה הישראלית, כי הם לא היחידים.

דניאל עטר: כמעט את כל הדברים שנאמרו כאן אני היום יכול לומר על החברה הישראלית ביחסה לערבים, על החברה הישראלית ביחסה לחרדים ולעוד הרבה מאוד קבוצות.

דניאל עטר: אנחנו יודעים שאנחנו סוג של שבטים שעדיין לא עשו את האיחוד ביניהם.

דניאל עטר: אבל מה לעשות, הונח בפנינו דוח מבקר המדינה, וכשאתה רואה שממשלה שהתפקיד שלה להתמודד עם הבעיות של החברה מגבשת תוכנית חומש ולא מיישמת אותה, מגדירה תקציב ביחד עם אותה חברה ששותפה עם הסוכנות היהודית, ובמהלך השנים 2010–2012 מעבירה רק 8% מהתקציב, אז מה אנחנו מתפלאים שאלה התופעות?

דניאל עטר: מה אנחנו מתפלאים שהעולים מאתיופיה או האתיופים שחיים במדינת ישראל עומדים על ממוצע של 86% בגיוס לצה"ל כאשר הממוצע הוא 74%, והם עומדים על 86%, אבל אחרי חצי שנה זה צונח לרמה של מתחת ל-45%?

דניאל עטר: זאת אומרת, יש פה קלקול עמוק מאוד וצריך להתמודד אתו.

דניאל עטר: הגיע הזמן שאנחנו נתמודד עם הדברים האלה ועם הבעיות האלה של החברה, וזה בדיוק תפקידה של ממשלת ישראל.

דניאל עטר: לכן אני רוצה להצביע על הצלחה אחת גדולה מאוד ביחס לאוכלוסייה האתיופית.

דניאל עטר: יש פרויקט שנקרא תל"מ שמשרד העלייה והקליטה מפעיל בקיבוצים.

דניאל עטר: על-פי הנתונים שמשרד הקליטה מפרסם, במהלך השנים שהפרויקט הזה עובד יש לו קרוב ל-1,500 בוגרים, 92% הצלחה.

דניאל עטר: אז אם יש פרויקט כל כך מוצלח, וכל מה שצריך – הקיבוצים וגם המושבים מוכנים להרחיב אותו לכל מי שרק ירצה, והסוגיה היא סוגיה תקציבית, אז, אדוני ראש הממשלה, תעמיד את התקציבים כפי שהתחייבתם בתוכנית החומש, תפעילו את התוכנית הזו.

דניאל עטר: לך, חבר הכנסת אברהם נגוסה, אני רוצה להציע הצעה שתהיה אולי תכליתית, אולי מכל יום הדיונים הזה זו תהיה התוצאה הטובה ביותר לטובת העדה האתיופית.

דניאל עטר: כיוון שראינו – תראו, אנחנו קרובים מאוד לבחירות, וראינו בתקופת הבחירות איזה סרטון שראש הממשלה היה בייביסיטר.

דניאל עטר: אני מניח שאם הוא היה באמת בייביסיטר הוא היה יודע איך מרכיבים פאזל של ארבעה חלקים.

דניאל עטר: כיוון שהוא לא הצליח להרכיב פאזל של ארבעה חלקים, אני ממליץ לך ללמוד ממה שקרה ביממה האחרונה, מהבית היהודי.

דניאל עטר: תודיע שאם עד להצבעה על הממשלה לא יעבירו את כל התקציבים שמגיעים לעדה האתיופית, אתה לא תתמוך בהקמת הממשלה החדשה.

דניאל עטר: אתה לשון מאזניים, אתה יכול להכריע אם היא תקום או לא תקום.

דניאל עטר: אז אם אתה מייצג את העדה האתיופית, זו חובתך.

דניאל עטר: מהיום עד להשבעה של הממשלה, אתה יכול להשיג למען העדה האתיופית את מה שלא עשו ב-30 השנים האחרונות.

דניאל עטר: שיהיה לך ולנו בהצלחה.

דניאל עטר: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת דניאל עטר.

קריאה: – – – ועוד "וולבו".

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מסעוד גנאים – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת רחל עזריה.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני חושב שהאלימות וגילויי הגזענות נגד העדה האתיופית מוכיחים שגזענות היא מחלה מידבקת, ומה שמתחיל נגד הערבים לא יישאר שם; זה יעבור לאתיופים, למזרחים ולאחרים.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, מדאיגה אותי האלימות של המשטרה, הברוטליות שלה.

מסעוד גנאים: דרך אגב, על הברוטליות הזאת נגד הערבים לא מדברים רק חברי הכנסת הערבים.

מסעוד גנאים: למי שרוצה, נחזור למסקנות ועדת אור שהוקמה אחרי אירועי אוקטובר 2000, אז נהרגו 13 צעירים ערבים.

מסעוד גנאים: שם נכתב שהמשטרה הרגה אותם ללא הצדקה, כי יש תרבות של אלימות ושל ברוטליות אצל המשטרה.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, אני חושב שגילויי האלימות של המשטרה הם השליש של המרחק לפסגה של ההר.

מסעוד גנאים: אתה יודע, הר הקרח הוא שליש מעל האדמה או המים, ושני-שלישים, השורשים, הם מתחת לאדמה או למים, ושם הבעיה.

מסעוד גנאים: אני חושב שמי שצריך להשיב היום ולעמוד הוא לא השר לביטחון הפנים, אלא ראש הממשלה, שר החינוך אולי, משום שאנחנו מדברים על נושא ערכי וחינוכי ממדרגה ראשונה.

מסעוד גנאים: עכשיו, מה ההבדל?

מסעוד גנאים: ערבי שרוצה למחות נגד גזענות, זועם על המדינה, על המדיניות שלה, הולך להפגין – הורגים אותו.

מסעוד גנאים: אתיופי, מזרחי, יכול להפגין.

מסעוד גנאים: ואני אהיה עם ההפגנה ואני מזדהה אתו, אבל לא הורגים אותו.

מסעוד גנאים: למה?

מסעוד גנאים: כי אתיופי, מזרחי, זה לגיטימי, זה אזרח.

מסעוד גנאים: מחאתו מחאה של אזרח, וזה לגיטימי, הוא יכול לעשות את זה.

מסעוד גנאים: אבל ערבי שמוחה הוא איום ביטחוני.

מסעוד גנאים: כאילו זו מחאתם של אויבים שמערערים על יסודותיה של המדינה, ולא מוחים נגד המדיניות של הממשלה.

מסעוד גנאים: וזה ההבדל.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, הגזענות נגד הערבים היא מדיניות.

מסעוד גנאים: זה לא רק מנטליות ורק אידיאולוגיה.

מסעוד גנאים: יש אידיאולוגיה ויש מנטליות שמזינות את הגזענות, אבל זו גם מדיניות.

מסעוד גנאים: מה אומרים, למשל, על מדיניות הייהוד?

מסעוד גנאים: כאשר שר אומר, למשל: המטרה שלנו ליישב 300,000 יהודים בגליל על חשבון הערבים – מה זה?

מסעוד גנאים: כאשר מחליטים להרוס את הכפר הבלתי-מוכר אום-אלחיראן כדי להקים על הריסותיו יישוב יהודי בשם אום-אלחיראן – מה זה, זה לא גזענות?

מסעוד גנאים: לצערי הרב, אדוני היושב-ראש, הגזענות היא בשורשים, אבל גם בראש, בקודקוד.

מסעוד גנאים: ואין לנו היום – לצערי.

מסעוד גנאים: ראש ממשלה שמסית נגד אזרחים ערבים רק משום שהם ממלאים את חובתם או את זכותם לבחור, הוא לא דוגמה לאנטי-גזענות או לסובלנות.

מסעוד גנאים: על זה אמרו הערבים, אדוני היושב-ראש, את הפתגם המפורסם: אל ת'לם אל אעווג' מן אל ת'ור אל כּבּיר – התלם העקום מהשור הגדול.

מסעוד גנאים: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מסעוד גנאים.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת רחל עזריה – בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: ואחריה – חברת הכנסת מיכל רוזין.

רחל עזריה: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, בלילה קר וגשום לפני כשלוש שנים קיבלתי טלפון מפעיל חברתי בירושלים שסיפר לי שיש מאהל מחאה של יוצאי הקהילה האתיופית ליד בית ראש הממשלה.

רחל עזריה: לילה, באמת אחד הקשים, ובירושלים אנחנו יודעים מה זה חורף גשום וקר.

רחל עזריה: מייד ניגשתי, הייתי אז חברת מועצה, באתי אליהם לראות במה מדובר.

רחל עזריה: זה היה אוהל, מאהל, שהחזיק מעמד תקופה לא מבוטלת במחאה על הגזענות, על האפליה, על החוויה שלהם שהם לא מקבלים את מה שמגיע להם, את מה שיאפשר להם לחיות חיים טובים ומתוקנים במדינת ישראל.

רחל עזריה: מה שהיה מדהים באותה מחאה זה שהם החליטו בצורה חד-משמעית שלא תהיה שום אלימות, שתהיה מחאה שקטה, שתהיה מחאה תרבותית, לא משנה מה קורה.

רחל עזריה: היה ניסיון לפנות את האוהל, ולאורך כל הדרך הם התעקשו על זה.

רחל עזריה: בהפגנה בירושלים פגשתי את החבר'ה מאותו מאהל.

רחל עזריה: חלקם כבר הרבה פחות צידדו בקו השקט והמתון.

רחל עזריה: את אחד מהם אפילו ראיתי מין רעול פנים כזה.

רחל עזריה: שאלתי אותו: מה קרה?

רחל עזריה: הוא אמר לי: אני, נמאס לי.

רחל עזריה: אני לא ממשיך להיות שקט ונחמד.

רחל עזריה: ניסיתי לפני שלוש שנים, צעדתי ברגל, באתי כל הדרך, ישבתי פה באוהל שבועות בקור הירושלמי.

רחל עזריה: עכשיו אנחנו נמצאים בנקודת מבחן.

רחל עזריה: יש פה הרבה מאוד צעירים שמסתכלים לראות איך אנחנו מגיבים, איך מדינת ישראל מגיבה.

רחל עזריה: היו כבר שתי תוכניות חומש.

רחל עזריה: שתיים.

רחל עזריה: כל פעם מחדש יושבים וכותבים תוכנית חומש, ועכשיו אנחנו צריכים הישגים הרבה יותר משמעותיים כי המהלך פה הוא לא רק לדאוג שיהיו להם חיים טובים יותר, שיהיו לאנשים חיים טובים יותר, אלא זה גם מהלך חינוכי.

רחל עזריה: אנחנו צריכים לוודא שאנשים לא מאבדים את האמון בדמוקרטיה, ואנחנו צריכים לוודא שאנשים יודעים שכשהם יוצאים למחות על דברים צודקים זה מגיע לתוך הבית הזה, זה מגיע לממשלה, זה מגיע לכנסת, ומחליטים את ההחלטות שמשנות את החיים שלהם.

רחל עזריה: כך שאנחנו צריכים לוודא שלא רק יהיו להם חיים טובים יותר, אלא גם לוודא שהמהלך החינוכי הזה ישתלם וישתנה, וכדי להבהיר שלא צריך לעשות מהלך אלים ולא כך אנחנו מנהלים את המדינה שלנו.

רחל עזריה: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת עזריה.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת מיכל רוזין, ואחריה – חברת הכנסת ציפי לבני.

מיכל רוזין: כבוד היושב-ראש, חברי וחברות כנסת נכבדים, בשטף הדברים שנאמרים, אני חושבת שחשוב להאיר נקודה נוספת שעוד לא דובר בה בדיון במחאת הקהילה האתיופית, וזה ייצוג הנשים המשמעותי בחזית המאבק.

מיכל רוזין: אני חושבת שבהפגנה הזאת ראינו – גם בהפגנות, גם בתקשורת – בחזית המאבק את הנשים ממוצא אתיופי.

מיכל רוזין: יש לכך חשיבות מאוד מאוד גדולה.

מיכל רוזין: בחברה הישראלית, בחברה שבה אנחנו מוצאים לא פעם, כמובן מעבר לאפליה של נשים בכלל החברה, הדרה של נשים מהרבה מקומות של מוקדי כוח, אנחנו גם מוצאים שבהרבה מאוד מיעוטים ובהרבה מאוד קבוצות באוכלוסייה נשים סובלות מאפליה כפולה, מהדרה כפולה, ובוודאי כך גם אותן נשים ממוצא אתיופי.

מיכל רוזין: אני רוצה לקרוא מה שכתבה שושי מהרי בפייסבוק שלה: "במרוצת השנים המשיך אבי להרצות לנו על הייררכיה וכבוד, משמעת והתנהגות טובה, שכן כל אלה יעזרו וינתבו את חיינו לטובה.

מיכל רוזין: מה שאבא שלי לא ידע, או שבחר להתעלם ממנו, הוא שזה לא משנה כמה קשה תאנוס את עצמך לסביבה הלבנה, היא תוקיע אותך ללא הרף.

מיכל רוזין: תשנה, תחליק, תיישר, תבלוט, תצניע, זה לא משנה.

מיכל רוזין: המציאות שלך היא כזאת: שחור שווה פחות, לעתים עד כדי לא כלום".

מיכל רוזין: כך כותבת אישה שגדלה בחברה, בקהילה שחינכה אותה להיות חלק מקבוצת הנשים.

מיכל רוזין: ומאותה קבוצת נשים שהרבה פעמים כפופות לגברים בקהילה, בחברה כולה, אותן נשים צריכות להתמודד בכל המקומות בחברה הישראלית; לא רק עם האפליה הגזענית שהן חשות כמו כל יוצאי הקהילה, אלא גם עם החברה הפטריארכלית שמפלה אותן לרעה.

מיכל רוזין: כך גם ברחוב, בהערות; כך גם סיפרה נערה אתיופית, שכאשר היא הלכה עם בן-זוגה והמשפחה שלה, פנו לבן-זוגה ושאלו אותו אם הוא מתנדב עם קהילת האתיופים בזמנו הפרטי.

מיכל רוזין: כך גם הן מספרות שכאשר הן מנסות להתקבל לעבודה הן סובלות מאפליה כפולה, גם בגלל צבען וגם כמובן מכך שהן נשים.

מיכל רוזין: בדוח של "מרכז אדוה" מאוגוסט 2015 מדגישים כי האפשרויות שעומדות בפני נשים ישראליות אתיופיות הן מאוד מוגבלות.

מיכל רוזין: חלקן הגדול, מי שאינן בעלות השכלה, מופנות לעבודות ניקיון בקבלנות, טיפול בקשישים, קופאיות וכדומה.

מיכל רוזין: גם אלה שלומדות, ויש רבות כאלה בקהילה – דווקא הנשים הן רוב הלומדות בקהילה ורוכשות השכלה – נתקלות לא פעם ביחס מפלה.

מיכל רוזין: אנחנו ראינו את החשיפה בערוץ 2 של אותה מרצה במכללה בחולון שאמרה: "האתיופים משתלטים על המדינה.

מיכל רוזין: שכחתם מאיפה באתם"; "איזה חוצפנים, תפסו פה ביטחון".

מיכל רוזין: ואותה אסנת, הסטודנטית שפעלה נגד הדברים, אמרה: "זה מה שהיא חושבת, זה מה שהיא באמת מאמינה בו.

מיכל רוזין: היא התעקשה שאנחנו צריכים להתחיל לסתום את הפה, להגיד תודה.

מיכל רוזין: זה משפיל, בחיים לא פניתי ככה לבן-אדם.

מיכל רוזין: אותי חינכו לכבד אנשים קודם כול בגלל שהם בני-אדם".

מיכל רוזין: אני חושבת שמחאת הישראלים ממוצא אתיופי חייבת להיות גם מחאת הישראליות ממוצא אתיופי.

מיכל רוזין: אנחנו חייבות לראות שהמחאה לא רק תשחרר את כלל הקהילה ואת הגברים בקהילה, אלא גם את הנשים בקהילה.

מיכל רוזין: בואו נביט במשקפיים פמיניסטיים ונראה גם אותן.

מיכל רוזין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת רוזין.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת ציפי לבני – בבקשה, גברתי, ואחריה – חברת הכנסת קסניה סבטלובה.

ציפי לבני: סיפור עלייתם של בני העדה האתיופית לישראל הוא סיפור ציוני מדהים, שלדעתי שום סרט הוליוודי שרוצה לרגש לא היה ממציא – תסריט כזה של סוכני מוסד, מדריכי צלילה בכאילו, של אלפים על אלפים צועדים במדבר, של מטוסי חיל האוויר שלוקחים אותם ומביאים אותם לארץ המובטחת תוך כדי שהם ממלמלים וחולמים על ירושלים.

ציפי לבני: וכולנו התרגשנו עד דמעות כשראינו אותם ככה יוצאים לבושים בשלמות הלבנות האלה מבטן המטוס, מנשקים את האספלט של שדה התעופה בן-גוריון, וכולנו בכינו מהתרגשות, וגם הם, רק שאנחנו אחר כך המשכנו לשגרת יומנו והשארנו אותם עם הדמעות, שהפכו מדמעות של התרגשות לדמעות של כאב מול אטימות והשפלה וגזענות שקיימות בחברה הישראלית.

ציפי לבני: אני נחשפתי במהלך השנים לבעיה, ולמדתי שהפתרון תלוי בכמה דברים.

ציפי לבני: נתחיל בכבוד שמגיע להם ולא ניתן.

ציפי לבני: מה שלא יודעים, שכ-4,000 איש מתו בדרך לארץ-ישראל, ובמשך שנים, בכל יום ירושלים, בני העדה היו מתפללים באופן אקראי, לא ממוסד, לא מסודר, בלי הכרה של המדינה, עד שקבעתי שיום ירושלים יהיה יום האזכרה הממלכתי וסידרנו את אותה אנדרטה בהר-הרצל, ומאז כולם באים לכבד אותם.

ציפי לבני: ומה שפחות יודעים זה עד כמה הקייסים, שהיו כל כך חשובים לעדה, אותם רבנים נאלצו לקבל עליהם את התכתיב של הרבנות למרות אותה אהדה ואותו מעמד שהיו להם בעדה.

ציפי לבני: אבל כולנו שומעים גם את אותם סיפורים, כמו הסיפור שהבן שלי החייל חוזר לחופשה והיחידה שלו, הצוות בצנחנים, הולך לבלות, והחייל האתיופי צריך לחכות בחוץ עד שהחברים שלו, האחים שלו, בעצם מסדרים לו את הכניסה המיוחלת למועדון.

ציפי לבני: וראיתי צעירים אקדמאים שלא מקבלים אותם לעבודה.

ציפי לבני: הלב של כולנו בעצם היה בהפגנה הזאת, זאת האמת, וזה בסדר וזה יפה וזה מעיד על החברה הישראלית, אבל לא מספיק שנתרגש ונראה עד כמה אנחנו רוצים לעשות את השינוי.

ציפי לבני: כדי להשתנות, אנחנו אלה שצריכים להשתנות.

ציפי לבני: הם לא צריכים להשתנות, ואני לא רוצה שילד ממוצא אתיופי יחשוב שעדיף להיות לבן.

ציפי לבני: אנחנו צריכים להשתנות ולהילחם קודם כול בגזענות, ומלחמה בגזענות היא מלחמה בכל גילויי הגזענות.

ציפי לבני: אי-אפשר לבחור רק במאבק בגזענות נגד בני העדה האתיופית כשמגלים גזענות נגד חלקים אחרים בחברה, כולל בני מיעוטים אחרים, וזה היה חלק מקמפיין נגד גזענות שעשיתי כשרת המשפטים.

ציפי לבני: התיקון המוסדי, גם הוא ברור.

ציפי לבני: כבר היו ועדות.

ציפי לבני: אתם יודעים מה?

ציפי לבני: גם הוקמה כבר ועדת חקירה פרלמנטרית בעבר, רק שנתניהו – כן, אותו נתניהו שנבחר ב-2009 – בחר לבטל אותה.

ציפי לבני: אבל כבר התוצאות ידועות, גם כי אנחנו יודעים מה צריך לעשות, אבל זה דורש כסף, וזה דורש הרבה כסף, אבל הכסף הזה קיים.

ציפי לבני: ובשבועיים-שלושה האחרונים ראינו כמה מפגשים.

ציפי לבני: ראינו מפגשים שהיו פחות מתוקשרים, למשל חתימת ההסכם הקואליציוני עם יהדות התורה, וראינו פגישה מאוד מתוקשרת של נתניהו עם בני העדה האתיופית, אבל זה עובד הפוך, כי הכסף נמצא בפגישות הלא-מתוקשרות.

ציפי לבני: ובפגישה המתוקשרת לא תצא תמיכה, כי הם לא השותפים הטבעיים של נתניהו שמרכיב היום את ממשלת שותפיו הטבעיים.

ציפי לבני: שלא לדבר על אותם 2 מיליארד שעלתה מערכת הבחירות הזאת, כשנתניהו בחר לפרק ממשלה שייצגה חלקים שונים, סוג של אחדות, כדי להקים את ממשלת שותפיו הטבעיים.

ציפי לבני: 2 מיליארד – –

יולי יואל אדלשטיין: נא לסיים.

ציפי לבני: – – רק תחשבו עד כמה ניתן היה לשנות את חייהם של בני העדה רק עם 2 המיליארד האלה.

ציפי לבני: אני רוצה לסיים באמת בשיר נפלא של שלמה גרוניך ולהקת "שבא" שנקרא "בקרוון".

ציפי לבני: זהו שיר הקורע את הלב, ואחד המשפטים אומר: "בבית-הספר קוראים לי כושי, אבל מתכוונים לשחור".

ציפי לבני: אבל המשפט הכי נורא בעיני הוא: "אין לנו תקווה אבל יש לנו מולדת" – והתפקיד שלנו לתת להם את התקווה.

ציפי לבני: ובהתייחס לדברים שאמרה קודם מיכל על הנשים, רק סיפור קטן, אני יודעת שזה מחוץ לזמן.

ציפי לבני: באחד האירועים הפוליטיים שהייתי בהם הגיעו שתי ילדות קטנות בנות העדה האתיופית – זה היה בתקופה שהתמודדתי על ראשות הממשלה – והן כתבו שם פתק, ואחת מהן אמרה שכשהיא תהיה גדולה היא רוצה להיות ראש ממשלה.

ציפי לבני: ואם מדברים על תקווה, חשבתי שאם בכל זאת ילדה בת 12 עדיין חושבת שזה אפשרי, אז מי אנחנו שנחסום אותה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת לבני.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת קסניה סבטלובה – בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת אלי אלאלוף.

קסניה סבטלובה: כאשר שמעתי על המקרה של חייל אתיופי שהותקף באכזריות וסבל מאלימות משטרתית – זו לא פעם ראשונה, אנחנו כולנו מכירים את הסיפורים האלה ושמענו עליהם לא פעם אחת – קודם כול נזכרתי בסיפורים של חברי בני העדה יוצאי חבר המדינות שסבלו גם הם מאלימות משטרתית.

קסניה סבטלובה: נזכרתי גם בחוויה שלי בשנות ה-90, כאשר חששתי לצאת לרחובות מחשש לאלימות, חשש מהתקפה, אם פיזית ואם מילולית.

קסניה סבטלובה: לא זכרתי שהיו כל כך הרבה מגִנים באותה תקופה בשנות ה-90.

קסניה סבטלובה: למזלנו, הדברים מתחילים להשתנות ואנחנו שומעים יותר ויותר קולות שקוראים לשינוי, שקוראים בעצם למאבק בתופעה המאוד-מכוערת הזאת שנקראת גזענות, ויש יותר ויותר קולות שבכל השפות אומרים "לא לגזענות", "נייט רסיזמו", "לא ללעונסוריה".

קסניה סבטלובה: אני הופתעתי מאוד כשלמחרת היום, אחרי שראינו את ההפגנה הגדולה הזאת וראינו באמת מפגן כוח עצום של אנשים שיוצאים לרחובות, אם בני העדה האתיופית, אם אחרים, למחרת – כמו שאמרה ציפי לבני עכשיו – לא היה המשך.

קסניה סבטלובה: נכון, היו סיקורים בתקשורת; נכון, היו דברים של פוליטיקאים, אבל היכן, היכן תורגמה המחאה הזאת בבתי-ספר, באוניברסיטאות?

קסניה סבטלובה: לא ראיתי פעולה אחת שננקטה בצורה רשמית, שתהיה פעולה ארצית, שבכל בתי-הספר ידברו עם התלמידים, שהתלמידים יצאו לרחובות אף הם, שידברו אתם על מה זה גזענות באמת, כאשר אנחנו עדיין מתמודדים עם התופעה הזאת גם בבתי-ספר, גם באוניברסיטאות וגם בעצם בכל מקום ציבורי במדינת ישראל.

קסניה סבטלובה: אז אני קוראת לכולכם להתאחד למען פעולה במערכת החינוך הישראלית; שהפעולה הזאת לא תישכח, שהאנשים שיצאו לרחובות לא ישכחו – הם ודאי לא ישכחו – שאנחנו לא נשכח מה שהם אמרו, מה שאנחנו אמרנו באותם ימים.

קסניה סבטלובה: עכשיו זה על סדר-היום, אז בואו נעשה גם המשך, בואו נתרום לכך שמערכת החינוך הישראלית גם תעקוב, כי בעצם אנחנו מדברים על התופעה הזאת שהילדים שלנו מתחנכים עליה, ילדים רכים בגיל של הילדות שלי, שהן בנות שש היום.

קסניה סבטלובה: הם שואלים, הם מסתכלים על המאבק האלים הזה, והם רואים רק אלימות.

קסניה סבטלובה: אם הם לומדים על התופעה הזאת רק מאמצעי התקשורת, אז הם רואים רק את ה-juice – הם רואים רק את המאבק האלים, רק את האבנים, רק את הפגיעות בשוטרים או במפגינים; הם לא רואים את הזעקה האמיתית של אותם אנשים שיוצאים לרחובות וקוראים לשינוי.

קסניה סבטלובה: כולנו צריכים לקרוא לשינוי, בכל רמה.

קסניה סבטלובה: ואני חוזרת על כך שאנחנו צריכים עכשיו להתאחד בכל מערכות החינוך בארץ, רשמיות ולא רשמיות, חילוניות ודתיות, מערכת החינוך הערבית, מערכת החינוך היהודית – כולם צריכים להתאחד ולפעול יחד ברמה שפשוט מדי יום ידברו עם התלמידים; לא רק יום למחרת ההפגנה, מדי יום ידברו אתם על מה זה גזענות, נגד מי היא מופנית, למה התופעה הזאת מכוערת ולמה חשוב למגר אותה מחיינו.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת קסניה סבטלובה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אלי אלאלוף, ואחריו – חבר הכנסת יעקב פרי.

יעקב פרי: לפי הרשימות פה אני עכשיו.

יולי יואל אדלשטיין: לא לא, זה לפי הסדר המקורי.

יולי יואל אדלשטיין: אני לא יודע למה יש סדר אחר, אבל – בבקשה, אדוני, עד שלוש דקות לרשותך.

אלי אלאלוף: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, זה מאוד סמלי שהנאום הראשון או דברי הראשונים בכנסת זו הם בעצם בנושא של מצב החברה בישראל.

אלי אלאלוף: היום ספציפית אני מכבד את החלטת היושב-ראש – מעריך אפילו – שהחליט לדון בנושא יהדות אתיופיה; הגזענות פוגעת בנו, בכל החברה הישראלית, אבל אני אסתפק בהגדרת סדר-היום.

אלי אלאלוף: אני רוצה שנבין: יש הרבה פתרונות, יש הרבה תשובות, יש אפילו כסף, מה שאין זה החמלה ובקשת הסליחה.

אלי אלאלוף: ותרשה לי לבקש סליחה.

אלי אלאלוף: אנחנו כאזרחים צריכים לבקש סליחה מכל מי שאנחנו פוגעים בו מסיבות גזעניות, ובמיוחד ביהדות אתיופיה, שזה הנושא היום.

אלי אלאלוף: אנחנו צריכים לבקש סליחה מהמשפחות האתיופיות שנמצאות בארץ ו-6,000 קרובים שלהן ממתינים בכיליון עיניים להצטרף אליהן פה.

אלי אלאלוף: אין שום סיבה לכך שהעלייה שלהם נעשית בצורה כל כך מבוקרת, אם לא בצורה רשלנית.

אלי אלאלוף: אנחנו יודעים באיזה תנאים הם נמצאים.

אלי אלאלוף: אנחנו צריכים לבקש סליחה על כך שבכמה בתי-ספר בארץ אחוז יוצאי אתיופיה הוא גבוה בצורה מחפירה, ומשרד החינוך נכשל בתפקידו לפזר אותם בצורה נכונה בכל המסגרות, גם בהתאם למקומות מגוריהם אבל בעיקר לפי היכולות שלהם.

אלי אלאלוף: אנחנו צריכים לבקש סליחה על כך שלא לימדנו את ההורים לדבר עברית.

אלי אלאלוף: אנחנו צריכים לבקש סליחה על כך שמשרד הכלכלה לא לימד שנים רבות מקצוע את ההורים שיושבים בבתים.

אלי אלאלוף: אנחנו צריכים לבקש סליחה על כך שמספר הילדים של יוצאי אתיופיה במעונות-היום הוא כמעט אפסי.

אלי אלאלוף: ואם רוצים שהילדים לא יתפתחו עם פיגור התחלתי חייבים למצוא להם פתרונות מיידיים בנושא הזה.

אלי אלאלוף: אנחנו צריכים לבקש סליחה על כך שאחרי 30 שנה, 30 ומשהו שנים, של העלייה ההירואית, כפי שהסבירה חברת הכנסת לבני, אנחנו עוד מחזיקים אותם תחת מסגרות של עולים חדשים, ומשרד הקליטה לא מצא את הפתרון לסגור את המסגרות.

אלי אלאלוף: אין שום סיבה – כפי שאני, כמרוקאי או יליד מרוקו, לא הייתי רוצה לשלוח את הבן שלי למסגרת מרוקאית או למסגרת רוסית או לכל מסגרת עדתית מסוג זה.

אלי אלאלוף: המדינה צריכה לעשות הכול כדי שכל המסגרות הייחודיות, כולל התוכנית הלאומית ותוכנית החומש – זה בלוף אחד גדול.

אלי אלאלוף: ואני מרשה להגיד ולהתבסס על הניסיון שלי בעבודה של שנים רבות בתחום זה – הדבר היחיד שהסכמתי לעשות למען האתיופים זה "לתכמן" את הממסד הדתי בבאר-שבע ולבנות את בית-הכנסת הראשון של יהדות אתיופיה.

אלי אלאלוף: חוץ מזה חייבים לשלב אותם בכל המערכות.

אלי אלאלוף: אנחנו צריכים גם לבקש סליחה על כך שלא פיתחנו מערכות אישיות לכמה עולים מאתיופיה שזקוקים לזה, אם בפסיכולוגיה, אם בנושאים אחרים רפואיים וכדומה.

יולי יואל אדלשטיין: נא לסיים.

אלי אלאלוף: אנחנו צריכים לבקש סליחה על כך שבאמת הדם שלהם הוא דם הפקר במסגרת מערכת הבריאות.

אלי אלאלוף: אנחנו חייבים לצאת ומייד כדי שכולנו, כל החברה הישראלית תבין שאם היא לא תתקן את המהלכים האישיים והמערכתיים שלה האסון רק יהיה גדול, וחבל.

אלי אלאלוף: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אלי אלאלוף.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יעקב פרי, ואחריו – חברת הכנסת קארין אלהרר.

יעקב פרי: נכבדי היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, יוצאי אתיופיה אינם חצאי אזרחים.

יעקב פרי: ואני קודם רוצה לומר שאני מצטער שלא ראיתי – ואני מקווה שראייתי עדיין עמי – אף נציג או נציגה של העדה ביציע האורחים.

יעקב פרי: חבל, מכיוון שהכנסת והיושב-ראש החליטו החלטה נכונה, ואני מברך על כך, אך חבל שנציגות או נציגים של העדה לא באו לשמוע את ההתייחסויות.

קריאה: – – –

יעקב פרי: אם היו אז אני חוזר בי.

יעקב פרי: כ-10,000 שקלים לחודש – זהו השכר הממוצע במשק.

יעקב פרי: פחות מ-5,000 שקלים לחודש – זהו השכר הממוצע של ישראלים יוצאי אתיופיה.

יעקב פרי: הישראלים יוצאי אתיופיה הם כ-1.5% מאזרחי מדינת ישראל, אבל למעלה מ-40% מהנערים הנמצאים במוסדות כליאה לנוער הם אתיופים.

יעקב פרי: נתוני העוני מראים כי 51.7% מיוצאי אתיופיה הם עניים, ובקרב ילדים מן העדה 65% הם עניים.

יעקב פרי: שיעור האבטלה בקרב יוצאי אתיופיה הוא 13%, שזה כפול מהשיעור באוכלוסייה הכללית.

יעקב פרי: לעומת זאת, 91% מיוצאי אתיופיה אשר נולדו בישראל מתגייסים לצה"ל, וזאת לעומת כ-75% מהחברה הכללית.

יעקב פרי: והנתונים הנ"ל הם שהצדיקו את הססמה בהפגנות האחרונות: הדם שלנו טוב רק למלחמות.

יעקב פרי: חברותי וחברי חברי הכנסת, אדוני היושב-ראש, יוצאי אתיופיה אינם חצאי אזרחים.

יעקב פרי: ישראלים יוצאי אתיופיה לא זקוקים לרחמים, הם זקוקים ליחס שווה.

יעקב פרי: כי אין הבדל בין יוצאי אתיופיה לכל אחת ואחד מאזרחי מדינת ישראל, והפתרון לעיוותים שהצגתי הוא מיגור הגזענות ומתן הזדמנות שווה.

יעקב פרי: כדי להדגיש את גודל הבעיה אתייחס בקיצור נמרץ למקרה בוחן אחד, שהוא צה"ל.

יעקב פרי: מנתוני מרכז המידע והמחקר של הכנסת עולה, כפי שציינתי, שאחוזי הגיוס של ישראלים יוצאי אתיופיה הם גבוהים במיוחד.

יעקב פרי: אז מדוע אין קצין בכיר יוצא אתיופיה אחד בדרגת אלוף-משנה בצה"ל?

יעקב פרי: אני לא טוען בשום אופן שיש בצה"ל מדיניות של אפליה כלפי יוצאי אתיופיה, אבל אני כן טוען שכחלק מהיותנו חברה שיש בה תופעות קשות של גזענות, מערכת הביטחון לא השכילה לתת מענה הולם ליוצאי אתיופיה.

יעקב פרי: העובדה שבכל שדרת הפיקוד הבכירה של צה"ל יש רק שלושה קצינים יוצאי אתיופיה בדרגת סגן-אלוף ואפס קצינים בדרגה הגבוהה מסגן-אלוף אינה מתקבלת על הדעת.

יעקב פרי: העובדה ש-12% מכלל החיילים בכלא צבאי הם יוצאי אתיופיה, אחוז גבוה ולא פרופורציונלי במאות אחוזים לעומת חלקם באוכלוסייה, אינה מתקבלת על הדעת, כי צה"ל מהווה את קרש הקפיצה אל החברה הישראלית.

יעקב פרי: הנתונים שהצגתי רק ממחישים בפנינו את גודל ועומק הבעיה, והם תמונת ראי של החברה אשר מדירה ומפלה את יוצאי אתיופיה, ומחייבת אותנו לפעול לפתרונות מיידיים אשר יהוו נקודות פתיחה שוות יותר לעתיד טוב יותר.

יעקב פרי: ואני מאחל לכולנו שנהיה באמת טובים יותר, רגישים יותר, שוויוניים יותר; שנמגר את הגזענות מחברתנו, ושנהיה ראויים לאחינו יוצאי אתיופיה.

יעקב פרי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יעקב פרי.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת קארין אלהרר – בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת חיים ילין.

קארין אלהרר: אדוני יושב-ראש הכנסת, חברי חברי הכנסת, אני רוצה לספר לכם סיפור.

קארין אלהרר: סיפור המעשה הוא בשני ילדים שנולדו באותו יום, באותה שנה ובאותה מדינה – ילד א' וילד ב'.

קארין אלהרר: לילד א' יש אבא עורך-דין ואימא מהנדסת חשמל; לילד ב' יש אימא מנקה ואבא שומר במפעל.

קארין אלהרר: לילד א' יש כמובן חדר מלא צעצועים ומשחקים; לילד ב' יש חדר במרכז קליטה עם עוד ארבעה אחים.

קארין אלהרר: לילד א' יש מחשב, לילד ב' – אין, אבא שלו בכלל לא הבין בשביל מה צריך את זה; צריך את הכסף לאוכל ולתרופות.

קארין אלהרר: שש שנים חלפו מאז לידתם באותו יום ובאותה שנה.

קארין אלהרר: הם נכנסים יחד לכיתה א'.

קארין אלהרר: ילד א' מגיע כשהוא כבר יודע לקרוא, וקצת חשבון, אפילו טיפה אנגלית.

קארין אלהרר: ילד ב', אין לו ילקוט, אז הוא סוחב את המחברות בשקית.

קארין אלהרר: ילד א' מגיש למורה את כל העבודות מודפסות, וילד ב' מכין תמיד את השיעורים בחושך, לאור נרות.

קארין אלהרר: כשילד א' אומר שהוא צריך עוד ציוד, נותנים לו אפילו יותר ממה שהוא ביקש, וילד ב' שומע רק צעקות שאין כסף, אז הוא יוצא למטה לחברים, לשבת על הברזלים.

קארין אלהרר: למרות הכול, ילד ב' באמת מנסה בכל כוחו לסגור את הפער.

קארין אלהרר: אבא שלו יודע שרק השכלה מנצחת את העוני, רק החינוך יוציא אותו מהמקום שבו הוא נמצא.

קארין אלהרר: חולפות השנים, ומשרד הרווחה הבין: כדי שבאמת יהיה סיכוי לילד ב', צריך להכניס אותו לפנימייה, כי ברור שרק משם יהיה המוצא.

קארין אלהרר: לילד א' כמובן כולם אומרים שבטוח הוא יהיה פרופסור, כמו אבא, כמו אימא, כי יש לו חוכמה.

קארין אלהרר: לילד ב' נשארה רק חוכמת הרחוב.

קארין אלהרר: השנים חולפות, ובגיל העשרה הם רוצים לתרום דם.

קארין אלהרר: מילד א' מקבלים באהבה.

קארין אלהרר: ילד ב'?

קארין אלהרר: אומרים לו: לא צריך, יש לנו כבר מספיק.

קארין אלהרר: ילד א', כמו ילד ב', עשה את אותן שעות שמירה בצבא, אכל באותו חדר אוכל, סחב את אותה אלונקה.

קארין אלהרר: אבל השנים חולפות.

קארין אלהרר: אחד יצא לטיול מסביב לעולם, והשני מנסה להשלים בגרויות ועובד כמלצר באולם כדי לחסוך כסף.

קארין אלהרר: השנים עוברות וחולפות, והפער ביניהם הולך ומתרחב.

קארין אלהרר: הסיפור הזה הוא סיפור שיכול להתאים להרבה מאוד אוכלוסיות שהן בשוליים של החברה הישראלית במדינת ישראל, אבל הוא מתאים במיוחד ליוצאי אתיופיה.

קארין אלהרר: הוא מתאים להם במיוחד, כי אנחנו, החברה הישראלית, לא יודעים לשים אותם אתנו, בקונסנזוס, במרכז.

קארין אלהרר: בואו נפסיק את המעגל הזה ונכיל אותם בתוכנו.

קארין אלהרר: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה לחברת הכנסת קארין אלהרר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת חיים ילין – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן.

יולי יואל אדלשטיין: עד שלוש דקות לרשות אדוני.

חיים ילין: כבוד היושב-ראש, חברי, הסיפור מתחיל לפני כ-20 שנה, אם אני לא טועה, באחד הטיולים שלי בחולות עגור, ואני רואה שם מסלול.

חיים ילין: מסלול.

חיים ילין: שם נחתו, לשם הגיעו מה שנקרא עולי אתיופיה.

חיים ילין: עכשיו, יפעת, אני אגיד לך משהו – עולה נשאר תמיד עולה.

חיים ילין: לא כי הם רוצים להיות עולים.

חיים ילין: כי החברה – – –

מירב בן ארי: אתה מתכוון אלי.

חיים ילין: מה?

חיים ילין: אותה מפלגה.

חיים ילין: לא פגעתי באף אחד.

חיים ילין: עולה נשאר עולה, כי ככה זה.

חיים ילין: אנחנו רוצים להיטמע בתוך החברה, וזו מלחמה תמידית, יומיומית.

חיים ילין: הקהילה האתיופית היא קהילה מדהימה; אצילית, עם המון ענווה.

חיים ילין: תסתכלו על האנשים.

חיים ילין: הדור שעלה, הוא לא מסתכל עליכם בעיניים, הוא מוריד את הראש.

חיים ילין: הוא מוריד את הראש מתוך כבוד.

חיים ילין: והנה, קם דור שלא מוריד את הראש.

חיים ילין: הא רוצה להסתכל על החברה בגובה העיניים, אבל אנחנו לא מסוגלים.

חיים ילין: כל מה שאני אמרתי עכשיו לא עולה כסף.

חיים ילין: לא צריך את גפני בוועדת הכספים, ולא צריך תקצוב, צריך רק דבר אחד – שהם ירימו את הראש ואנחנו נסתכל עליהם בגובה העיניים.

חיים ילין: אתם יכולים לשבת – כולנו פה, 70 דוברים, לדבר, להטיף והכול, אבל אנחנו לא מסתכלים עליהם בגובה העיניים.

חיים ילין: אין פה שום אמירה מעבר לזה.

חיים ילין: ויש המון תוכניות והמון רצון טוב, אבל בסוף אנחנו צריכים להבין דבר אחד, שהוא מהותי: אנחנו, כעם היהודי שיושב במדינת ישראל, צריכים להוקיע את הגזענות, בכל הכוח.

חיים ילין: אנחנו חייבים להיות – ולשאוף להיות – חברת מופת; אחרת מה אנחנו עושים פה בכלל?

חיים ילין: עכשיו, יכולים לשבת שלוש שעות, ראש הממשלה עם כל מי שאתם רוצים, כי זה הסימפטום.

חיים ילין: זאת אומרת – ואני לוקח על עצמי, אני לא מאשים אף אחד, אני חלק מ-120 חברי כנסת, אבל אנחנו, כמדינה, יודעים רק דבר אחד – לכבות שרפות.

חיים ילין: אנחנו לא מסוגלים למנוע אותן.

חיים ילין: ככה בכרמל, וככה בפעם הבאה בעוטף-עזה, וככה עם האתיופים.

חיים ילין: ככה עם הבדואים, ככה כמעט עם כל מגזר.

חיים ילין: ושורש הבעיה של כל הדבר הזה נקרא גזענות, ובזה אנחנו צריכים לטפל, לרוחב של כל משרד.

חיים ילין: ואם אנחנו נצליח להסתכל על כולם בגובה העיניים, ולא בצבע העור, נהיה חברת מופת, חברה הרבה יותר טובה.

חיים ילין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת חיים ילין.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן – בבקשה, גברתי.

עאידה תומא סלימאן: בנאום הבכורה שלי אמרתי בעצם שאם לא הייתה מופעלת האלימות שהופעלה נגד המפגינים מהקהילה האתיופית ואם לא הייתה ההפגנה רועשת – או שתי ההפגנות לא היו רועשות כמו שהיו, אולי באמת הנושא הזה לא היה עולה לכותרות ואולי באמת לא היינו דנים בזה פה בצורה כזאת.

עאידה תומא סלימאן: בעצם, כל עוד הדור הצעיר מהקהילה האתיופית סבל בשקט כל פעם שנזרק מפתחה של דלת, וכל פעם שהתייחסו אליו בגזענות, וכל פעם שהוא לא השתלב בחברה, וכל פעם שנרצחה אישה אתיופית וההתייחסות הייתה שזה חלק מהתרבות, וכל פעם שילד אתיופי הוכה וגם זה היה חלק מהתרבות, וכל פעם שלא הרמנו קול, וכל פעם שהם בעצמם לא הרימו קול, כי חשבו באמת שככה אפשר להשתלב, בשקט, יותר בתוך הציבוריות הישראלית – בעצם ההתנהגות הייתה התנהגות גזענית.

עאידה תומא סלימאן: וכל פעם שהם לא עשו את הרעש שנעשה עכשיו, זה לא היה בכותרות ואף אחד לא רצה לדבר ולא להסתכל בראי ולראות שבאמת בחברה הזאת יש גזענות.

עאידה תומא סלימאן: בנאום הבכורה שלי גם אמרתי שיש הייררכיה של דיכוי והייררכיה של גזענות במדינה הזאת.

עאידה תומא סלימאן: אני בספק רב אם מישהו היה מתבטא בצורה שהתבטאו בה גם חלק מחברי הבית הזה בנאומים על הגזענות וזה היה עובר בשקט.

עאידה תומא סלימאן: בחלק מהנאומים שמעתי את הנימה של תמיכה במאבק של הקהילה האתיופית כי הם בשר מבשרנו והם חלק מההגמוניה הזו, או מהרוב היהודי.

עאידה תומא סלימאן: הם גם ציונים הרי, לא?

עאידה תומא סלימאן: כאילו זו הסיבה.

עאידה תומא סלימאן: והם לא שמו לב, חברי המכובדים, שכשהם אומרים את זה הם כבר מדירים, והם כבר מוציאים מהכלל, והם כבר מתייחסים לאוכלוסייה השנייה שיושבת בתוך מדינת ישראל, יושבת במולדתה.

עאידה תומא סלימאן: מבלי לשים לב לא התייחסו לעניין של הגזענות מתוך עמדה ערכית אמיתית, ערכית-מוסרית, של אמונה עמוקה בזכויות אדם וזכויות אזרח, אלא מתוך שבטיות, אלא מתוך זה שלא מקובל שבשבט הזה נוציא מישהו מהכלל.

עאידה תומא סלימאן: השאלה האם באמת העמדה כלפי גזענות בבית הזה היא עמדה ערכית-מוסרית, ואז אפשר לדבר על גזענות נגד אתיופים ובאותה מידה – והייתי רוצה לשמוע את זה גם כן מהרוב פה – לדבר על גזענות נגד הערבים ועל גזענות נגד מזרחים.

עאידה תומא סלימאן: טוב, מזרחים הם גם כן חלק מהרוב היהודי.

עאידה תומא סלימאן: האם אפשר שאנחנו נשמע פה מישהו שידבר על גזענות נגד האתיופים ובאותה מידה יוקיע את ההתבטאויות של ראש הממשלה ביום הבחירות, ובאותה מידה לא יאשים את האוכלוסייה הערבית במצב שלה ויגיד: אנחנו אשמים בזה שהיום יש מצב של 60,000 בתים שמאוימים בהריסה?

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה להגיד לכם, אני מאוד מקווה שהגזענות נגד האוכלוסייה הערבית תתחיל גם כן להיראות, מבלי שהצעירים שלנו יוציאו את הכעסים שלהם ומבלי שנצטרך לעשות הפגנות רועשות ולסגור כבישים ולהתעמת עם המשטרה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

עאידה תומא סלימאן: אני מאוד מקווה שבאמת העמדות שנשמעו פה נגד גילויי הגזענות – שיהיו אמיצים מספיק גם לדבר על גזענות נגד האוכלוסייה הערבית ולמנוע, ולמנוע, עימות שהתסכול יכול להוביל אליו.

עאידה תומא סלימאן: אני מאוד מקווה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת עאידה תומא סלימאן.

יולי יואל אדלשטיין: אני מזמין את חבר הכנסת דוד אזולאי.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

דוד אזולאי: אדוני היושב-ראש, עמיתי חברי הכנסת, אדוני השר, הדיון הזה מתקיים על רקע אותה פגיעה של שוטר בחייל, ואני חושב שזה היה רק הטריגר.

דוד אזולאי: אני לא רוצה להיכנס לנושא הזה מפני שלצערי הרב אני מכיר את הנושא של אלימות המשטרה.

דוד אזולאי: אני מכיר אותו מהזווית של ועדת הפנים; המקרה הזה הוא לא מקרה יחיד ולא מקרה חריג.

דוד אזולאי: לצערי הרב יש – זה לא המקום לדבר על זה.

דוד אזולאי: אני רוצה להתייחס דווקא לנושא של אחי יהודי אתיופיה.

דוד אזולאי: מי שהכיר את העלייה הזו, מי שהכיר את האנשים האלה – הייתה לי הזכות להיות שליחו של מרן הרב עובדיה יוסף, זכר צדיק וקדוש לברכה, ששלח אותי לאתיופיה בהיותי סגן שר הפנים כדי ללמוד מקרוב על אותה יהדות; ואני הייתי צריך לטפל בנושא המינהלי.

דוד אזולאי: יושב כאן חברי חבר הכנסת אברהם נגוסה, היינו ביחד שם.

דוד אזולאי: לאחר מכן הלכתי יחד עם הרב שלמה משה עמאר, שהיה אז אב בית-דין בפתח-תקווה, והוא היה צריך לטפל בנושא ההלכתי.

דוד אזולאי: ושם בעצם למדתי להכיר מי זו יהדות אתיופיה, איזו מסורת יפה, איזו מסורת נפלאה, איזו תרבות יש לאנשים האלה.

דוד אזולאי: והנה, לצערי הרב, מגיעים לכאן, כשאתה מסתובב בשכונות שבהן מרוכזות אותן אוכלוסיות של עולי אתיופיה אתה פשוט לא מאמין למראה עיניך, ואתה שואל: האם האנשים האלה עלו לארץ-ישראל בשביל להתפרק?

דוד אזולאי: חס ושלום, אלה אנשים שידעו לשמור על המסורת הנפלאה שלהם.

דוד אזולאי: והנה, ריכזו אותם בכל מיני מקומות, בכל מיני פינות, וכתוצאה מכך הייתה פגיעה קשה.

דוד אזולאי: ואני חושב שמי שראה את הנתון המזעזע – אני לא רוצה להיכנס לאחוזים כי הדברים לא בדוקים – אבל אחוז גדול של אותם נערים מאתיופיה נמצאים באחד מבתי-הכלא בארץ.

דוד אזולאי: אדוני היושב-ראש, זה עצמו צריך להדליק נורה אדומה כלפי מערכת האכיפה, כלפי מערכת המשפט.

דוד אזולאי: איפה הממסד החברתי?

דוד אזולאי: איפה הממסד המוניציפלי?

דוד אזולאי: איפה הרשויות הממשלתיות?

דוד אזולאי: אני רוצה להגיד לכם, אחי יהודי אתיופיה, טוב עשיתם שהצפתם את הבעיה הזאת.

דוד אזולאי: אחרת, הייתם מגיעים לתוצאה שאולי בעוד 20–30 שנה העסק הזה היה צף, ומי יודע מה היה יכול להיות אז.

דוד אזולאי: אני רק מקווה שמקבלי ההחלטות יפנימו את העניין הזה וייקחו את הנושא לטיפולם, ואני מאוד מקווה שלא ייקחו את זה בצורה כזאת שאנחנו האדונים ואנחנו נקבע בשבילכם.

דוד אזולאי: מאוד מאוד חשוב שמי שרוצה לטפל בבעיה – בראש ובראשונה לקחת את האוכלוסייה הזו, שגם הם יהיו שותפים להחלטות שהולכים לדון בהן, ולא לתת להם להיות משקיפים מן הצד, כי אחר כך מה שיקרה – החלטות כאלה וניסיונות לטפל בבעיה מהצד – אדוני, יצא שכרנו בהפסדנו.

דוד אזולאי: לכן אני מאוד מקווה – טוב שהנושא הזה עלה, טוב שהוא נמצא על סדר-היום.

דוד אזולאי: אדוני היושב-ראש, טוב אתה עושה שאתה מעלה את הנושא ואתה מאפשר לכולם להתבטא בעניין הזה, ועל כך תבורך, אבל אני מאוד מצפה מהממשלה שתקום, בעזרת השם, שהנושא הזה יהיה על סדר-יומה.

דוד אזולאי: ואני מבקש מאחי יהודי אתיופיה: אנא מכם, אל תרפו מהעניין הזה.

דוד אזולאי: רכשתם אהדה, הציבור אוהב אתכם, ואנחנו רוצים שאתם תהיו חלק בלתי נפרד מעם ישראל ומארץ-ישראל.

דוד אזולאי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת דוד אזולאי.

יולי יואל אדלשטיין: עד כאן רשימת הדוברים להיום.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, בהמשך ישיר לדברים של דוד אזולאי, ברור לגמרי שאנחנו נצטרך לפעול כאן הרבה מול הרשות המבצעת, הממשלה.

יולי יואל אדלשטיין: לכן הצעות הסיכום של הסיעות יגיעו אם וכאשר תוקם ממשלה, תושבע ממשלה, ואנחנו נצביע על הצעות הסיכום.

אברהם נגוסה: סליחה, אדוני היושב-ראש, אני הצעתי הקמת ועדת חקירה פרלמנטרית – – –

יולי יואל אדלשטיין: פרוצדורלית זה משהו אחר.

אברהם נגוסה: האם אפשר לעשות את ההצבעה היום?

יולי יואל אדלשטיין: לא, לא, אי-אפשר לעשות הצבעה, יש פרוצדורה לנושא הזה.

יולי יואל אדלשטיין: גם היו חברי כנסת נוספים שכבר הגישו בכתב את הבקשה הזאת, והעדפנו בשלב זה לקיים דיון שכל מי שרצה – יותר מ-50 חברי כנסת השתתפו בו; אין אפשרות גם להגיש הצעה כזאת כל עוד אין ממשלה.

יולי יואל אדלשטיין: ברגע שתהיה ממשלה גם נסכם באמצעות הסיעות את הדיון הזה, ובעצם זה יהיה המבחן הראשון של הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: נאמרו כאן הרבה מאוד מילים יפות.

יולי יואל אדלשטיין: אם יצליחו חברי הכנסת מכלל הסיעות להגיע להצעת סיכום משותפת, זאת אומרת שהנושא של מחאת עולי אתיופיה באמת חשוב.

יולי יואל אדלשטיין: אם כל סיעה תרצה להשחיל לשם כמה מסרים שמאוד חשובים לה, או להוכיח שהיא דואגת יותר מסיעה אחרת, אז כנראה גם את המבחן הפשוט ביותר אנחנו לא נצלח בנושא הזה.

יולי יואל אדלשטיין: אבל את זה נשאיר לסיעות, לי בנושא הזה יש רק קול אחד, כמו לכל אחד אחר פה.

יולי יואל אדלשטיין: הזיהום במפרץ חיפה והסכנה לבריאות תושבי האזור

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו עוברים לנושא הבא: הזיהום במפרץ חיפה והסכנה לבריאות תושבי האזור, הצעות לסדר-היום מס' 3, 9, 10, 16, 20 ו-32 של חברי הכנסת דב חנין, יעל גרמן, ירון מזוז, איתן כבל, תמר זנדברג ודוד אזולאי.

יולי יואל אדלשטיין: ישיב לכולם סגן השר להגנת הסביבה, הלוא הוא חבר הכנסת אופיר אקוניס.

יולי יואל אדלשטיין: אני מזמין את חבר הכנסת דב חנין.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: הדיון, הצעה לסדר-היום, הצעה דחופה – שלוש דקות לכל דובר.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, תודה רבה לך, אדוני סגן השר, עמיתי חברי הכנסת, בחודש יולי 2014 סיימנו כאן בכנסת עבודה מאומצת של שלושה חודשים של ועדת משנה שהוקמה על-ידי ועדת הפנים של הכנסת לעסוק בשאלות של תכנון וסביבה במפרץ חיפה.

דב חנין: שלושה חודשים מאומצים של עבודה – ותמונה מבהילה של נתונים.

דב חנין: הנתונים שאנחנו מצאנו הם מצד אחד רמה גבוהה דרמטית קיצונית של זיהומים.

דב חנין: אני אזכיר כמה נתונים: פליטת החומרים האורגניים הנדיפים ממפעלי מפרץ חיפה היא 2,400 טון לשנה, לעומת, למשל, מפעלי רמת-חובב, שזה 111 טון לשנה.

דב חנין: בהשוואה, כמעט פי-24.

דב חנין: פליטת החומרים המסרטנים לקילומטר רבוע במחוז חיפה גבוהה בסדרי-גודל מאשר בשאר המחוזות, 30.4 קילוגרם לקילומטר רבוע במחוז חיפה לעומת 5.3 קילוגרם לקילומטר רבוע בשאר המחוזות.

דב חנין: פליטת המזהמים לנחל קישון ממפעלי מפרץ חיפה היא 83,000 טון בשנה, לעומת סך הפליטות לשאר הנחלים בארץ שהוא 20,100.

דב חנין: נחל קישון – פי-ארבעה משאר הנחלים.

דב חנין: רק בימים האחרונים קראתי שהחברה שמשקמת את נחל קישון הפסיקה את פעולתה מכיוון שרמת הרדיואקטיביות שהתגלתה בבוצה כפולה ממה שנמסר לה קודם לכן.

דב חנין: אלה הם נתונים דרמטיים של זיהום, ומולם עומדים נתונים דרמטיים של תחלואה.

דב חנין: אנחנו מדברים על ממוצע תחלואה יותר גבוה במחלות סרטן בנפות חיפה ועכו – 15%, 16% בהתאמה בקרב גברים, 11% ו-15% בהתאמה בקרב נשים; שיעורים מאוד גבוהים של תחלואת אסתמה בקרב ילדים במטרופולין חיפה.

דב חנין: אנחנו מדברים על יותר מפי-שניים משיעור התחלואה הממוצע בישראל.

דב חנין: אלה הם, עמיתי, נתונים רשמיים של מדינת ישראל; נתוני התחלואה הם נתונים רשמיים של משרד הבריאות.

דב חנין: נתוני הזיהומים הם נתונים שנרשמו במפל"ס, שזה מרשם הפליטות לסביבה – הצלחה של הכנסת, הייתה לי הזכות לקדם את החוק הזה.

דב חנין: אלה נתונים שנרשמו בשנת 2013.

דב חנין: מהשילוב הזה אי-אפשר להתעלם.

דב חנין: אנחנו לא מדברים כאן בשאלה של קשר סיבתי במובן המשפטי.

דב חנין: קשר סיבתי במובן המשפטי מסתכל אחורה ומנסה לאתר מי האחראי.

דב חנין: אנחנו מדברים בשאלה של מדיניות ציבורית, ובשאלה של מדיניות ציבורית המבחן הוא אחר; המבחן איננו קשר סיבתי, המבחן הוא מבחן של זהירות מקדימה – זהירות מקדימה שתמנע סיכונים לחיים ולבריאות של אזרחים.

דב חנין: ולכן נדרש שינוי חד במדיניות ביחס למפרץ חיפה.

דב חנין: צריך להפחית שם את הזיהומים, ולעשות את זה במהירות ובנחרצות.

דב חנין: ראשית, לבחון אילו תעשיות וחומרים מסוכנים באמת דרושים למדינת ישראל וצריכים להיות אצלנו.

דב חנין: כאשר נגיע למסקנה מה דרוש וצריך להיות אצלנו, צריך להחליט איפה ממקמים את זה.

דב חנין: וכשמחליטים איפה למקם, מה שנשאר במפרץ חיפה חייב לעבור שינוי דרמטי ושדרוג דרמטי.

דב חנין: אני מדבר על להפחית זיהומים, אבל, עמיתי חברי הכנסת, בשבועות הקרובים עומדים בפני מוסדות התכנון נושאים שהמשמעות שלהם היא הגדלת הזיהומים.

יולי יואל אדלשטיין: נא לסיים.

דב חנין: אני מסיים בזה.

דב חנין: הגדלת המתחם הפטרוכימי ובז"ן; מתחם חדש של תעשיות פטרוכימיות וחומרים מסוכנים בתעשיות הצפון; נמל חדש.

דב חנין: אני מברך על החלטת עיריית חיפה מאתמול – בזה אני מסיים – להתנגד לשלושת המהלכים האלה.

דב חנין: אני קורא ליישם – אנחנו ככנסת צריכים לעמוד מאחורי ועדת המשנה שלנו בכנסת.

דב חנין: זאת מפת הדרכים שאם נלך בה נוכל אכן להפחית את הזיהומים ואת הסיכון לבריאות של אזרחי ישראל.

דב חנין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת דב חנין.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת יעל גרמן – בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת ירון מזוז.

יעל גרמן: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, כמעט אין לי מה להוסיף על דבריו של דב חנין, ובכל זאת, חשוב מאוד לחזור על הנתונים.

יעל גרמן: חשוב מאוד להבין שיש לנו כשל, גם של זיהום, גם של מחלות, של תחלואה מוגברת, אבל גם של גורם נוסף, שדב בוודאי מכיר אותו, אבל אני אזכיר אותו, והוא הכשל של האכיפה.

יעל גרמן: רק אתמול יצא דוח מבקר המדינה, והוא מדבר במפורש על כשל האכיפה.

יעל גרמן: אומנם דוח מבקר המדינה מדבר על זיהום האוויר בכלל, ובעיקר בדרום, כי הוא לא עשה עדיין דוח על הצפון ועל אזור מפרץ חיפה.

יעל גרמן: אין לי ספק שכאשר המבקר – ואני דרך אגב חושבת שהוא כבר עושה את זה – יבחן את הנתונים שאנחנו יודעים על אזור מפרץ חיפה, הדוח יהיה הרבה יותר חמור.

יעל גרמן: ובכל זאת, כמו שאמרתי, חשוב לי מאוד לציין את הנתונים, אף-על-פי שדב כבר אמר אותם.

יעל גרמן: ראשית, דוח מבקר המדינה שהתפרסם אתמול קובע כי לזיהום האוויר השפעות שליליות על בריאות האדם ועל עולם החי והצומח.

יעל גרמן: גם ארגון הבריאות העולמי, ה-WHO, קבע השנה כי זיהום אוויר גורם לתחלואה מסוגים שונים – להתקפי לב, שבץ, קצרת – אסתמה – סרטן ותמותה מוקדמת.

יעל גרמן: די להביט בנתוני הפליטות שדב ציין, לפי רשויות, כדי לראות שחיפה נמצאת במקום הגבוה ביותר בארץ, כשמרבית פליטות החומרים האורגנים נובעת מתעשייה וייצור חשמל, ולא מתחבורה, כפי שזה בתל-אביב למשל.

יעל גרמן: במקביל, אנחנו יכולים לצפות בדאגה בנתונים מבהילים על התחלואה באזור.

יעל גרמן: בנתונים שהעביר משרד הבריאות למרכז המחקר של הכנסת לגבי תחלואה בסרטן, נראה בבירור כי נפות חיפה – דב, גם עכו, אנחנו שוכחים לציין, לא רק נפת חיפה; קריית-ביאליק, קריית-אתא, אבל גם עכו – התחלואה בסרטן גבוהה באופן מובהק מהצפוי, הן בקרב גברים והן בקרב נשים.

יעל גרמן: אני חייבת לציין כאן בהערת סוגריים – כל המחקרים נעשו אך ורק בקרב יהודים, ולא בקרב ערבים, בגלל בעיות של סטטיסטיקה.

יעל גרמן: אני מפצירה בכל עושי המחקרים להוסיף את האוכלוסייה הערבית למחקרים, זה מאוד מאוד חשוב.

יעל גרמן: באזור התעשייה במפרץ חיפה פועלים כ-20 מפעלים והתעשייה הכימית, הפטרוכימית וייצור האנרגיה.

יעל גרמן: על-פי המשרד להגנת הסביבה, פליטת החומרים האורגניים היא פי-21 מפליטת חומרים ברמת-חובב.

יעל גרמן: כן עולה מנתוני המשרד להגנת הסביבה, כי פליטת המזהמים לנחל קישון ממפעלי מפרץ חיפה היא פי-ארבעה מסך כל הפליטות לשאר הנחלים בארץ.

יעל גרמן: האם מישהו מבין את המשמעויות?

יעל גרמן: האם מישהו מבין איזו פצצה מלוכלכת – בכל המובן של פצצה מלוכלכת – מתקתקת יש לנו במפרץ חיפה?

יולי יואל אדלשטיין: נא לסיים.

יעל גרמן: כאמור, אתמול נחשפנו לחלק נוסף בפאזל שמרכיב את התמונה העכורה הזאת, והוא הכשל בפיקוח ובפעולות אכיפה.

יולי יואל אדלשטיין: נא לסיים.

יעל גרמן: אי לכך, ומפני שאני חייבת לסיים, אני מבקשת לעצור מייד את כל התוכניות להרחבת המפעלים – עד שייקבעו מדדים ברורים לזיהום האוויר והקרקע שיבלמו את הפגיעה המתמשכת בתושבי האזור ובבריאותם.

יעל גרמן: יש להוציא את מצבורי החומרים המסוכנים מהאזור, ובראשם את מכל האמוניה – ואני חייבת לומר שעיריית חיפה, ויונה יהב בראשה, משתדלים ונאבקים מול בתי-המשפט ומול ערעורים חוזרים ונשנים, ובמשך שנים – עדיין המפעל המהווה סכנה נמצא באזור.

יולי יואל אדלשטיין: נא לסיים, גברתי.

יעל גרמן: אני כבר מסיימת.

יעל גרמן: יש לדאוג לכך שהמחקר האפידמיולוגי, שנערך בזמן הזה על-ידי אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת הרווארד, בפיקוח משרד הבריאות, לא ימומן על-ידי המפעלים המזהמים.

יעל גרמן: ולבסוף, ועדת המשנה לתכנון וסביבה במפרץ חיפה, בראשותו של דב חנין, צריכה לקחת על עצמה ולקבל דיווח דו-חודשי על המצב, על דרכי הפעולה ועל יישום ההחלטות.

יעל גרמן: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: לשם זה צריך גם להקים את ועדת המשנה בכנסת העשרים, אבל זה – – –

יעל גרמן: נכון.

יעל גרמן: נכון.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת ירון מזוז – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: ואחריו – חבר הכנסת איתן כבל.

יולי יואל אדלשטיין: שלוש דקות לרשות אדוני.

ירון מזוז: כבוד יושב-ראש הכנסת, מר יולי אדלשטיין, חברי חברי הכנסת, זה למעלה משבועיים סוערות הרוחות במטרופולין חיפה.

ירון מזוז: הפרסומים על אודות תחלואה עודפת של סרטן בקרב תושבים על רקע זיהום האוויר בחיפה אינם יורדים מסדר-היום, ובצדק.

ירון מזוז: הפרסום שיצא ממשרד הבריאות מצטרף לשורה ארוכה של מחקרים שנערכו בנושא מאז פעילותם של המפעלים במפרץ חיפה בשנות ה-80 וה-90 ועד היום.

ירון מזוז: המחקרים מצביעים על כך שבנפת חיפה יותר מבוגרים חולים בסרטן ובאוטם שריר הלב, ויותר ילדים מאושפזים בבתי-חולים על רקע מחלות אסתמה.

ירון מזוז: כל המחלות הללו קשורות לזיהום האוויר.

ירון מזוז: אני, כתושב קריית-ביאליק, מכיר למרבה הצער את התופעה מקרוב: חמישה מבני משפחתי חלו ונפטרו ממחלת הסרטן בשש השנים האחרונות והשאירו אחריהם ילדים יתומים ונכדים יתומים.

ירון מזוז: הסיפור שלי אינו חריג בחיפה והקריות.

ירון מזוז: כמוני סובלות משפחות רבות ממחלות קשות אשר נובעות מזיהום האוויר.

ירון מזוז: ברחובות שלמים, ביניהם רחוב דגניה המפורסם, הסרטן מכה בית אחר בית.

ירון מזוז: מודעות האבל לא יורדות מהבניינים, רק השמות של הנפטרים מתחלפים מדי שבוע.

ירון מזוז: אנו עדים לכך שנפלטים חומרים מזהמים לאוויר.

ירון מזוז: גם ארגון הבריאות העולמי קובע כי יש קשר בין המחלות לבין זיהום האוויר.

ירון מזוז: אז כשזה מריח כמו זיהום ונראה כמו זיהום, המסקנה ברורה, חברים: זהו זיהום.

ירון מזוז: רק אתמול פורסם דוח חמור מאוד של מבקר המדינה הקובע כי המשרד להגנת הסביבה לא עושה מספיק כדי לטפל בזיהום.

ירון מזוז: אני מודיע כאן כי בכוונתי לרכז את כל המנהיגות המקומית באזור חיפה והצפון, ואני מזמין כל אחד ואחת להצטרף ולהתגייס יחד לגיבוש תוכנית ברורה לצמצום זיהום האוויר במפרץ חיפה.

ירון מזוז: ערך חיי האדם צריך לעמוד כערך עליון לנגד עינינו.

ירון מזוז: עדיף שהמדינה תשקיע כסף כעת מכך שהיא תוציא כספים אחר כך על טיפול בבריאות.

ירון מזוז: יש לפנות את המפעלים המזהמים והמסוכנים מריכוזי האוכלוסייה הגדולים ולהעבירם לשטחים שלא קיימת בהם סכנה ברורה ומיידית לאוכלוסייה.

ירון מזוז: אני מדגיש: יש לבחון סוגיה זו לעומק ברמה הלאומית.

ירון מזוז: לפיכך אני מציע, חברים, להעביר הצעה זו לדיון בוועדת הפנים ואיכות הסביבה ולהקים ועדה ייעודית שתטפל בנושא בהמשך.

ירון מזוז: אני רוצה גם בהזדמנות זו לברך את קודמי, גם את חברי הכנסת יעל גרמן ודב חנין, על הנאומים ששמעתי, ואני מקווה באמת שבעזרת השם, בקדנציה הזאת נוכל להזיז כמה דברים שם, כי כמוני וכמו הרבה אנשים באזור, ואני באמת מעורה בדבר – לאבד חמישה בני משפחה בשש שנים זה לא דבר שבא ברגל.

ירון מזוז: אז אני באמת מבקש מכל הנוכחים פה ומכל מי שלא נוכח פה שזה יעמוד על סדר-היום בכנסת.

ירון מזוז: תודה רבה לכולם.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת ירון מזוז.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איתן כבל, ואחריו – אחרונת הדוברים בהצעה, חברת הכנסת תמר זנדברג, ונשמע את ההתייחסות של סגן השר להגנת הסביבה חבר הכנסת אופיר אקוניס.

יולי יואל אדלשטיין: הנושא ההוא נגמר, חבר הכנסת – – –

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, אדוני סגן השר, חברותי וחברי חברי הכנסת, רשמים פרלמנטריים – רשם פרלמנטרי – אני עליתי לכאן עם רשימה ארוכה של כל מיני נתונים כאלה ואחרים, חבר הכנסת דב חנין, ואני אומר לך, אדוני היושב-ראש, מעבר לכל העניין הגדול, הפעולה של יונה יהב וכל אשר נעשה שם, בעצם אותה דילמה אמיתית – מקומות עבודה וכל הדברים האלה – זה לא עניין של מה בכך.

איתן כבל: אבל אני אומר לך, דב, כמו שאני אומר ליושב-ראש הכנסת, ואני רוצה להעלות כבר בפתיחת המושב את אחד הנושאים המרכזיים שעליהם אנחנו מדברים: פיקוח הכנסת על עבודת הממשלה.

איתן כבל: בסוף בסוף בסוף, כשאתה לוקח את כל הפרשה של זיהום האוויר, חברת הכנסת יעל גרמן, כמה מילים נשפכו כאן – מיליוני מילים.

איתן כבל: הנושא הזה לא פרץ רק בעקבות הדוח האחרון של משרד הבריאות.

איתן כבל: בדרכים כאלה ואחרות, הנושאים של זיהום האוויר בחיפה, אין שנה – אינני זוכר בעשור האחרון ולו שנה אחת שלא התקיימו כאן דיונים, ויכוחים, ועדות.

איתן כבל: קמה ועדת משנה בראשות חברי דב חנין שבאמת עושה עבודת קודש בעניין הזה.

איתן כבל: אבל אנחנו שופכים פעם אחר פעם מילים, ואמרתי לאדוני יושב-ראש הכנסת, שבאמת אני מאוד מעריך ומוקיר, ואלה אינן מילים מן הפה ולחוץ, שאם יש נושא שהתחלנו אותו כבר בקדנציה הקודמת – ויכולתי לתת כאן, עכשיו, דיון מאלף על זיהום האוויר שמתקיים שם – זו היכולת שלנו להקים ועדות ביקורת בתוך הוועדות השונות של הכנסת, ויש כבר הצעה שגם הוכנה והוצגה בפניך, ואני מקווה שאנחנו נצליח לקחת אותה ולהרחיב אותה שוב.

איתן כבל: יריב לוין היה ממוביליה, יחד אתי, אצלך.

איתן כבל: שבסופו של עניין, סוף-סוף, מה שנקרא – או אני אגיד את זה ככה: אנחנו חברי הכנסת מקדשים את החקיקה, וכבר אני רואה את כל חברי הכנסת החדשים איך כולם מתחילים לעבוד למולך הזה שנקרא חקיקה.

אלי אלאלוף: לא, לא, לא, אני לא.

איתן כבל: אני מתנצל בשמך.

איתן כבל: מה שאני מנסה לומר, בסופו של עניין, שנושא הפיקוח הוא הנושא המרכזי.

איתן כבל: הוא יותר חשוב היום מענייני החקיקה, חבר הכנסת דוד ביטן.

איתן כבל: בסופו של עניין, הרשויות מרשות לעצמן לא לפעול, כי אין כאן מי שיודע לשבת ולעשות את העבודה.

איתן כבל: זאת עבודה קשה, היא לא מעניינת, היא אפילו לעתים משעממת, אבל זו הדרך האמיתית לדעת שדברים אכן נעשים.

איתן כבל: והנושא של זיהום האוויר – לא רק בחיפה; נכון, בחיפה יש ריכוז מאוד מאוד גדול של מפעלים שמזהם בצורה מאוד בולטת, ובחלקו הוא מהווה סכנה ביטחונית; אבל מעבר לכך אני גם אומר לך, אדוני היושב-ראש, שלצערי, גם לנו, חברי הכנסת, בשאלות האלה – ואני אומר את זה לכולנו – הכלים שלנו להתמודד מול משרדי הממשלה והגופים המרכזיים הם יותר ויותר מוגבלים.

איתן כבל: ככל שהנושאים הם יותר מקצועיים – ואני מסיים – דורשים יותר בעלי מקצוע, ידה של הכנסת הופכת להיות חלשה אל מול כל אותם גורמים, בעלי המפעלים, בעלי העניין.

איתן כבל: ולכן אני אבקש, וזו הזדמנות, להתחיל להוליך את הנושא הזה.

איתן כבל: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת איתן כבל.

יולי יואל אדלשטיין: מילים כדרבונות.

יולי יואל אדלשטיין: כמו שאתה יודע, אדוני, אני מאוד מצדד בהצעה שלך ושל יריב לוין.

יולי יואל אדלשטיין: ורק יש לך פה תפקיד – גם לי וגם לך – להביא את ההסכמה של כלל או הרוב המכריע של ראשי הסיעות, ואז נוכל להעביר את זה.

יולי יואל אדלשטיין: חבל לעשות את זה בהורדת ידיים.

יולי יואל אדלשטיין: צריך פה הסכמה רחבה שכך נעבוד.

איתן כבל: נכון, מסכים.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, גברתי, חברת הכנסת תמר זנדברג.

תמר זנדברג: אדוני היושב-ראש, תודה, לפני כמה שבועות מדינת ישראל סערה בדיון ציבורי מאוד מאוד ער בשאלה האם יש זיהום אוויר עודף, וכתוצאה ממנו תחלואה עודפת, בעיקר סרטן ומחלות לב, אבל גם מחלות אחרות, באזור חיפה והמפרץ או לא.

תמר זנדברג: דוחות של משרד הבריאות, ולאחר מכן משרד הבריאות חזר בו, וראש העיר, והוזכרה כאן הסאגה וכו', ובאמת – דיון כדרבונות.

תמר זנדברג: גם בעולם אנחנו רגילים שכאשר מתנהלים דיונים ציבוריים, לפעמים משפטיים, חוקתיים, בשאלות האלה, הקשר הזה בין הזיהום לבין התחלואה הוא אחד הגורמים המרכזיים שצריך, ואולי הכי קשה, לבסס אותם, גם אם באמת הדברים החודרים ללב ששמענו כאן מחבר הכנסת ירון מזוז – וברכות על בחירתך ותודה על שיתוף הדברים – נדמה לי שתושבים של אזור גדול מאוד של חיפה והמפרץ, שמכירים את המציאות שתיארת כאן, לא משאירים מקום לספק.

תמר זנדברג: אז אולי צריך עוד לבסס את זה מחקרית, ואולי המובהקות הסטטיסטית היא קשה להשגה, אבל המציאות באזור חיפה והמפרץ מוכרת כמעט לכל תושב ותושבת באזור עצמו, ומדובר על מאות-אלפי תושבים, וגם לשאר אזרחיות ואזרחי המדינה.

תמר זנדברג: התפתחות מעניינת בפרשה קרתה אתמול, כשפורסם דוח מבקר המדינה שעסק בין היתר בתפקידו של שומר הסף הראשון בניטור ובפיקוח על הזיהום, וזה המשרד להגנת הסביבה, והוא שם איזה סימן שאלה גדול על כל הדיון שהתרחש כמה שבועות קודם לכן, כי הוא חשף מציאות שאין מילה אחרת מלתאר אותה מאשר מבהילה.

תמר זנדברג: לא רק חוק אוויר נקי – ויושב אתנו כאן חבר הכנסת דב חנין, שגם חוקק את החוק הזה וגם עמד בכנסת הקודמת בראש ועדה שהוא ציין, שהיה לי הכבוד להיות חברה בה, ועדת המשנה לנושא חיפה והמפרץ, שהניחה על שולחן הכנסת דוח מאוד נוקב – לא רק שהחוק הזה לא מיושם, ולא רק שאין מספיק בדיקות פתע במפעלים, ולא רק שלא מוטלים עליהם מספיק קנסות, ולא רק שלא הותקנו תקנות לגובה הפליטות המותרות או לפחות לא עודכנו זה כמה עשרות שנים, אלא – וזה אולי החמור מכול – שהמידע המוצג לציבור בתחום הזה לוקה בחוסר שקיפות קיצוני, ולכן הוא לא אמין, ולכן אפילו את המעט שאנחנו יכולים לדעת אנחנו לא יודעים – האם המידע הזה, העומד על כרעי תרנגולת, מבוסס מספיק, ונראה שלא.

תמר זנדברג: ולכן, הציבור, שמצד אחד המציאות שעומדת לנגד עיניו, המציאות היומיומית של התחלואה, ושל מקרי המוות, ושל קוצר הנשימה, ושל המחלות וכו', מוכרת לו מחייו, מחיי ילדיו, ומן הצד השני מדינת ישראל לא יכולה – לא באמצעות המשרד להגנת הסביבה ולא באמצעות שום גוף אחר – לספק ולו את המידע הראשוני כדי לדעת איך להתמודד עם התופעה הזאת.

תמר זנדברג: זאת מציאות קשה וחמורה.

תמר זנדברג: ואני רוצה במשפט האחרון שלי – הוצעו כאן כל מיני פתרונות – אני רוצה להגיד משהו מאוד מאוד קונקרטי וקטן: בימים אלה ממש, קרי בעוד שבועיים, בשבוע הבא, בחודשים הקרובים, מתקדמות בוועדת התכנון בחיפה, במועצה הארצית לתכנון ובנייה – כאן בכנסת זה נדון – כמה וכמה תוכניות שמטרתן, שימו לב, לא רק להמשיך בתסריט של עסקים כרגיל באזור מפרץ חיפה, אלא להרחיב את התעשייה הפטרוכימית המזהמת.

תמר זנדברג: ביניהן אני יכולה למנות את תוכנית קרקעות הצפון, התוכנית להרחבת בז"ן, את התוכנית לבניית נמל חדש, ואולי אפילו להקים תחנת כוח נוספת, פרטית, באזור מפרץ חיפה.

תמר זנדברג: מי שלוקח ברצינות את דוח מבקר המדינה ואת כל הדיון הציבורי שהיה בשבועות האחרונים צריך לעשות דבר אחד פשוט, והוא לעצור מייד את התוכניות האלה.

תמר זנדברג: קודם כול, בשלב המיידי, כשלב חירום מיידי, ולאחר מכן, וזה לטווח הבינוני והארוך, לבנות תוכנית לאומית לאזור חיפה והמפרץ שתעלה את הנושא הזה לראש סדר העדיפויות הלאומי, כפי שמגיע לו.

תמר זנדברג: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת תמר זנדברג.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אופיר אקוניס, סגן השר להגנת הסביבה, בבקשה, נא להשיב.

אופיר אקוניס: אדוני היושב-ראש, תודה, חברות וחברי הכנסת, ראשית אני רוצה – חבר הכנסת מזוז, היה לו גם נאום הבכורה, והוא גם נאם בנושא שאליו אתייחס, הזיהום במפרץ חיפה, אבל בהחלט, אי-אפשר שלא להתייחס, חבר הכנסת מזוז, להיבט האישי שלך בנושא הזה.

אופיר אקוניס: האמת שגם אני, לאחרונה, נודע לי מה שסיפרת פה לפני עשר דקות במליאה, ואני חושב, אדוני היושב-ראש, שהדבר הזה באמת, במקרה של חבר הכנסת מזוז, הוא ממש טרגדיה אישית, והמקרה של תושבי חיפה והמפרץ – טרגדיה סביבתית, וזה נושא לטיפול לאומי, אולי אחד הנושאים הראשונים, חברת הכנסת גרמן, לשעבר שרת הבריאות, שעל הממשלה החדשה לטפל בהם, יחד – יחד – עם משרד הבריאות, אשר אותו מסמך שפרסם הוביל, כפי שתיארה חברת הכנסת זנדברג, וגם חבר הכנסת מזוז, לסערה לאומית.

אופיר אקוניס: סערה לאומית היא מוצדקת, אבל כמובן צריך לבדוק היטב שוב את תוכנו של המסמך הזה, מתי הוא נכון, מה נעשה גם על-ידי משרד הבריאות – אני משיב בשם המשרד להגנת הסביבה – לקרוא אותו היטב, כי הדבר באמת גרם, אדוני היושב-ראש, לסערה לאומית ומקומית, שאליה כמובן נכנס – או ניסה להיכנס – ראש עיריית חיפה בדרך זו או אחרת, שאותה ישפוט הציבור.

אופיר אקוניס: אני מבקש להשיב על ההצעה לסדר-היום ולתת לכם את העובדות שמביא המשרד להגנת הסביבה נכון להיום: בשנים האחרונות, ובעיקר בשש השנים האחרונות, הוציא המשרד להגנת הסביבה צווים והוראות למפעלים הגדולים ביותר, ובהם דרישה לעמידה בסטנדרטים האירופיים המחמירים ביותר ולהתקנת טכנולוגיות מתקדמות למניעה והפחתת פליטות.

אופיר אקוניס: עקב פעילות זו, משנת 2009 ועד היום, חלה הפחתה של כ-70% בפליטת המזהמים האורגניים הנדיפים מהמפעלים הגדולים במפרץ חיפה.

אופיר אקוניס: נוסף על צווים והוראות, המשרד להגנת הסביבה מפקח באופן שוטף על יישום הצווים ומבצע אכיפה כלפי גורמים שמזהמים בניגוד לחוק.

אופיר אקוניס: ודאי ראיתם את הפרסום שממש בימים האחרונים הוציא המשרד להגנת הסביבה בתוקף סמכותו עיצום כספי של כמעט 4 מיליון ש"ח על נמל חיפה – –

מיקי רוזנטל: קראת את הדוח של מבקר המדינה?

אופיר אקוניס: – – בשל גרימת זיהום אוויר וצו סגירה של מתקנים מזהמים במפעל "דור כימיקלים".

אופיר אקוניס: יחד עם זאת, לנוכח נתוני התחלואה שפורסמו, חבר הכנסת רוזנטל, לגבי אזור חיפה, ולנוכח ריבוי מקורות פליטת זיהום האוויר באזור זה – אגב, חבר הכנסת מזוז, בפגישה מקדימה, אדוני היושב-ראש, שקיימנו כאן בתחילת השבוע, שמעתי – פשוט חבר הכנסת מזוז הוא, בין הדוברים, היחיד, חברות הכנסת גרמן וזנדברג, שמתגורר ממש סמוך מאוד לאזור שבו סובלים גם מתחלואה וגם מזיהום אוויר גבוה – אני למדתי על מקומות, על מפעלים, שכבר שנים ארוכות, אדוני היושב-ראש, משתמשים באותו ציוד – לא רוצה להגיד מאז הביאו הבריטים באזור הזה של מפרץ חיפה להקמה של ריכוז כזה בשל, כמובן, הקרבה לנמל וכדומה – החלטתם שלהם, של מפעלים שעדיין משתמשים בציוד ישן ומתכלה ומסוכן.

אופיר אקוניס: אני מודה לך על המידע.

אופיר אקוניס: אני חושב שעל שר הבריאות הבא, או השרה – השר, סליחה – השר להגנת הסביבה – –

יעל גרמן: סגן שר.

אופיר אקוניס: – – סגן השר במעמד של שר, וגם השר להגנת הסביבה, שאמור לבוא במקום השר הנוכחי, שהוא ראש הממשלה, ובמקומי, כסגן השר, לטפל במהירות המרבית קודם כול בדברים הללו, חבר הכנסת מזוז, שהם ממש סכנה לציבור, סכנה מיידית לציבור.

אופיר אקוניס: גברתי, זה לא טופל כראוי שנים ארוכות.

אופיר אקוניס: אני לא מדבר על הטיפול של שש השנים האחרונות, שסקרתי עכשיו, של המשרד להגנת הסביבה, שלפי נתונים שלנו, חבר הכנסת רוזנטל – אני מכבד כמובן את הדוח של מבקר המדינה, ואני חושב שחייבים ליישם אותו במהירות.

אופיר אקוניס: אתמול קראנו אותו, את חלקו הגדול, הוא בהחלט מדאיג ויש מקום לשיפור מיידי.

אופיר אקוניס: אגב, זה לא עניין פוליטי, זה עניין לאומי.

מיקי רוזנטל: ממש לא פוליטיקה, זה חיים של אנשים.

אופיר אקוניס: נכון, אני מסכים.

אופיר אקוניס: נכון מאוד.

אופיר אקוניס: בדיוק, זה באמת חיים של אנשים, מה שנקרא החיים עצמם.

אופיר אקוניס: ובעניין הזה באמת שמעתי בתדהמה, אדוני היושב-ראש, כמה מן התיאורים של חבר הכנסת מזוז, שממש נמצא שם.

אופיר אקוניס: צריך להמשיך לפעול מייד.

אופיר אקוניס: הפעולות החלו.

אופיר אקוניס: אגב, לגבי חוק אוויר נקי, באמת תרומתו של דב חנין חשובה לעניין זה.

אופיר אקוניס: למרות הסמכויות, הסמכות נמצאת נדמה לי במשרד הבריאות, בעצם לא הוכרז שום אזור בארצנו, השרה.

יעל גרמן: – – –

אופיר אקוניס: לא, זה שוב על בסיס המלצה של משרד הבריאות, אם לדייק.

אופיר אקוניס: הדבר הזה לא הומלץ.

אופיר אקוניס: הדבר לא הומלץ על-ידי משרד הבריאות, ולכן גם לא הייתה בעצם הודעה של המשרד.

יעל גרמן: ודאי שהומלץ.

אופיר אקוניס: יש על זה ויכוח, לא ניכנס אליו עכשיו.

יעל גרמן: הומלץ, והעיריות סירבו.

אופיר אקוניס: נכון.

אופיר אקוניס: בדיוק.

אופיר אקוניס: אגב, בעניין זה התיקון שלך נכון – –

יעל גרמן: הומלץ על-ידי משרד הבריאות, והעיריות לא רצו כי הן לא רצו לפגוע בתדמית של עצמן.

אופיר אקוניס: – – הייתה המלצה והרשויות המקומיות באזור, מטעמיהן שלהן, הצליחו לשכנע שלא להכריז על האזור על-פי חוק אוויר נקי.

סילבן שלום: אופיר, ל"ג בעומר.

אופיר אקוניס: כן, זה נכון.

אופיר אקוניס: ל"ג בעומר זה לא יום טוב לדבר בו בענייני הגנת הסביבה, השר שלום.

אופיר אקוניס: צריך מדורות אקולוגיות.

אופיר אקוניס: צריך לקרוא למדורות אקולוגיות.

דב חנין: – – – לשמור על בריאותם.

אופיר אקוניס: בכל מקרה – אני אסיים.

אופיר אקוניס: אני מקבל את הערתו של השר שלום.

אופיר אקוניס: באזור חיפה קיים כיום מערך ניטור אוויר צפוף יחסית הכולל 25 תחנות ניטור רציף וארבע נקודות שבהן נערך דיגום אוויר תקופתי.

אופיר אקוניס: נתוני הניטור זמינים באתר המשרד להגנת הסביבה בשקיפות מלאה.

אופיר אקוניס: אני רוצה לומר לך, חברת הכנסת גרמן, ולך, חבר הכנסת מזוז – התחלנו בדיון.

אופיר אקוניס: המשרד להגנת הסביבה כבר החל לקיים, ממש לפני כשלושה שבועות, לקדם החלטת ממשלה משותפת עם משרד הבריאות ומשרדים נוספים, שמטרתה הכנת תוכנית לאומית לצמצום זיהום האוויר באזור חיפה.

אופיר אקוניס: התוכנית הזאת תכלול מצד אחד פעולות הפחתת פליטות נוספות, ומצד שני הגברה של ניטור האוויר.

אופיר אקוניס: עבודת המטה, כפי שאמרתי, כבר החלה, מבלי להמתין להקמתה של הממשלה החדשה, וייתכן בהחלט שיש צורך בעבודה מקיפה יותר, שעוד תמפה את המפעלים שקיומם במפרץ חיפה חיוני ואת אלו שקיומם אינו חיוני, כגון מכל האמוניה, שהממשלה כבר קיבלה החלטה להעביר אותו דרומה ולפנותו.

יעל גרמן: בית-משפט.

יעל גרמן: זה נמצא בבג"ץ.

אופיר אקוניס: אבל זה גם עוגן בהחלטת ממשלה.

אופיר אקוניס: זה עוגן גם בהחלטת ממשלה – נדמה לי של הממשלה הקודמת-הקודמת כבר – להעביר ולפנות ממפרץ חיפה.

אופיר אקוניס: אנחנו חושבים שהמאבק לצמצום זיהום האוויר בישראל כולה, ולא רק בחיפה, אבל ביתר שאת באזור הזה שהוא באמת מוכה, בחיפה וסביבתה, צריך להיות מאמץ לאומי שמקבל את המשאבים המתאימים המקובלים במדינות המערב.

אופיר אקוניס: לפני שנתיים המשרד להגנת הסביבה הכין תוכנית כזאת להפחתת זיהום אוויר בישראל, מתוקף חוק אוויר נקי, חבר הכנסת דב חנין.

אופיר אקוניס: נדרש לה סכום של 680 מיליון שקלים.

אופיר אקוניס: לדאבון הלב, התוכנית תוקצבה רק ב-100 מיליון שקלים.

אופיר אקוניס: אני משוכנע שהממשלה החדשה תשים את הנושא בעדיפות גבוהה מאוד, תתקצב ותקדם כבר בשבועות הקרובים.

אופיר אקוניס: אני כמובן מאחל הצלחה בתפקיד הזה גם – – –

יעל גרמן: להטיל קנסות – המזהם משלם.

יעל גרמן: להטיל קנסות.

אופיר אקוניס: המזהם משלם, בוודאי.

אופיר אקוניס: זה דבר, אגב, שכבר טופל בשיקום שמורת עברונה.

אופיר אקוניס: גם שם, למזלנו הטוב, באמת למזלנו הטוב, בגזרה אחרת לגמרי, בצד השני לגמרי של מדינת ישראל, בדליפה הזאת אני טיפלתי באופן אישי, ולשמחתי, אדוני היושב-ראש, בשמורת עברונה נמנע אסון אקולוגי שהיה יכול לפגוע בשלוש מדינות.

אופיר אקוניס: כמובן בישראל ובתושבי מפרץ אילת, ולחוף מפרץ אילת חיים גם ירדנים, סמוך לו גם מצרים.

אופיר אקוניס: את זה בלמנו, וכמובן גם שם, גברתי, יוחל העיקרון "המזהם משלם".

אופיר אקוניס: וגם השמורה תוקצבה כבר בהחלטת ממשלה ב-17 מיליון שקלים – החלטה די מהירה, אני מוכרח להגיד לך, אדוני היושב-ראש – סביב הדליפה הזאת.

אופיר אקוניס: וכמובן ההחלטה ההיסטורית, ובזה אני אסיים, על פינויו של חוף קצא"א, או לפחות הרצועה הדרומית, זו שאיננה בשימוש, שהייתה סגורה 50 שנה לציבור בלי שום סיבה אמיתית, והיא תיפתח.

אופיר אקוניס: אני מקווה שגם את זאת הממשלה החדשה תקבל כהחלטה, תעגן כהחלטת ממשלה.

אופיר אקוניס: הסביבה תרוויח, הציבור ירוויח.

אופיר אקוניס: ובכל מקרה בעניין זה אני מבקש לאחל הצלחה גדולה בעיקר לשני השרים הנוגעים בדבר, סגן שר הבריאות המיועד שישמש כשר הבריאות והשר להגנת הסביבה.

אופיר אקוניס: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: מה אדוני מציע מבחינת ההצעה?

אופיר אקוניס: אני מקבל – חבר הכנסת מזוז, נדמה לי, הציע להעביר לדיון בוועדת הפנים.

אופיר אקוניס: אני חושב שכמה שיותר מוקדם גם לקיים את הדיון הזה, כן ייטב.

אופיר אקוניס: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לסגן השר אופיר אקוניס.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת בוודאי יכולים להציע רק לקיים דיון במליאה, אבל רשאים המשיבים להציע להעביר את זה לוועדה או להסיר מסדר-היום.

יעל גרמן: להעביר לוועדה זה טוב, אבל גם להקים מחדש את תת-הוועדה בראשות האופוזיציה, שתבקר את הפעולות שכרגע חבר הכנסת אקוניס הטיל על הממשלה.

יולי יואל אדלשטיין: נפנה בפנייה נרגשת למי שיעמוד בראש ועדת הפנים והגנת הסביבה ונבקש לעשות זאת, כי ועדות הכנסת, כידוע, אוטונומיות בנושא הזה.

יולי יואל אדלשטיין: אני לא יכול לתת להן הנחיה או הוראה להקים ועדת משנה זו או אחרת.

יולי יואל אדלשטיין: אני בטוח שחברי הוועדה יוכלו לעשות את זה.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו נצביע.

יולי יואל אדלשטיין: ודאי שההצעה הזאת תמתין עד שתוקם הוועדה; נקווה שזה יהיה כבר בשבוע הבא.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו נצביע.

יולי יואל אדלשטיין: מי שמצביע בעד, מצביע בעד הצעתו של סגן השר להגנת הסביבה להעביר את הדיון לוועדת הפנים והגנת הסביבה.

יולי יואל אדלשטיין: מי שמצביע נגד, בעצם מבקש להסיר את הנושא מסדר-היום.

יולי יואל אדלשטיין: אני מפעיל את ההצבעה.

יולי יואל אדלשטיין: מי בעד דיון בוועדה?

יולי יואל אדלשטיין: נגד זה להסיר מסדר-היום.

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 1 בעד ההצעה להעביר את הנושא לוועדה – 19 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הנושא לוועדת הפנים והגנת הסביבה נתקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: בעד – 19, אין מתנגדים או נמנעים.

יולי יואל אדלשטיין: אני קובע כי ההצעות לסדר-היום בנושא: הזיהום במפרץ חיפה והסכנה לבריאות תושבי האזור, תועברנה לדיון בוועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת, אם וכאשר תקום כזאת.

יולי יואל אדלשטיין: אי-העלאת קצבאות הסיעוד למרות העלאת שכר המינימום

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו עוברים להצעה האחרונה בסדר-היום, בנושא: אי-העלאת קצבאות הסיעוד למרות העלאת שכר המינימום, הצעות לסדר-היום מס' 37 ו-42, של חברי הכנסת מיקי רוזנטל וקארין אלהרר.

יולי יואל אדלשטיין: אני מזמין את חבר הכנסת מיקי רוזנטל לפתוח את הדיון.

יולי יואל אדלשטיין: ישיב לכם גם כן סגן השר אופיר אקוניס בשם שר האוצר.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

מיקי רוזנטל: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, חברי וחברותי חברי הכנסת, במדינת ישראל יש כ-55,000 נכים קשים וחולים סיעודיים.

מיקי רוזנטל: גורלם לא שפר עליהם, הם מתקשים לנוע לבד, לאכול לבד, להתרחץ בעצמם.

מיקי רוזנטל: לכן הם נעזרים במטפלים או מטפלות שצמודים אליהם, והמטפלים האלה הם הרגליים שלהם, הידיים שלהם, והרבה פעמים אפילו הפה שלהם.

מיקי רוזנטל: המטפלים האלה עושים עבודה מאוד קשה תמורת שכר מינימום.

מיקי רוזנטל: בשלהי השנה שעברה החליטה המדינה להעלות את שכר המינימום, סוף-סוף.

מיקי רוזנטל: זה מעשה מאוד מאוד מבורך.

מיקי רוזנטל: ובעקבות העלאת שכר המינימום התחייבה המדינה במפורש בוועדת העבודה והרווחה, בדיון שהתקיים ביוזמת חברת הכנסת קארין אלהרר, שהמדינה תפצה את הנכים הללו ואת הקשישים הללו בהתאמה לעליית שכר המינימום שהם משלמים למטפלים שלהם.

מיקי רוזנטל: כל התוספת היא 300 שקלים, אבל למי שמשתכר 4,000 שקלים, או 4,200 שקלים, זה הרבה מאוד כסף, ולנכים האלה – – –

אלי אלאלוף: בשלב זה 300.

מיקי רוזנטל: בשלב זה.

מיקי רוזנטל: תודה רבה, חבר הכנסת אלאלוף, רשמתי את ההודעה שלך.

מיקי רוזנטל: אני אבוא ואדרוש את התוספת.

מיקי רוזנטל: נכון, יש החלטה להעלות בשני שלבים.

מיקי רוזנטל: מפני שהנושא הוא לא שכר המינימום, אלא הנושא הכואב הזה – אבל אני מודה לך על התיקון, חבר הכנסת אלאלוף.

מיקי רוזנטל: בכל מקרה, המדינה בישיבה הזאת הבטיחה – וזה היה תנאי, זאת הייתה התליה – אנחנו מצביעים על העלאת שכר המינימום, וכולנו כמובן רצינו בזה, אבל אי-אפשר להפקיר את כל הנכים והקשישים הסיעודיים האלה לחסדי שמים.

מיקי רוזנטל: והמדינה התחייבה להביא את הדבר הזה לאישור, למרות שאנחנו היינו כבר בתקופה של בחירות והיה צריך ועדה מסדרת.

מיקי רוזנטל: אבל לעניין הזה, אין פה חילוקי דעות פוליטיים.

מיקי רוזנטל: זה היה ברור שהמדינה צריכה לעמוד בהבטחתה, והיא הבטיחה.

מיקי רוזנטל: היא הבטיחה והיא לא קיימה.

מיקי רוזנטל: אז האנשים האלה, שרובם אנשים קשי-יום, נאלצים לשלם מכיסם את החלטת הממשלה.

מיקי רוזנטל: וגם ככה, שתבינו, קצבת הסיעוד לנכה במדינת ישראל היא כמעט מחצית שכר המינימום בערך.

מיקי רוזנטל: מהדבר הזה אי-אפשר לחיות, ואתה משית על האנשים האלה עוד 300 שקלים לחודש, והמדינה שהבטיחה והייתה יכולה לעשות מעשה, שואלים אותה: מה קרה?

מיקי רוזנטל: היא אומרת: יש בחירות, ואנחנו לא יכולים להעביר את החקיקה הזאת.

מיקי רוזנטל: זה תירוץ מקומם, זה תירוץ עלוב, זה תירוץ לא ראוי למדינת ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: רגע, זה חקיקה, אדוני?

מיקי רוזנטל: זו חקיקה, צריך שינוי בחוק ביטוח לאומי.

מיקי רוזנטל: אבל זו הייתה חקיקה בהסכמה, אין פה אופוזיציה–קואליציה.

מיקי רוזנטל: השינוי הוא במספר.

מיקי רוזנטל: תראה, זה לא חוק מורכב, צריך להגיד: התוספת היא x אחוז – – –

אלי אלאלוף: הכסף שוריין.

מיקי רוזנטל: הכסף שוריין, הוא צבוע, הוא באוצר, הוא ישנו.

אלי אלאלוף: 100 מיליון שקל.

מיקי רוזנטל: 100 מיליון שקל.

מיקי רוזנטל: כולה צריך רצון טוב.

מיקי רוזנטל: אין פה חילוקי דעות, אין מי שיחסום את זה, זה לא שהקואליציה לא מסכימה, האופוזיציה לא מסכימה.

מיקי רוזנטל: סתם להיות אנושיים, לראות בני-אדם, להבין את המצוקה שלהם.

מיקי רוזנטל: אתם שואלים אותי מה זה?

מיקי רוזנטל: אני אגיד לכם מה זה הדבר הזה.

מיכל רוזין: אם היה רצון טוב לא היינו צריכים – – –

מיקי רוזנטל: אין פוליטיקה חדשה ואין פוליטיקה ישנה, זה שטויות.

מיקי רוזנטל: אבל יש פוליטיקה של זלזול.

מיקי רוזנטל: ומה זה פוליטיקה של זלזול?

מיקי רוזנטל: פוליטיקה של זלזול זה שהפוליטיקאי יודע שיש בעיה, הוא מבין שיש בעיה, הוא יודע שבידיו הפתרון לבעיה, כי לא תמיד יש לנו פתרונות, והוא לא עושה שום דבר.

מיקי רוזנטל: זאת פוליטיקה של זלזול, ולא יכול להיות שזה יימשך, זה ביזיון.

מיקי רוזנטל: אני מקווה שאדוני יהיה במהרה בימינו יושב-ראש הוועדה, והדבר הראשון שהוא ידאג לו יהיה שהתיקון הזה ייעשה.

מיקי רוזנטל: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מיקי רוזנטל.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת קארין אלהרר.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, גברתי, גם לרשותך עד שלוש דקות.

קארין אלהרר: אדוני יושב-ראש הכנסת, חברי וחברותי חברי וחברות הכנסת השורדים, זה נושא כל כך חשוב, ויחד עם זאת כל כך עצוב שנותרו במליאה כל כך מעט אנשים.

קארין אלהרר: הסיפור הוא כזה: לפני הבחירות התקבלה החלטה שאני – ואני חושבת שאין בן-אדם במדינת ישראל שלא מברך עליה – להעלות את שכר המינימום.

קארין אלהרר: זו החלטה מבורכת, והיא בקונסנזוס.

קארין אלהרר: כולם רוצים, וזה טוב, שכר מינימום גבוה ככל שניתן, כדי שנוכל להתגבר על המחיה היקרה, לקנות שירותים ומוצרים.

קארין אלהרר: יחד עם זאת, כשמעלים את שכר המינימום אי-אפשר להתעלם מאותם אנשים שבדרך כלל אין להם קול.

קארין אלהרר: הם לא באים לכאן, הם לא צועקים, הם לא מבקשים והם לא מתחננים.

קארין אלהרר: לפני הבחירות התרענו, אמרנו: יש בחירות, הממשלה בוודאי לא תקום עד 1 באפריל, ודאי שלא יוכל להתבצע שינוי חקיקה, אנחנו מבקשים ודורשים: אם אנחנו רוצים להעלות את שכר המינימום, בואו נעלה אותו בצורה שוויונית.

קארין אלהרר: אי-אפשר להגיד "שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות" ובסוף השוויון הזה הוא רק על הדף.

קארין אלהרר: התקבלה החלטת ועדת הרווחה.

קארין אלהרר: ראש ממשלת ישראל נתן צ'ק – צ'ק גבוה, 100 מיליון שקל – שכולו מטרתו להוות שיפוי לאותה תוספת שניתנה, 350 שקלים, לכל אדם שמעסיק עובד סיעודי זר.

קארין אלהרר: עכשיו, בואו נבין מה אנחנו עשינו בזה.

קארין אלהרר: 1 באפריל עבר, גם 1 במאי עבר, ואני כבר רואה בעיני רוחי גם את 1 ביוני עובר, וזה עוד לא קרה.

קארין אלהרר: ואנחנו רואים אנשים שנאלצים להיפרד מהעובדים הסיעודיים שלהם, ולאן הם הולכים?

קארין אלהרר: בואו לא נטעה, הם הולכים לשים את עצמם במוסד.

קארין אלהרר: המוסד יקר יותר למדינת ישראל, אבל זו לא הסיבה שבגללה אני כאן ומדברת.

קארין אלהרר: המוסד הוא לא פתרון לאנשים.

קארין אלהרר: אנחנו לא יכולים לזרוק אותם באיזו פינה, רחוק מהעין ורחוק מהלב, ולהגיד שמילאנו את חובנו לחברה.

קארין אלהרר: אנחנו צריכים לתת להם את הפתרון כדי שהם יחיו אתנו.

קארין אלהרר: אז אני מנצלת את הבמה הזאת ודורשת מראש ממשלת ישראל, שכיום מכהן גם כשר הרווחה, גם כשר האוצר וכעוד הרבה שרים אחרים, והוא יכול להשפיע ולשנות את זה מחר בבוקר: בואו לא ניתן לזה להגיע ל-1 ביוני.

קארין אלהרר: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת קארין אלהרר.

יולי יואל אדלשטיין: את תשובת הממשלה נשמע באמצעות סגן השר אופיר אקוניס, שידבר כאן בשם שר האוצר.

אופיר אקוניס: אני יכול לדבר גם בשם כל השרים.

מיכל רוזין: – – –

אלי אלאלוף: עוד לא קוראים לך יורם ארידור.

יולי יואל אדלשטיין: עתידו עוד לפניו, חבר הכנסת אלאלוף.

אופיר אקוניס: השר ארידור, הוא עשה כמה דברים ששימחו ציבורים רבים בישראל, אם כבר הזכרת אותו.

אלי אלאלוף: – – –

אופיר אקוניס: כמה דברים ששימחו.

אופיר אקוניס: אדוני היושב-ראש, חברות וחברי הכנסת, נתחיל אולי בהחלטתה של ועדת העבודה והרווחה מיום 21 בינואר 2015, וכך היא אומרת – אני מצטט, חברת הכנסת אלהרר: לגבי השר"ם, שירותים מיוחדים לאנשים עם מוגבלות, נכים שמקבלים קצבת שירותים מיוחדים – זוהי ההחלטה של הוועדה – יוקם צוות שכולל נציגי האוצר, ביטוח לאומי, משרד הרווחה, משרד המשפטים, ההסתדרות ויושב-ראש ועדת העבודה והרווחה.

אופיר אקוניס: זוהי ההחלטה של הוועדה.

אופיר אקוניס: כל אחד מהגופים יוגבל לשני אנשים בצוות.

אופיר אקוניס: עבודת הצוות – – –

קארין אלהרר: היושב-ראש לא היה חלק מהוועדה.

אופיר אקוניס: אני מזכיר לך שכל הדבר הזה נעשה כשהכנסת עצמה היא בפגרת הבחירות המפורסמת.

קארין אלהרר: אז למה מעלים את שכר המינימום?

אופיר אקוניס: אני אשיב לך.

אופיר אקוניס: אני אמשיך ואצטט את ההחלטה: עבודת הצוות תסתיים לא יאוחר מ-26 בפברואר, והוועדה תמליץ לממשלה הבאה על אופן חלוקת – – –

קארין אלהרר: אני מציעה לך לא לקרוא – – –

אופיר אקוניס: גברתי הנכבדה, אני – אם יורשה לי לסיים את התשובה.

אופיר אקוניס: אני אתך, לא נגדך.

קארין אלהרר: אל תקרא – – –

אופיר אקוניס: אנחנו באותה עמדה.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת אלהרר, הוא רק קורא כרגע את החלטת הוועדה.

קארין אלהרר: אדוני, אפשר לקרוא את החלטת הוועדה בצורה הוגנת.

קארין אלהרר: לקרוא משפט זה לא לקרוא את החלטת הוועדה.

אופיר אקוניס: עוד לא סיימנו את התשובה.

אופיר אקוניס: אגב, הממשלה מזדהה לחלוטין.

אופיר אקוניס: הדבר הזה, אני רק אזכיר לך – נדמה לי, אדוני היושב-ראש, אם זיכרוני אינו מטעה אותי, ראש הממשלה ושר האוצר, הדבר הזה נקבע בדיון עם יושב-ראש ועדת העבודה והרווחה חבר הכנסת חיים כץ.

אופיר אקוניס: זה בא לידי ביטוי בהחלטה של ועדת כנסת – –

קארין אלהרר: – – –

אופיר אקוניס: – – ואם תקשיבי לתשובה עד הסוף, אני מקווה שתהיי מרוצה.

אופיר אקוניס: בהתאם להחלטה, גברתי – – –

קארין אלהרר: לא יכולה לשמוע אותו.

אופיר אקוניס: תשתדלי.

אופיר אקוניס: לא יכולה – תשתדלי.

אופיר אקוניס: בהתאם להחלטה, הוקם הצוות האמור והגיש לוועדת העבודה המלצותיו ומתווה להגדלת קצבאות השר"מ ב-26 בפברואר, כפי שהתבקש.

אופיר אקוניס: ההמלצות כוללות תיקוני חקיקה של סכומי קצבאות השירותים המיוחדים לאנשים עם מוגבלות – –

קארין אלהרר: בתקנות, לא בחקיקה.

אופיר אקוניס: – – אשר יוגשו לממשלה החדשה ולכנסת העשרים לצורך תיקון החוק והתקנת תקנות מתאימות.

אופיר אקוניס: ועדת העבודה והרווחה כאמור תמליץ – כך החלטתם – לממשלה החדשה לתקן את החוק בהתאם.

אופיר אקוניס: אדוני היושב-ראש, על אף הערותיה של חברת הכנסת אלהרר, קודם כול אין ויכוח.

אופיר אקוניס: בואו נתחיל מזה שאין ויכוח.

מיקי רוזנטל: אדוני – – –

אופיר אקוניס: אין ויכוח, הדבר הזה הוחלט כבר.

קארין אלהרר: אז למה אתה מתווכח?

אופיר אקוניס: חבר הכנסת רוזנטל, אני מציע לכם, לכולכם, אם אתם רוצים, אני מעריך שגם ימונה – לא מעריך, אני יודע – שימונה גם שר אוצר חדש; הבנתי על-פי ההסכמים הקואליציוניים שגם יושב-ראש ועדת העבודה והרווחה המיועד אולי יושב במליאה הזאת כרגע; יושבים כאן.

אופיר אקוניס: הדבר הזה הובטח, הוא יקוים.

אופיר אקוניס: הממשלה החדשה תקום – – –

מיקי לוי: זה הליך ארוך, תקנת שר אוצר.

מיקי רוזנטל: זה לא בסדר, אדוני, לא צריך חקיקה, זאת תקנה.

אופיר אקוניס: לא אמרתי שצריך חקיקה.

אופיר אקוניס: ידידי, הדבר יובא להחלטתה – כן?

אופיר אקוניס: – של הממשלה החדשה.

מיקי רוזנטל: אבל זה הוחלט בממשלה הקודמת, זו הייתה התחייבות של הממשלה הקודמת.

אופיר אקוניס: נכון, הממשלה הבאה תקיים את התחייבותה של הממשלה הקודמת, בדיוק כפי שסוכם בין ראש הממשלה, שר האוצר, יושב-ראש ועדת העבודה והרווחה.

אופיר אקוניס: חברים, אני מקווה ומאמין שהממשלה – – –

מיקי לוי: – – –

אופיר אקוניס: ידידי, אם אתם רוצים להמשיך לצעוק, אתם יכולים.

אופיר אקוניס: אני אומר לכם שהדבר הזה יטופל עם הקמתה של הממשלה החדשה, וכך יהיה, בעזרת השם, בשבוע הבא.

אופיר אקוניס: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: מה כבוד סגן השר מציע?

אופיר אקוניס: אם אתם המציעים רוצים לקיים עוד דיון – – –

קריאה: – – –

אופיר אקוניס: אם המציעים רוצים עוד דיון בוועדת העבודה והרווחה, אין לנו מניעה.

קארין אלהרר: אני רוצה שזה יהיה הדיון הראשון.

אופיר אקוניס: אדוני היושב-ראש, כאשר תוקם הוועדה, היושב-ראש יקבע את סדר-היום כמקובל.

מיקי רוזנטל: אנחנו רוצים לוועדה.

אופיר אקוניס: אז זה מה שהצעתי.

אופיר אקוניס: נדמה לי שאנחנו מסכימים על הכול, ואתם ממשיכים לצעוק כל הזמן.

מיקי רוזנטל: אנחנו לא – – –

יולי יואל אדלשטיין: אדוני, סגן השר, שניקח על עצמנו – ודאי שפורמלית, אני מניח שהמליאה תתמוך בהצעה שלך להעביר את זה לוועדת העבודה והרווחה.

אופיר אקוניס: אני מעריך.

יולי יואל אדלשטיין: אני לא יודע באיזה תפקיד תכהן בקדנציה הבאה עלינו לטובה; תיקח על עצמך באמת לזרז את העניין בממשלה – –

אופיר אקוניס: קיבלתי.

יולי יואל אדלשטיין: – – ואני לוקח על עצמי להוציא את זה, אם נדרש העניין, לאישור המליאה.

יולי יואל אדלשטיין: נוציא את זה מייד לאישור המליאה, ובא לציון גואל.

יולי יואל אדלשטיין: אני באמת לא מבין, כולנו מסכימים – – –

אופיר אקוניס: גם אין ויכוח.

אופיר אקוניס: גם אין ויכוח, חברת הכנסת אלהרר.

אופיר אקוניס: אין ויכוח.

יולי יואל אדלשטיין: בדיוק, כולנו מסכימים.

יולי יואל אדלשטיין: אני מחכה לכך שהממשלה תאותת שהיא מוכנה ואנחנו מייד נשים את זה על סדר-היום, אולי באמת כבר בשבוע הבא.

אופיר אקוניס: כתמיד, קיבלתי את הצעתך הטובה, אדוני היושב-ראש, ואנחנו – אם אתם רוצים לקיים דיון נוסף – את אמרת ראשון – – –

יולי יואל אדלשטיין: לא, לא, זה לצורך הפיקוח.

אופיר אקוניס: בדיוק.

יולי יואל אדלשטיין: אם פתאום – – –

מיקי רוזנטל: – – –

אופיר אקוניס: תודה רבה – – –

יולי יואל אדלשטיין: אם עוד שבוע-שבועיים נגלה ששום דבר לא קרה, אז נפעיל את הוועדה.

אופיר אקוניס: תודה, וחג ל"ג בעומר שמח.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: אם כן, חברי הכנסת, יש לנו לאחר מכן שתי עמדות נוספות – חברי הכנסת איציק שמולי ואיתן כבל.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, חבר הכנסת שמולי.

מיקי לוי: מה, אין הצבעה, אדוני?

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו נשמע את ההצעות הנוספות, או את העמדות הנוספות, ואז נצביע.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, דקה לרשותך, חבר הכנסת שמולי.

יולי יואל אדלשטיין: מיקרופון בבקשה לחבר הכנסת שמולי.

איציק שמולי: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

איציק שמולי: אני מקווה שההתחייבות של חבר הכנסת אקוניס תצא לפועל כמה שיותר מהר, ואני מברך על ההודעה שלך.

איציק שמולי: יחד עם זאת, צריך כמובן לקחת את הדחיפות שעליה הצביעו חברת הכנסת אלהרר ורוזנטל.

איציק שמולי: עלה כאן נושא הסיעוד, אדוני, ובחצי דקה אני אזכיר כאן – אני מנצל את העובדה שכנראה גם יושב-ראש הוועדה הרלוונטית יושב אתנו כדי להעלות מחדש, גם בכנסת הזאת, את הנושא של הביטוח הסיעודי הקולקטיבי.

איציק שמולי: מיליון אנשים בישראל פשוט הולכו שולל, נעקצו, נגנבו ונשדדו, והכול היה בחסות המדינה.

איציק שמולי: זה נושא, אדוני היושב-ראש ואדוני היושב-ראש המיועד של הוועדה, שנהיה חייבים להידרש לו גם כן במהירות בכנסת הבאה.

איציק שמולי: יש למעלה ממיליון ישראלים שמחכים.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת שמולי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איתן כבל, דקה גם לרשותך, אדוני.

איתן כבל: תודה, אדוני היושב-ראש.

איתן כבל: קודם כול, תודה לחברת הכנסת קארין אלהרר ולחבר הכנסת רוזנטל שהעלו את העניין הזה.

איתן כבל: חברי הכנסת, אדוני היושב-ראש, מוצפים באמת בזעקות שבר אמיתיות בנושא הזה.

איתן כבל: ובאמת תודה לכם שהעליתם את העניין הזה.

איתן כבל: אני רוצה לומר לך, אדוני היושב-ראש, בדיוק בנקודה הזאת, בהמשך לדברים שאמרתי קודם בעניין האחר, שהנושא – מה עוד ניתן לומר?

איתן כבל: כבר יש החלטה, כבר התקבל כל העניין הזה; ואנחנו מוצאים את עצמנו, חברי הכנסת, חסרי כל יכולות.

איתן כבל: זאת כבר לא שאלה של אופוזיציה או קואליציה.

איתן כבל: אני אומר לך, חבר הכנסת סגן השר אקוניס, באמת, אין לי ספק שאתה בעד העניין הזה, אין לי שום ספק.

איתן כבל: זו לא שאלה מי בעד או מי נגד, אלא – למה זה צריך להידחות עד תאריך כל כך רחוק?

איתן כבל: אנשים מוצאים את עצמם חסרי אונים.

איתן כבל: יש אנשים שלא מסוגלים בכלל להגיע עד השלב הזה.

איתן כבל: כי אדוני יודע שדיון הוא לא מחר בבוקר.

איתן כבל: ממשלה, סדר-יום, השבוע הבא, אחרי השבוע הבא, וזה יובא ליושב-ראש החדש, והוא קבע בינתיים – בבקשה, אדוני היושב-ראש, לפחות בעניין הזה שאתם תיקחו את זה על עצמכם להביא את זה לאלתר כבר בשבוע הבא.

איתן כבל: אין מה להמתין בעניין הזה.

איתן כבל: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת כבל.

יולי יואל אדלשטיין: אם כן, חברי הכנסת, אנחנו נצביע.

יולי יואל אדלשטיין: על סדר-היום הצעתו של סגן השר אקוניס להעביר את הדיון לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: מי שמצביע בעד תומך בהצעה הזו, ומי שמצביע נגד מבקש להסיר את הנושא מסדר-היום.

יולי יואל אדלשטיין: נא להצביע.

יולי יואל אדלשטיין: מי בעד?

יולי יואל אדלשטיין: מי נגד?

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת קארין אלהרר מוסיפה – אה, הצבעת?

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 2 בעד ההצעה להעביר את הנושא לוועדה – 13 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הנושא לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות נתקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: בעד – 13, אפס מתנגדים ואפס נמנעים.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מציינים לפרוטוקול שגם חבר הכנסת שרון גל ניסה להצביע בעד, אבל זה לא משנה את תוצאות ההצבעה.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו העברנו את הנושא – 13 בעד, אין מתנגדים ונמנעים – לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אכן חג ל"ג בעומר שמח, כפי שכבר אמרנו.

יולי יואל אדלשטיין: ונזהרתם מאוד לנפשותיכם, וזה כולל גם מדורות.

יולי יואל אדלשטיין: תם סדר-היום.

יולי יואל אדלשטיין: הישיבה הבאה תתקיים ביום שני, כ"ב באייר תשע"ה, 11 במאי 2015, בשעה 16:00.

יולי יואל אדלשטיין: ישיבה זו נעולה.