ישיבת מליאה, כנסת 19, פרוטוקול מספר 111, 2014-02-04 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום ד' באדר א' תשע"ד, 4 בפברואר 2014, ואני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: הודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – מכתבו של שר החינוך שי פירון בהמשך למסקנות ועדת החינוך, התרבות והספורט בעקבות דיון מהיר בהצעה של חברי הכנסת מאיר שטרית, יחיאל חיליק בר, גילה גמליאל ועיסאווי פריג' בנושא: אי-ציות לחוזר מנכ"ל – מכירת מזון ושתייה לא בריאים בבתי-הספר; מכתבו של השר לביטחון פנים יצחק אהרונוביץ בהמשך למסקנות ועדת החוקה, חוק ומשפט בעקבות דיון מהיר בהצעה של חברי הכנסת אורית סטרוק, יריב לוין ואורי מקלב בנושא:

ירדנה מלר-הורוביץ: נוהל אישור שפיטה – הנחיית פרקליט המדינה מס' 2.18.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה למזכירת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, יום שלישי היום, ואנחנו עוברים לנאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: על מנת להירשם אני אפעיל את ההצבעה, ומי שמעוניין להשתתף יוכל להצביע, בבקשה.

יולי יואל אדלשטיין: בינתיים אני מזמין את חבר הכנסת בועז טופורובסקי לפתוח.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

בועז טופורובסקי: תודה, אדוני היושב-ראש.

בועז טופורובסקי: בשבוע שבין 28 בינואר ל-4 בפברואר נהרגו שלושה בני-אדם בשלוש תאונות קטלניות: ביום שישי, 31 בינואר, נהרג הולך רגל בן 18 תושב ירושלים מפגיעת רכב בכביש 40 באזור קריית-מלאכי; ביום ראשון, 2 בפברואר, נהרג אדם בן 40 בהתנגשות בין רכב פרטי למשאית בכביש 6, בין מחלף נחשונים למחלף בן-שמן; ביום שני, 3 בפברואר, נהרג אדם בן 60, תושב הצפון, בהתנגשות בין אוטובוס לשני כלי רכב פרטיים בכביש גינוסר–טבריה.

בועז טופורובסקי: השבוע חווינו טרגדיה קשה שמעידה על הזוועות היומיומיות בכבישים: קצין משטרה בכיר ומוערך באגף התנועה שם קץ לחייו לאחר שלא יכול היה להתמודד עוד עם המראות הקשים שאליהם נחשף במהלך עבודתו.

בועז טופורובסקי: מותו הכה בהלם את אזרחי ישראל, ובפרט את אלה העוסקים במאבקים בתאונות הדרכים.

בועז טופורובסקי: חשוב להבין שמשטרת ישראל נאבקת מסביב לשעון ובכל הארץ כדי להפחית את מספר תאונות הדרכים.

בועז טופורובסקי: במסגרת האכיפה, החקירות והטיפול הראשוני בזירות התאונות נחשפים שוטרי אגף התנועה למראות מזעזעים, ובמובן מסוים חווים כמעט על בסיס יומי את האבסורד וחוסר התוחלת באובדן החיים בתאונות הדרכים.

בועז טופורובסקי: לכך מצטרפים מקרי המוות הקשים לצפייה ולעיכול.

בועז טופורובסקי: אני רוצה לשלוח את תנחומי למשפחת הקצין, לראש אגף התנועה ניצב משה צ'יקו אדרי ולשוטרי אגף התנועה.

בועז טופורובסקי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת בועז טופורובסקי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איציק שמולי, ואחריו – חבר הכנסת יריב לוין.

איציק שמולי: תודה רבה.

איציק שמולי: אדוני היושב-ראש, טוב שחזרת אלינו.

איציק שמולי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, חדשות לבקרים אנחנו שומעים את הנתונים המעודדים על נתוני האבטלה הנמוכים.

איציק שמולי: אני רוצה, ברשותך, לדבר על צד אחר של המשוואה, וזה המצב של האנשים שכבר יוצאים לשוק העבודה.

איציק שמולי: אני מדבר על השכבה הנמוכה ביותר, עובדי הקבלן.

איציק שמולי: במציאות שבה כל יום בכנסת הזאת מספרים לנו שעבודה מצילה מעוני, אז חשבתי לתומי שדווקא במשרדי הממשלה, ובפרט במשרד הפנים, אם כבר נעשה איזה אירוע חגיגי לעובדים, אז שיוזמנו כל העובדים, גם עובדי הקבלן.

איציק שמולי: אדוני היושב-ראש, אני רוצה להסב את תשומת לבך לכך שאני העברתי שאילתה לשר הפנים על סיור לימודי-מקצועי שכולל גם טיולי גמלים וספארי וטיולי ג'יפים וסדנת בישול וסדנת פתרון חלומות – כל הטוב הזה הולך לעובדי משרד הפנים, אבל את מי שכחו להזמין?

איציק שמולי: את עובדי הקבלן.

איציק שמולי: כששאלתי את שר הפנים: מדוע לא יוזמנו עובדי הקבלן?

איציק שמולי: מה, הם עובדים סוג ב'?

איציק שמולי: מה, לא נחתם הסכם עם הסתדרות העובדים?

איציק שמולי: – אפילו לא זכיתי לקבל תשובה.

איציק שמולי: אז במקום הסדנה לפתרון חלומות שהם היו אמורים לעבור באילת, אני פשוט מכאן, מהבמה הזאת, אגיד להם: כנראה נצטרך להמשיך לחלום ביחד שיום אחד תיחשבו לעובדים מן המניין בשוק העבודה הישראלי.

איציק שמולי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת שמולי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יריב לוין – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת מיקי רוזנטל.

יריב לוין: תודה רבה.

יריב לוין: אדוני היושב-ראש, כבוד השרה, חברות וחברי הכנסת, הסערה סביב הענקת הפרס לזמר המצוין אריאל זילבר חשפה את הפנים המכוערות של לא מעט מאמני ישראל, שמתחרים ביניהם לפעמים בשירי ויצירות נאצה כנגד המדינה, צה"ל, המתיישבים, מה שהם מכנים "הכיבוש".

יריב לוין: אדוני היושב-ראש, יש כאלה שמוכיחים שאפשר גם אחרת, לא רק אריאל זילבר, ואני רוצה לתת דוגמה: שיר חדש, "בא לי לשיר לך", מילים של חמוטל בן-זאב, לחן של עופר לוי וירון בכר, בביצוע מעולה של ענק הזמר המזרחי עופר לוי וזמרת האופרה המצוינת אפרת רותם – השילוב הכי ישראלי שיכול להיות.

יריב לוין: וכך הם שרים: "כי אני תוצרת הארץ / והקול שלי כאן

יריב לוין: מזמן / והכול מוכר ושייך לי / כי הלב שלנו כאן.

יריב לוין: // ומרגיש קשור אל הבית / וקרוב אל האדמה / ואוהב כל מה שיש כאן / אל תשאלי אותי בשביל מה.

יריב לוין: // בשביל אלה בא לי לשיר לך / לערבב את הלבן בכחול / בשביל אלה בא לי לרקוד אתך / וביחד בארץ לגדול".

יריב לוין: אדוני היושב-ראש, הכי יהודי, הכי ציוני, הכי ישראלי, הכי איכותי והכי יפה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יריב לוין.

– – –

יולי יואל אדלשטיין: לא, כי חבר הכנסת יריב לוין לא הסכים לבצע את השיר, הוא רק הקריא את המילים.

יריב לוין: כל אחד לפי יכולותיו.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת רוזנטל – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אם חבר הכנסת רוזנטל יקבל מיקרופון זה יעזור לו.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת דב ליפמן.

מיקי רוזנטל: תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש.

מיקי רוזנטל: בהחלט היה מרגש לשמוע את חבר הכנסת יריב לוין קורא שירה.

מיקי רוזנטל: אני באמת מציע להלחין את זה, זה נשמע שיר מעולה.

מיקי רוזנטל: אבל בנימה פחות מבודחת אני רוצה לשלוח תנחומים, כמובן, למשפחתו של הקצין שנהרג היום בבוקר בנסיבות מאוד מצערות.

מיקי רוזנטל: מפעם לפעם אני נותן פה ביטוי לרחשי לב הציבור – מכתבים שמגיעים אלי ואני חושב שיש בהם עניין ציבורי וראוי שנקריא אותם במליאת הכנסת.

מיקי רוזנטל: מכתבה של גיתית הרש, שנוגע לדיג בים התיכון: "בכל יום מתבצע הרס של הדגים והטבע בים התיכון בגלל ניהול שגוי של הדיג.

מיקי רוזנטל: נפגעים הדגים, הדייגים שמתפרנסים מהם, והציבור הרחב כולו.

מיקי רוזנטל: 22 ספינות מכמורות גורפות את כל היצורים החיים שנלכדים ברשת – צבים, דולפינים ודגיגים צעירים".

מיקי רוזנטל: וזה נתון מעניין: "על כל דג שמגיע לצלחת שלנו מדיג מכמורות" מתים קרוב ל-200 דגים ויצורי ים אחרים.

מיקי רוזנטל: המשמעות: פגיעה משמעותית בדייגים ובמערכת האקולוגית של הים.

מיקי רוזנטל: כ-100,000 חיות מוגנות מתות בשנה כתוצאה מפעולות דיג – רובן בשוגג.

מיקי רוזנטל: 70% משלל המכמורות הם דגיגים צעירים שטרם התרבו והעמידו את דור הדגים הבא.

מיקי רוזנטל: הדגים מול חופי טורקיה", למשל, "גדולים פי-שישה מאשר אצלנו", כי שם ניהול הדיג פשוט מסודר יותר.

מיקי רוזנטל: "יש לערוך רפורמה בדיג בים התיכון, שתכלול טיפול במיעוט של הדייגים המשתמש בשיטות דיג הרסניות" – בסך הכול 100 דייגים אבל הם הרסניים ביותר – "פיצוי שלהם והוצאה מכובדת של סירות המכמורות מהים.

מיקי רוזנטל: בנוסף, יש לסדר את כללי המשחק בים, למשל איסור דיג בעונות הרבייה של הדגים, שדרוג האכיפה ועוד.

מיקי רוזנטל: " כיום ישנו קמפיין ציבורי ששותפים לו גם ארגוני הדייגים, גם ארגוני הסביבה, והקמפיין הזה גובש בתהליך של דיאלוג עם משרדי הממשלה הרלוונטיים.

מיקי רוזנטל: ויש פה בקשה משר החקלאות, חבר הכנסת יאיר שמיר, לקדם רפורמה שתסדיר את הדיג בים התיכון כך שיהיה לנו מה לדוג גם בעתיד, וזה חשוב מאוד לדעתי.

מיקי רוזנטל: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: אכן, נושא חשוב.

יולי יואל אדלשטיין: אמרנו חבר הכנסת דב ליפמן.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת מסעוד גנאים.

דב ליפמן: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, אף-על-פי שיש המון נושאים על סדר-היום שחשבתי לדבר עליהם – קמנו הבוקר לבשורה הרעה על נפילת סרן טל נחמן, זיכרונו לברכה, וכמובן אנחנו שולחים את תנחומינו למשפחה.

דב ליפמן: היה קשה לשמוע את קול האבא, האב השכול, הבוקר ברדיו.

דב ליפמן: אני חושב שחשוב להדגיש שטל נפל על קידוש השם, על קדושת הארץ, וכולנו יודעים את זה ומכירים בזה, וחשוב לכולנו להתפלל שעושה שלום במרומיו, הוא יעשה שלום עלינו ועל כל ישראל ואמרו אמן.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת דב ליפמן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מסעוד גנאים – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת שמעון אוחיון.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, מורה למתמטיקה מאזור המשולש הדרומי, הוצת רכבו כי סירב לאפשר העברת חומר לימוד לנבחן במועד החורף של בחינת הבגרות במתמטיקה.

מסעוד גנאים: המבחן התקיים בעיר כפר-סבא כדי לשמור על טוהר הבחינות, לצערי הרב.

מסעוד גנאים: אמו של התלמיד הנבחן ביקשה מהמורה להכניס חומר המסייע לבנה.

מסעוד גנאים: המורה סירב וקיבל אחר כך איומים מהאבא של התלמיד בטלפון.

מסעוד גנאים: בשעות הלילה המאוחרות הציתו אלמונים את רכבו.

מסעוד גנאים: המורה הזה הוא דוגמה למה שקורה במערכת החינוך ודוגמה ללחצים שחווים המורים מכל מיני גורמים, ובמיוחד מהורים שבשבילם המטרה מקדשת את האמצעים, ולא מעניין אותם טוהר בחינות או טוהר מידות או מוסר, ובכל מחיר רוצים שבנם יעבור.

מסעוד גנאים: אני מחזק את ידם של המורה ושל שאר המורים שעומדים על עקרון טוהר הבחינות וטוהר החברה שלנו.

מסעוד גנאים: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מסעוד גנאים.

יולי יואל אדלשטיין: אני מזמין את חבר הכנסת שמעון אוחיון, ואחריו – חבר הכנסת יעקב אשר.

שמעון אוחיון: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, חברי כנסת מהיחדה והנגדה, ראשית, אני מצטרף ושולח תנחומים למשפחת טל נחמן ומביע בוודאי את הזדהותי עם התחושות המלוות את המשפחה ברגע הזה, בהקרבת הקורבן הזה למען מדינת ישראל.

שמעון אוחיון: בשבועות האחרונים היינו עדים לפרשת המורה אדם ורטה.

שמעון אוחיון: מעניין, אף אחד לא קרא לזה: פרשת המורה אדם ורטה והתלמידה ספיר סבח.

שמעון אוחיון: הקדוש המעונה הוא אדם ורטה, יקיר השמאל, המורה שבשם חופש הדיבור עושה דה-לגיטימציה לצה"ל ואומר שהוא אינו צבא מוסרי.

שמעון אוחיון: רק אתמול, לאחר תום הפרשה, קראנו שוב כולנו, ואני מצטט: "האמירה שצה"ל מוסרי היא בעייתית".

שמעון אוחיון: ובכן, זהו המחנך, הקדוש המעונה, שאומר בשם חופש הדיבור: קבלו דעתי, דעת יחיד, ואין בלתה.

שמעון אוחיון: והוא מוסיף חטא על פשע, ובשם חופש הדיבור מביע את דעתו בנושאים שונים השנויים במחלוקת: מדינה פלסטינית, ארץ-ישראל, יהודים וערבים.

שמעון אוחיון: ואני שואל: האם מחנך ראוי המעוניין לקדם חשיבה וראייה מקפת אצל תלמידיו, האם מחנך המעוניין לקדם חשיבה ביקורתית, מציג את עמדתו ולא מביא נציגים של דעות שונות ונותן לתלמידים ללמוד, להכיר ולבקר בצורה חופשית?

שמעון אוחיון: האם זה יאה שמורה מנצל את הכריזמה שלו כדי לנטוע דעת יחיד בכל נושא, כשהוא מצפה מתלמידים – מה, להיות פחדנים, חנפנים, צייתנים, כדי לקבל ציון טוב?

שמעון אוחיון: והנה, במקום חופש ביטוי אנחנו מקבלים דיכוי ביטוי.

שמעון אוחיון: ומכאן אני רוצה להצדיע לתלמידה ספיר סבח, שאמרה למורה: עד כאן.

שמעון אוחיון: עד כאן.

שמעון אוחיון: אני נגד חופש ביטוי שהוא בעצם חופש דיכוי.

שמעון אוחיון: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אוחיון.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יעקב אשר, ואחריו – חברת הכנסת תמר זנדברג.

אדוני היושב-ראש, תרשה לי, אני רוצה להזדהות עם תחושותיו של ראש הממשלה בימים אלה.

ראש הממשלה עומד כרגע בלחץ אמריקני לכפות על הממשלה הסדר שהוא בניגוד לתפיסתו ואמונתו.

כמו כן, ראש הממשלה עומד בפני איומים בסנקציות – חרם או סנקציות כלכליות, קוראים לזה היום – כנגד מדינת ישראל בגלל מדיניות הממשלה.

בתור חבר כנסת חרדי אני מרגיש הזדהות.

גם אנחנו לפעמים מרגישים את ההרגשה, במיוחד בשנה האחרונה, אדוני ראש הממשלה, באותו מצב: מנסים לכפות עלינו הסדרים בנושאי חינוך ודת בניגוד למצפוננו, וכן מאיימים עלינו בסנקציות כלכליות כאלה ואחרות.

אך מניסיוננו, אני אומר לך, אדוני ראש הממשלה, אנחנו חושבים: א.

שזה לא לגיטימי, ולכן גם אתה צריך לחשוב ככה במה שאתה עובר; אך יותר מזה, אנחנו אומרים: זה לא יכניע את אמונותינו, את האמונה שלנו, וכנראה גם אותך זה לא יכניע.

כל קשר בין הדברים הוא על אחריות השומע.

תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יעקב אשר.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת תמר זנדברג – בבקשה, גברתי, ואחריה – חבר הכנסת באסל גטאס.

תמר זנדברג: תודה, אדוני היושב-ראש.

תמר זנדברג: ואני מצטרפת לברכות לך – לא ברכות, אבל ברוך הבא בחזרה.

תמר זנדברג: כאן בכנסת שמענו כמה פעמים בזמן האחרון, גם מחברי כנסת וגם משרת הבריאות, על ניסיונות שהולכים וכביכול מתקרבים להסדיר את הטיפול במטופלים בקנאביס רפואי.

תמר זנדברג: רק לא מזמן עמדה כאן שרת הבריאות והציגה רפורמה כביכול בתחום.

תמר זנדברג: רק שהרחק מכאן, מהמיקרופונים ומאור המצלמות, יש אלפים של חולים, אם לא עשרות אלפים, שנתקלים בקשיים ביורוקרטיים קשים מנשוא.

תמר זנדברג: אני רוצה להקריא לכם מכתב מאוד מאוד קצר, בן שתי שורות, שמטופלים קיבלו בימים האחרונים ממרפאת הכאב בתל-השומר.

תמר זנדברג: אני רוצה להזכיר שמדובר – לפני כן הדרישה, על מנת לקבל קנאביס רפואי, הייתה להיות מטופל במרפאת כאב במשך שנה לפני שאפשר לקבל את התרופה.

תמר זנדברג: והנה השבוע: מטופל/מטופלת נכבד/נכבדה, לאור פניות רבות למרפאתנו אנו מבקשים להבהיר כי יחידת הכאב בתל-השומר לא נותנת המלצות על קנאביס רפואי למשרד הבריאות.

תמר זנדברג: בברכה, מרפאת הכאב.

תמר זנדברג: אז נשאלת השאלה: איפה הרפורמה?

תמר זנדברג: איפה התרופה למטופלים?

תמר זנדברג: ואם לא במרפאת הכאב ולא אחרי שנה, היכן אמורים חולות וחולים לקבל את התרופה שלהם?

תמר זנדברג: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת זנדברג.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת גטאס – בבקשה, אדוני, ואחריו – חברת הכנסת יפעת קריב.

באסל גטאס: כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני רוצה להעלות כאן סוגיה חשובה, שלא מצליחים במערכת של מקבלי ההחלטות במשרדים השונים בכלל להגיע למצב של פתרון לה.

באסל גטאס: היום כל סטודנט לרפואה או למקצוע אחר, כמו עריכת-דין, שמחייב מבחנים מסוגים שונים – של לשכת עורכי-הדין או לשכת רואי-חשבון או משרד הבריאות – יכול ללמוד את המקצוע בכל מקום שהוא רוצה בעולם, לחזור ארצה ולהיבחן באותן בחינות; אם הוא עומד בבחינות, אז הוא מקבל רישיון רופא או רישיון אחר.

באסל גטאס: אלא מה?

באסל גטאס: שבהחלטה לדעתי שרירותית לחלוטין ישראל מונעת מ-300 תושבים ישראלים שלמדו רפואה, רוקחות ומקצועות רפואה אחרים באוניברסיטת אל-קודס באבו-דיס, שנמצאת כמה קילומטרים מכאן, לגשת לבחינות.

באסל גטאס: דינם הוא אחר מדין מישהו שהלך ללטביה או לרומניה או לירדן או אפילו לאוניברסיטת א-נג'אח, שהיא בשכם.

באסל גטאס: למה?

באסל גטאס: בגלל קפריזה פוליטית, שלא רוצים – זו אוניברסיטה, כביכול, חלק ממנה בתוך גבול מדינת ישראל, ואז כאילו האוניברסיטה עצמה צריכה להיות מוכרת על-ידי המל"ג.

באסל גטאס: וכך 300 רופאים טובים ומצוינים, חלק מהם כבר נסעו לארצות-הברית, קיבלו רישיון רפואה בארצות-הברית, נבחנו על-פי המבחנים האמריקניים, או בארצות אחרות, והם כבר רופאים, מתפקדים כרופאים, אבל לא בישראל.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת גטאס.

מיקי לוי: – – – עושים בחינות – – –

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת יפעת קריב, ואחריה – חבר הכנסת נחמן שי.

יפעת קריב: טוב.

יפעת קריב: ראשית, ברוך השב, יושב-ראש הכנסת.

יפעת קריב: אני רוצה ככה להקדיש דקה אחת לנושא שדיברנו עליו היום בוועדה לקידום מעמד האישה – דיון דחוף שהעליתי ביחד עם חברתי מיכל רוזין ועם עליזה לביא, דיון שעסק בסם האונס.

יפעת קריב: סם האונס הוא תופעה מכוערת וקשה שקורית בחברה הישראלית, למרבה הצער, יותר ויותר.

יפעת קריב: בשבועות האחרונים נחשפנו להרבה מאוד סיפורים של עוד אישה ועוד אישה שישבה בפאב, ישבה בדיסקוטק, הייתה באירוע והכניסו לה סם לתוך המשקה שלה, ואין לה מושג איך היא סיימה את הלילה, כשהיא עברה מעשי אלימות ואונס קשה.

יפעת קריב: זו בעיה כלל-עולמית; זו בעיה שאנחנו לא יודעים איך להתמודד אתה בחקיקה.

יפעת קריב: עד היום לא יודעים לזהות את הסם הזה – הוא מתפוגג מהגוף תוך 24 שעות ואולי פחות מזה.

יפעת קריב: לא המשטרה, שהייתה היום בדיון, ולא בתי-החולים ולא היחידות לנפגעות תקיפה מינית לא יודעות איך להתמודד עם זה.

יפעת קריב: והדבר המשמעותי והקשה כל כך הוא שכל אחד יכול לרקוח את זה בבית.

יפעת קריב: זה סם מסוכן מאוד, שפשוט ישנו בכל מקום, נפוץ ונגיש.

יפעת קריב: אני רוצה לומר מעל במה זו: מבחינתי, אני מתכוונת להמשיך ולהתעסק בנושא הזה.

יפעת קריב: די עם ההטרדות המיניות, די עם האלימות המינית.

יפעת קריב: פשוט נמאס לנו.

יפעת קריב: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת יפעת קריב.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת נחמן שי – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת מוחמד ברכה.

נחמן שי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, ברוך שובך, אדוני.

נחמן שי: אני רוצה לעסוק בנושא שקרוב ללב כולנו, אולי גם קרוב בימים אלה ללבך, אני מדבר על בית-החולים "הדסה" בירושלים.

נחמן שי: לפני כמה שבועות, לא ידענו אז, עלתה פה שרת הבריאות ואמרה מה שאמרה, ואתה התערבת, אדוני, והתערב יושב-ראש הכנסת לשעבר, וביקשנו ממנה וכו'.

נחמן שי: היא אמרה: מה אתם רוצים, שאני אחלק כסף?

נחמן שי: וכו' וכו'.

נחמן שי: אף אחד לא רצה שהיא תחלק כסף אז ואף אחד לא רוצה שהיא תחלק כסף היום, וכסף עולה.

נחמן שי: אבל יחד עם זאת, יש משהו חמור כנראה שמתחולל ב"הדסה" אם היום רופאי "הדסה" החליטו לעשות את המעשה שהוא הכי קיצוני בעיני ולהשבית את בית-החולים – רופאים לא נוהגים להשבית בית-חולים, כי זה בניגוד לשבועה שלהם, בניגוד ל"אני מאמין" שלהם, בניגוד לכל החיים שלהם – ולקיים עכשיו מתכונת של שבת.

נחמן שי: אני מעז לחשוב שכשמגיע אדם היום, גם היום, לבית-החולים, יהיה שם רופא כדי לטפל בו.

נחמן שי: והם אומרים – יושבת-ראש ועד העובדים הבכירים כותבת לשר האוצר ואומרת: אנחנו נלחמים על הבית שלנו.

נחמן שי: אם תהיה הקפאת הליכים יהיה אפשר לעשות בנו מה שרוצים, וכדומה.

נחמן שי: יש שם כנראה איזה הליך שמתנהל בין האוצר לבינם, ואני לא אכנס לכל הפרטים, כי אני לא יודע אותם, אבל לא יכול להיות שייתנו ל"הדסה" ליפול, וזאת ההרגשה שלי שעושים פה: נותנים לבית-החולים הזה, שהיה המרכז הרפואי הכי חשוב במדינת ישראל – אנשים היו נוסעים ל"הדסה" בירושלים; יש עוד מרכזים, אבל זה לב העיר ירושלים.

נחמן שי: אלפי אנשים, עשרות, מאות-אלפים תלויים בהם, ובית-החולים הזה שוקע.

נחמן שי: אני מאוד מקווה שהכנסת הזאת תתאחד כולה בקריאה לשר האוצר, לראש הממשלה, להיכנס בעובי הקורה.

נחמן שי: לא לנהל את זה כמו עוד משבר – זה משבר שלא יכול להימשך.

נחמן שי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת נחמן שי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מוחמד ברכה – בבקשה, אדוני.

מוחמד ברכה: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אני רוצה לשבח את עמדתה של הזמרת המדהימה אחינועם ניני בכל מה שקשור לפרס אקו"ם, ובאותו הזמן לבקר קשות את ההחלטה שהתקבלה באקו"ם על מתן פרס – גם בגלגול הראשון וגם בגלגול השני – לאריאל זילבר על מפעל חיים ואחר כך על תרומתו לזמרה.

מוחמד ברכה: אני חושב שזכות חופש הביטוי לא עומדת כאן לאיש הזה, איש שתמך ברוצח של ראש הממשלה, של רבין – תמך ברוצח, ללא קשר של מי; איש שחיבר שיר הלל לכהנא.

מוחמד ברכה: אלא אם כן חושבים שהכנסת טעתה כשהוציאה את כהנא מחוץ לחוק או שהמשפט של יגאל עמיר היה משפט לא צודק וזה היה לגיטימי.

מוחמד ברכה: אין מקום, לא בחיי התרבות ולא בחיי הפוליטיקה, לתת פרסים לאנשים בעלי דעות פסולות כאלה.

מוחמד ברכה: במדינת ישראל מסתייגים במשך שנים רבות מהשמעת המוזיקה של וגנר, בין השאר בגלל שהיטלר אהב לשמוע את זה.

מוחמד ברכה: ועוד לבוא ולתת פרס כלשהו לאדם שמחובר לכהניזם ולרוצחים?

מוחמד ברכה: אני חושב שדבר כזה אין לו מקום, לא על מפעל חיים ולא על שיר אחד שהוא כתב.

מוחמד ברכה: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מוחמד ברכה.

יולי יואל אדלשטיין: עד כאן נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו נעבור לנושא הבא שלנו: שעת שאלות עם שרת התרבות והספורט, חברת הכנסת לימור לבנת.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, גברתי, את יכולה לעלות כבר לדוכן, השואלים נמצאים.

יולי יואל אדלשטיין: השרה אתנו, ואכן אני מזמין את חברת הכנסת תמר זנדברג.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, גברתי.

תמר זנדברג: תודה.

תמר זנדברג: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, בעבר פניתי אלייך בנוגע לקנסות של מינהלת הכדורסל הישראלי בנושא הופעת המעודדות.

תמר זנדברג: בפנייה ביקשתי כי משרד התרבות והספורט יאכוף את ההחלטה לבטל את הקנס המוטל על קבוצות בליגת הכדורסל שלא מפעילות קבוצת מעודדות.

תמר זנדברג: הסיבה היא סיבה ערכית – ופמיניסטית אפילו, הייתי אומרת – אבל מינהלת הכדורסל המשיכה בקניסת מועדונים שלא מציגים מופעי מעודדות חרף ההחלטה של המשרד בראשותך.

תמר זנדברג: בהמשך לעיסוק בנושא, ברצוני לקחת את הנושא צעד אחד קדימה ולשאול: מדוע לא לבטל לחלוטין את מוסד המעודדות?

תמר זנדברג: שכן מוסד המעודדות משמר סטריאוטיפים ותפיסות סקסיסטיות על נשים ומביא להחפצה של גוף האישה, ולנוכח העובדה שכל מטרת מופע המעודדות הוא בידור לקהל שבא לצפות במשחק הכדורסל, שמורכב רובו מגברים, וגוף האישה אמור לבדר ולשמש להנאתם בהפסקה.

תמר זנדברג: אז האם יש עוד מקום למוסד הזה, ומדוע לא לבטלו?

תמר זנדברג: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

לימור לבנת: תודה רבה לחברת הכנסת זנדברג.

לימור לבנת: קודם כול, כמוך כמוני וכמוני כמוך.

לימור לבנת: אני בהחלט משוכנעת כמוך ובטוחה כמוך ורואה את הדברים בדיוק באותו אור ובאותה הדרך.

לימור לבנת: אבל אני קודם כול אענה על שאלתך, ואני אומר לך כך: כבר בשנת 2011, בהיותי שרת הספורט, אנחנו הוצאנו, משרד הספורט הוציא הנחיה שאוסרת כל נקיטת סנקציות נגד קבוצות שבוחרות שלא להעלות מופעי עידוד מכל סוג שהוא, ובכך בוטלו למעשה הקנסות לקבוצות כאלה ב-2011.

לימור לבנת: אני דרשתי את שינוי התקנון ממינהלת הליגה, והם גם קיבלו את הדרישה.

לימור לבנת: עכשיו, צריך להבין: אנחנו לא רשאים להתערב במה שקורה באיגודי הספורט.

לימור לבנת: אין לנו שום סמכות כזאת, ולכן ידינו – – –

נחמן שי: – – –

לימור לבנת: שנייה, נחמן.

לימור לבנת: חבר הכנסת שי, סליחה.

לימור לבנת: תן לי רגע לסיים, ואני אשמח לענות על כל שאלה.

לימור לבנת: יש לנו גם זמן, אבל תן לי רק להשלים את התשובה.

לימור לבנת: ואכן, החל מאותו רגע שבו אני גם פניתי וגם הוצאנו הנחיות בעניין הזה, לא מטילים קנסות על קבוצות שמחליטות שלא להביא מעודדות למשחקים האלה.

לימור לבנת: אגב, יש גם דרכים אחרות.

לימור לבנת: יש כאלה שמביאים כל מיני מתופפים וכל מיני סוגים כאלה ואחרים של מופעי בידור קצרים בפסקי הזמן שבמשחקים.

לימור לבנת: אבל צריך לומר כך: כפי שהתחלתי לומר, גופי הספורט מתנהלים באופן עצמאי ואלה עמותות פרטיות, וכשרת ספורט אין לי סמכות להתערב בשיקול הדעת, בארגון המשחקים ומופעים שמתקיימים ועוד כהנה וכהנה.

לימור לבנת: אני הבהרתי להם לא אחת, לאיגוד הכדורסל ולמינהלת ליגת-העל, שדעתי לא נוחה – וזה בלשון המעטה שבהמעטה – מכך שנערות צעירות לובשות עליהן בגדים מינימליים ביותר – וגם זה בלשון המעטה – ומענטזות שם ורוקדות שם ומציגות שם את גופן לראווה.

לימור לבנת: אני רואה בזה דבר לא נכון, לא ראוי, לא מתאים, וזה סקסיסטי.

לימור לבנת: את אמרת קודם שזו אמירה פמיניסטית שלך, ואני מצטרפת אלייך.

לימור לבנת: זה סקסיסטי וזה נועד לבדר רק את קהל הגברים שיושב שם באולם במשהו שהוא הרבה יותר אפילו – שהוא נושא אופי מיני והרבה מעבר לכך, ואני שותפה לגמרי להרגשה שלך.

לימור לבנת: יש בזה יותר מטעם לפגם.

לימור לבנת: אני הצעתי להם לשקול לבטל את זה לחלוטין, והם בחרו שלא לשמוע לעצה שלי או להצעה הזאת שלי.

לימור לבנת: ואז ביקשתי מהם לפחות שיגבילו את זה: מגיל 17 ומעלה ולא מתחת לגיל 17.

לימור לבנת: הם קיבלו את זה.

לימור לבנת: להגיד לך שאני בטוחה שזה כך?

לימור לבנת: לא, אני לא בטוחה.

לימור לבנת: כך שלפחות דבר אחד אני מנעתי, וזה את הקנסות על קבוצות שלא יפעילו את זה בפסקי הזמן.

לימור לבנת: מעבר לכך, לצערי הרב, אני באמת לא יכולה, חוץ מאשר לעשות כמיטב יכולתי כדי לנסות לשכנע.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לשרה.

יולי יואל אדלשטיין: האם יש שאלה נוספת לחברת הכנסת תמר זנדברג?

יולי יואל אדלשטיין: בשונה משאילתות דחופות, רק חברת הכנסת זנדברג יכולה להפנות לשרה שאלה נוספת.

לימור לבנת: חבר הכנסת שי יכול רק בקריאות ביניים.

תמר זנדברג: קודם כול, תודה, גברתי.

תמר זנדברג: אני מודה לך גם על התשובה וגם על ההתייצבות החד-משמעית בהבעת העמדה שבדברייך.

לימור לבנת: – – –

תמר זנדברג: אני חושבת שאולי כדאי שבהובלתך – אני בטוחה שהרבה חברות כנסת יצטרפו לאמירה חד-משמעית.

תמר זנדברג: אני שמחתי לשמוע שהצעתך הייתה לבטל.

תמר זנדברג: אני חושבת שיש מקום, ואני אשמח אם תשקלי את זה, לאמירה נורמטיבית שכולנו נעמוד מאחוריה, שתגנה, כי כרגע היא נשארת באיזשהו, את יודעת – אין קנסות, ואני מברכת על זה, ואם יהיה מצב שזה יסטה ממה שאמרת, כמובן נצביע על כך.

תמר זנדברג: אבל אני חושבת שיש מקום – ואני מציעה שאת תובילי את זה ואנחנו נתייצב מאחורייך – לאמירה נורמטיבית שתצא מכאן שרואה פסול בתופעה הזאת, ובאמת מציעה באופן אקטיבי לעודד דרכים אחרות של בידור בהפסקה, כמו למשל המתופפים, כמו למשל משחקי ילדים – –

לימור לבנת: נכון, יש הרבה דברים.

תמר זנדברג: – – כמו למשל מעודדים גברים – –

לימור לבנת: יש אגב כאלה.

תמר זנדברג: – – ושלל דרכים שונות שלא יעשו החפצה נשית.

לימור לבנת: כן, אני מקבלת את זה.

לימור לבנת: אני לא רואה בעיה, אני מקבלת את זה לגמרי.

לימור לבנת: אני גם חושבת שאפשר אולי לקרוא למנהלי הקבוצות לוועדה לקידום מעמד האישה אולי ולדבר אתם על כך; אולי לעשות מזה משהו יותר מאשר רק קריאה שלי.

לימור לבנת: גם זאת אופציה, גם זו אפשרות.

לימור לבנת: אפשר לדבר עם חברת הכנסת עליזה לביא, ואני אשמח לבוא גם לישיבה כזאת.

לימור לבנת: אפשר בהחלט לקדם עוד את הנושא הזה מעבר לאמירה שלי, שכבר נאמרה, ואני יכולה לומר אותה שוב; בסדר, אבל אפשר לעשות מעבר לזה.

לימור לבנת: בכל פעם, אני חייבת להודות, שאני נמצאת במשחק כדורסל במגרש עצמו או רואה משחק כזה בבית – אגב, במגרש זה הרבה יותר גרוע, אבל גם כשאני רואה את זה בטלוויזיה בבית אני כולי מצטמררת.

לימור לבנת: אני רואה את הילדות מקרוב, אז בכלל זה מאוד מאוד לא נוח.

לימור לבנת: אני לפעמים ניגשת ושואלת אותן בנות כמה הן, ולפעמים הן באמת מעל גיל 17, רק הן נראות כאלה קטנות ורזות, ובוחרים את הקטנות יותר ואת אלה שנראות ילדות יותר מטעמים שאפשר רק לדמיין אותם.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת זנדברג ולשרה לבנת.

יולי יואל אדלשטיין: אני רק יכול להוסיף, גברתי השרה, שאני, בגלל האווירה במגרשים, לא כל כך מרבה ללכת למשחקים, אבל פעם, אני זוכר, הייתי עם הבן שלי באולם אוסישקין, זיכרונו לברכה, וראיתי משחק של "הפועל".

יולי יואל אדלשטיין: לשמחתי, ילדים לבושים היטב רקדו בהפסקה ריקודים סלוניים ולא היו מעודדות והשמים לא נפלו, ואפילו הקהל ברובו נהנה, והוא מחא כפיים – –

לימור לבנת: מאוד נכון.

יולי יואל אדלשטיין: – – כך שבעלי קבוצות יכולים להעז, ומסתבר שהקהל לא מוחה.

לימור לבנת: בהחלט כן.

יולי יואל אדלשטיין: אני מזמין את חברת הכנסת אורית סטרוק להפנות שאלה לשרה לבנת.

אורית סטרוק: תודה, אדוני היושב-ראש.

אורית סטרוק: גברתי השרה, כשרת התרבות את משמשת יושבת-ראש הוועדה המיוחדת לנושא הר-הבית.

אורית סטרוק: שאלותי: 1.

אורית סטרוק: כמה פעמים התכנסה ועדה זו ברשות, בראשות – בראשותך – – –

לימור לבנת: חסרה אל"ף, בגלל זה התבלבלת.

אורית סטרוק: סליחה, נכון, בדיוק.

אורית סטרוק: אולי אני צריכה לציין גם, אגב, שאני שואלת כאן במקום חבר הכנסת פייגלין, שנעדר וביקש ממני והיושב-ראש הסכים שאני אשאל במקומו.

יולי יואל אדלשטיין: אישרתי.

יולי יואל אדלשטיין: אישרתי את – – –

לימור לבנת: זה בסדר, אין בעיה, רק חסרה אל"ף במילה, יש פה טעות כתיב.

אורית סטרוק: חסרה אל"ף, נכון, בדיוק.

אורית סטרוק: אז כמה פעמים התכנסה הוועדה זו בראשותך מאז את משמשת בתפקיד זה?

אורית סטרוק: 2.

אורית סטרוק: מה עושה הוועדה בראשותך כדי להגן על זכויות היסוד של היהודים בהר-הבית בהתייחס לזכות חופש התנועה והכניסה מכל שערי ההר בכל שעות היום, כפי שניתן למוסלמים, ובהתייחס לזכות התפילה?

אורית סטרוק: 3.

אורית סטרוק: האם הוועדה שבראשותך דנה בפגיעה הבוטה בשרידים הארכיאולוגיים בהר, וכיצד פועלת ועדת השרים כדי לאפשר טיפול ראוי בשרידים יקרים אלו? 4.

אורית סטרוק: כיצד מאפשרת ועדת השרים בראשותך קיום נציגות של ריבונות זרה – ממלכת ירדן – על ההר בניגוד לחוק-יסוד: ירושלים?

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: גברתי השרה, בבקשה.

לימור לבנת: כן.

לימור לבנת: תודה לך, חברת הכנסת סטרוק.

לימור לבנת: מייחסים לי כוחות בלתי רגילים שאין לי.

לימור לבנת: אני מייד אבהיר.

לימור לבנת: אני אינני משמשת יושבת-ראש ועדה מיוחדת לנושא הר-הבית כפי שכתוב בשאילתה.

לימור לבנת: אני מייד אסביר מה תפקידי ומה גדר תפקידי ומה גדר סמכויותי, כי כאן מייחסים לי איזה כוחות עצומים ובלתי רגילים שהם לא באמת בידי.

לימור לבנת: ובכן, אני כשרה, מתוקף תפקידי כשרה הממונה על ביצוע חוק העתיקות, התשל"ח–1978, הטיל עלי המחוקק בסעיף 29(ג) לחוק לעמוד בראש ועדת שרים לעניין מתן היתר לביצוע עבודות באתר עתיקות המשמש לצורך דתי, כלומר מה שנקרא ועדת השרים, ובסמכותה לאשר למנהל רשות העתיקות לבצע פעולות המנויות בסעיף 29(א) בחוק באתר עתיקות המשמש לצורך דתי או מוקדש לתכלית דתית.

לימור לבנת: אלה סמכויותי.

לימור לבנת: בהתאם לחוק חברים בוועדה מלבדי כיושבת-ראש הוועדה השר לשירותי דת ושר המשפטים.

לימור לבנת: זו ועדה בת שלושה שרים, המונה שלושה שרים בלבד, וכל זה כאמור כתוב בחוק, פרק ז' – אתרי עתיקות; כאמור סעיף 29(א) וסעיף 29(ג) – אלה הסעיפים הרלוונטיים; סליחה, סעיף 29(ג) זה הסעיף הרלוונטי לעניין זה.

לימור לבנת: ולכן, לייחס לי כאן אחריות לשאלות הכל-כך רגישות, מורכבות וחשובות האלה של מי נכנס וכמה נכנס ולמה נכנסים וקיום נציגות של ריבונות זרה בהר-הבית וחופש תנועה והגנה על זכויות היהודים – כל הדברים הללו, צריך להבין, הם כמובן לא בסמכותי ולא באחריותי, ויהיה זה נאיבי לחשוב שכך הדבר.

לימור לבנת: ובכן, בכל זאת, על השאלות אני רוצה לענות.

לימור לבנת: ועדת השרים בראשותי, סליחה, התכנסה עד עתה ארבע פעמים במהלך הקדנציה הקודמת.

לימור לבנת: בקדנציה הזאת היא לא התכנסה אף לא פעם אחת.

לימור לבנת: במהלך הקדנציה הקודמת, בארבע הפעמים שבהן התכנסה, היא אישרה למנהל רשות העתיקות לאשר ביצוע עבודות תחזוקה במתחם הר-הבית, בהסתמך על חוות דעת של היועץ המשפטי לממשלה, מנהל רשות העתיקות, גורמי התכנון בעיריית ירושלים ומשטרת ישראל.

לימור לבנת: עבודות התחזוקה הנעשות הן בכפוף להגבלות הנדרשות של מנהל רשות העתיקות ובפיקוח של רשות העתיקות.

לימור לבנת: כפי שאמרתי קודם, כל ענייני זכויות היסוד וחופש התנועה של היהודים בהר-הבית והסדרי התפילה שנקבעו למוסלמים אינם בתחום הסמכויות המוקנות לי ולוועדת השרים בראשותי.

יולי יואל אדלשטיין: האם יש שאלה נוספת?

יולי יואל אדלשטיין: כן.

אורית סטרוק: גברתי השרה, בכל זאת, אני מבינה שאת אחראית רק לעבודות עפר וכאלה שמתבצעות בהר-הבית, ולא על הגנת העתיקות שנמצאות כבר בהר-הבית.

אורית סטרוק: זה לא בתחום אחריותך?

אורית סטרוק: תקני אותי.

לימור לבנת: עוד פעם?

אורית סטרוק: לעתיקות שנמצאות בהר-הבית ומצבן את כן אחראית?

לימור לבנת: גם לא.

לימור לבנת: לא.

אורית סטרוק: לא אחראית.

לימור לבנת: אני קוראת את הסעיף בחוק, לנוחות – – –

אורית סטרוק: לא, לא לפי הוועדה הזאת אלא בתוקף סמכותך כשרת התרבות.

לימור לבנת: אני ממונה על רשות העתיקות כשרת התרבות.

לימור לבנת: רשות העתיקות היא תחת אחריות שר – שרת, במקרה הזה – התרבות.

אורית סטרוק: יופי, אז אשאל אותך בתוקף התפקיד הזה, בסדר?

לימור לבנת: בבקשה.

אורית סטרוק: מה שראינו, בדיון האחרון שהיה בוועדת הפנים ראינו שני דברים: א.

אורית סטרוק: קורות עץ עתיקות, שמתוארכות לתקופת בית ראשון – הן כנראה קורות העץ של בית-המקדש – מוטלות שם כבר שנים רבות תחת איזשהו ברזנט שלא לגמרי מכסה אותן והולכות וניזוקות מפגעי מזג האוויר, וב.

אורית סטרוק: ערמות גדולות של עפר, שגם בתוכן נמצאים שרידים ארכיאולוגיים רבים.

אורית סטרוק: אנחנו יודעים את זה כי חלק מערמות העפר הוצאו מהר-הבית והובלו, כפי שאת ודאי יודעת ומכירה, לעמק-צורים, ושם סיננו אותן ומצאו ממצאים ארכיאולוגיים מדהימים, וחלק נשארו בתוך ההר ואף אחד לא עושה אתן כלום, והן פשוט מוטלות שם כערמות כבר שנים רבות.

אורית סטרוק: אני רוצה לשאול אותך איך כשרת התרבות, שממונה על רשות העתיקות, את חושבת לטפל בממצאים הארכיאולוגיים האלה, שהם בעצם שרידי עברנו המפואר ביותר, של העם היהודי, ומוטלים בביזיון כזה?

אורית סטרוק: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: גברתי השרה.

לימור לבנת: תודה לך, חברת הכנסת סטרוק.

לימור לבנת: אני לא יכולה לענות על שאלות ספציפיות באופן הזה.

לימור לבנת: אילו הייתי נשאלת מראש, הייתי מבקשת ממנהל רשות העתיקות – שכולנו מאחלים לו בריאות – שוקה דורפמן, שהוא איש בקי, מנוסה, אחראי, רציני, ונדמה לי שאין פה אף אחד שחושב שהוא אינו עושה את עבודתו, מלאכתו, נאמנה.

לימור לבנת: ערמות העפר שהוצאו בשעתו מהר-הבית הן לא נושא חדש; זה שזה נדון בוועדת הפנים של הכנסת, בכל הכבוד, לפני כשבועיים, זה לא אומר שזה חדש.

לימור לבנת: לכן החידוש בכך הוא לא – יש באופן קבוע פיקוח של רשות העתיקות.

לימור לבנת: אני לא אכנס לפרטים, כמובן, מעבר לכך, גם לא לפרטים הידועים לי, אבל יש פיקוח של רשות העתיקות על הנעשה בהר-הבית בתחום הזה שנוגע לרשות העתיקות, שבו היא צריכה ואמורה לעסוק.

לימור לבנת: אני לא יודעת לענות על שתי קורות שמונחות שם.

לימור לבנת: אני לא יכולה לענות על שאלה מהסוג הזה.

לימור לבנת: היא לא בתחום האחריות שלי.

לימור לבנת: אני גם לא חושבת שזה נכון לעסוק בזה פה, מעל דוכן הכנסת, בפרטי-פרטים שקשורים למה שנעשה בתחום של הפיקוח הספציפי על הנעשה בהר-הבית.

לימור לבנת: אבל אם תרצי – נדמה לי שפנתה אלי יושבת-ראש הוועדה בכמה שאלות, אני גם עניתי לה בתחילה בטעות שלא הוקמה ועדת שרים, כי לא ידעתי שזו ועדה סטטוטורית בהתחלה, בקדנציה הזאת.

לימור לבנת: מכל מקום, זה לא אומר שעל כל השאלות הפרטניות מאוד על קורה כזאת או קורה אחרת אנחנו ניתן תשובה במסגרות הללו.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, גברתי השרה.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו עוברים לשאלתו של חבר הכנסת נחמן שי.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

נחמן שי: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, אולי תהיה בעיה מסוימת בתשובה, אבל נמצא דרך בכל זאת לשמוע על הנושא הזה.

נחמן שי: בתחילת חודש ינואר הממונה על ההגבלים העסקיים, פרופסור דיויד גילה, הגיש חוות דעת לבית-הדין להגבלים עסקיים שבה הוא ממליץ כי חברת התמלוגים של התסריטאים והבמאים בישראל – תל"י – לא תקיים משא-ומתן קיבוצי מול גופי השידור בישראל, המלצה אשר בפועל מותירה אותם בודדים במערכה על התמלוגים המגיעים להם.

נחמן שי: ברור כי תל"י ממונה על הגנת זכותם ויצירתם של תסריטאי ובימאי ישראל, ומכאן שחוות הדעת של הממונה בעייתית מאוד.

נחמן שי: ברצוני לשאול את השרה: 1.

נחמן שי: כיצד את מתכוונת לפעול בהקשר זה, לאור המשמעויות הברורות הנגזרות מהמלצותיו של פרופסור גילה על התרבות והיצירה המקורית בישראל?

נחמן שי: 2.

נחמן שי: האם השרה שותפה לעמדתו של הממונה שיש למנוע מתל"י את האפשרות לנהל משא-ומתן קולקטיבי על גובה התמלוגים מול גופי השידור הגדולים?

נחמן שי: 3.

נחמן שי: לאור החיוניות של התמלוגים להבטחת פעילותם של התסריטאים והבימאים בישראל, מה בכוונת השרה לעשות כדי לוודא כי כל אותם יוצרים מקומיים יוכלו להמשיך להתקיים מעבודתם ולחזק את מעמדה של התרבות המקורית הישראלית?

נחמן שי: תודה.

לימור לבנת: תודה, חבר הכנסת נחמן שי.

לימור לבנת: השאלה הזאת נכתבה לפני – אני אענה על זה כמובן ואתייחס לעניין, כי הנושא הוא נושא חשוב – זה נכתב לפני שהיו התפתחויות נוספות, חשובות, בנושא הזה.

לימור לבנת: אני יכולה להוציא את האייפון שלי ולהראות את האס.

לימור לבנת: אם.

לימור לבנת: אסים של תודה שקיבלתי מתל"י ומיוצרים רבים מאוד.

לימור לבנת: בנושא הזה אמרתי מייד את דעתי.

לימור לבנת: כשהנושא עלה לסדר-היום בכלל, אמרתי מייד את דעתי בעניין, ואני אמרתי באופן חד ובקול רם, צלול וברור, שהממונה צריך לאפשר – או לאשר, יותר נכון – את תל"י כהסדר כובל, חוקי, ולאפשר לו – הוא הסדר כובל, אבל לאשר אותו כהסדר כובל חוקי, ולא למנוע את האפשרות – מהיוצרים, התסריטאים, הבמאים – להתאגד.

לימור לבנת: אפילו כתבתי לממונה על ההגבלים העסקיים מכתב בעניין הזה.

לימור לבנת: במכתבי זה פניתי אליו וביקשתי ממנו שהוא אכן יפעל על-פי זה, וזו תהיה החלטתו או המלצתו לבית-הדין להגבלים עסקיים.

לימור לבנת: לצערי, הממונה לא כך פעל.

לימור לבנת: זאת לא הפעם הראשונה שאני והממונה על מסלול התנגשות בכל הנוגע ליוצרים ובכלל ליצירה במדינת ישראל.

לימור לבנת: כנראה הממונה על ההגבלים העסקיים רואה רק מגזר עסקי לנגד עיניו; רואה רק עסקים, כספים, בעלי עסקים.

לימור לבנת: הוא לא רואה את התרבות כמשהו שעומד בפני עצמו, שיש לו חשיבות אדירה לחברה בישראל, וזה חבל.

לימור לבנת: כך היה עם חוק הספרים, וכך קורה כאן עכשיו עם תל"י.

לימור לבנת: צריך להבין שהתרבות היא חלק חשוב ביותר מהחברה בישראל, והיא לא מסוגלת לעמוד על רגליה בלי סיוע של שומרי הסף למיניהם.

לימור לבנת: היא זקוקה לתמיכה הזאת, משום שבאמת אותם במאים ואותם כותבים, שבסופו של דבר מרוויחים פרוטות, בעוד הסדרות שהם יוצרים או הסרטים שהם יוצרים משודרים בטלוויזיה או בקולנוע – לפעמים, לא תמיד, אבל לפעמים – ואחר כך נמכרים לחוץ-לארץ, וגם כאן רואים אותם אלפים, ולפעמים עשרות-אלפים ולפעמים אחר כך מיליונים, וחוזרים ומשדרים אותם לאורך שנים, לפעמים לאורך עשרות שנים, ושוב ושוב, ואחר כך הם באינטרנט ובכל כלי שאפשר לראות היום; יש היום כל כך הרבה מדיות שאפשר לראות את זה בהן, והם צריכים לרוץ אחרי הפרוטות האלה שהם מקבלים, מאחד לשני, וללקט איכשהו את הכסף הזה.

לימור לבנת: בזה הם צריכים להתעסק, במקום שיהיה להם איגוד שעוסק בדבר הזה עבורם, והוא עושה בעצם את העבודה הזאת בשבילם.

לימור לבנת: הם צריכים לעסוק ביצירה שלהם, לא לרוץ אחרי מי שהוא הגוף החזק, הוא הגוף בעל המעמד, הוא הגוף בעל הכוח, אותם זכיינים ואותם אחרים, שהם באמת בעלי המעמד והכוח.

לימור לבנת: אז במקום לאפשר את זה, במקום לתת את האפשרות הזאת לאותו איגוד תל"י שקם והוא נותן את השירות הזה ליוצרים, במקום כל זה, בעצם הממונה על ההגבלים העסקיים לא מאפשר להם את זה.

לימור לבנת: זה דבר לא ברור.

לימור לבנת: אני לא מצליחה להבין מדוע הממונה על ההגבלים העסקיים לא מבין שתרבות זה לא – עם כל הכבוד, ויש לי את כל הכבוד – עוד עגבניות, קוטג', מכונית, כל מוצר צריכה אחר, זה לא משנה כרגע מה.

לימור לבנת: זה משהו אחר, וצריך להתייחס לזה אחרת – להגן על התרבות; זו חובתה של מדינה וזו חובתם של כל נבחרי הציבור.

לימור לבנת: זו חובתם של כל עובדי המדינה, כל הגורמים שומרי הסף, כולם, כולם.

לימור לבנת: זו לא חובתי שלי כשרת התרבות יותר מאשר חובתם של אחרים.

לימור לבנת: אני כמובן עומדת בראש המחנה הזה, כי זה תפקידי כשרת התרבות.

לימור לבנת: בסופו של דבר – לא בסופו של דבר, זה עוד לא סופו של דבר, זה רק המשך הסאגה הזאת, הלא-סימפתית, באמת – הוגשה הצעת חוק.

לימור לבנת: מגיש הצעת החוק הראשון היה חבר הכנסת מצנע, ויחד אתו חברת הכנסת מרב מיכאלי וחברי כנסת אחרים שחתמו על הצעת החוק הזאת – גם אתה, חבר הכנסת שי, גם אתה, חבר הכנסת דב חנין, יפה, ועוד שניים או שלושה, אני ברגע זה לא זוכרת, אבל הוגשה הצעת חוק שתאפשר באמת לתל"י להיות איגוד מאושר, ושהכותבים והתסריטאים יוכלו להתאגד ויורשה להם להתאגד.

לימור לבנת: הצעת החוק הזאת הובאה ביום ראשון לוועדת שרים לענייני חקיקה.

לימור לבנת: אני כמובן הודעתי, כשרת התרבות, שאני תומכת בה, אבל קרה שאני גם ניהלתי את הישיבה במקומה של שרת המשפטים, שלא הייתה בארץ וביקשה ממני לנהל את הישיבה במקומה.

לימור לבנת: הממונה על ההגבלים העסקיים – אני רק מספרת כאן את קצה הסאגה – הגיע לישיבה והתנגד להצעת החוק, אבל הוא אמר דבר מעניין.

לימור לבנת: הוא אמר שהוא תומך בחוק, אבל לא בצורה הזאת, כי יש שם הרבה מאוד בעיות, בחוק.

לימור לבנת: אמרתי: בסדר, אני בטוחה שיש הרבה בעיות, זו הצעת חוק פרטית, אחרי הכול זה לא – אז אחרי קריאה טרומית בוועדה ידונו בבעיות ויתקנו את הטעון תיקון.

לימור לבנת: ואז הוא אמר: לא, הוא מציע שהוא, יחד עם משרד המשפטים ועם משרד הכלכלה, ישבו, והם יכינו בתוך שבועיים הצעת חוק.

לימור לבנת: אמרתי לו: אתה מתכוון להצעת חוק ממשלתית?

לימור לבנת: אני יכולה להגיד לך מניסיוני – בכל זאת, לא מעט שנים כבר שרה בממשלה – שזה ייקח משהו בין שנה לשנה וחצי.

לימור לבנת: זה לא משנה חודשיים לפה, חודשיים לשם, אבל הצעת חוק ממשלתית זה סיפור מאוד ארוך, ואני לא מוכנה בשום אופן להמתין את פרק הזמן הזה.

לימור לבנת: ולכן, הרבה יותר נוח לתמוך בהצעת החוק הפרטית הזאת ואחר כך לתקן את הטעון תיקון.

לימור לבנת: ואני מקבלת שיש שם דברים שמן הסתם – הוא אמר שיש דברים שקשורים ב"גוגל" וקשורים בדברים בין-לאומיים, ומתוך הניסוחים זה עולה, וצריך לתקן את הדברים.

לימור לבנת: אמרתי: זה בסדר גמור, אני בטוחה שאתה תסביר את זה, ואז ודאי המציעים לא יתנגדו לכך.

לימור לבנת: וגם שאלתי שאלה, הייתה לי גם שאלה אליו: אם אתה תומך בחוק, אז למה לא לייתר את החוק?

לימור לבנת: פשוט תסכים שתל"י יהיה הארגון המייצג וזה הכול.

לימור לבנת: אם באמת אתה תומך בחוק, למה צריך הצעת חוק?

לימור לבנת: הרי הצעת החוק באה משום שאתה סירבת להכיר בהם.

לימור לבנת: לא קיבלתי תשובה, ואני גם לא יודעת אם יש תשובה.

לימור לבנת: אני פשוט לא כל כך הבנתי, אז שאלתי שאלה.

לימור לבנת: אולי זו שאלת תם, אולי שאלה טיפשית – – –

דב חנין: לא, השאלה מצוינת.

דב חנין: התשובה לא הייתה כל כך ברורה.

לימור לבנת: לא, לא הייתה תשובה.

לימור לבנת: מכל מקום, אני מצרה על זה, באמת.

לימור לבנת: הממונה על ההגבלים, פרופסור דיויד גילה, הוא איש רציני.

לימור לבנת: אני חושבת שיש פה בעיה מסוימת בהבנה שתרבות היא לא עוד מוצר צריכה, וההתייחסות לתרבות היא כאילו זה עוד משהו בתוך כל מוצרי הצריכה.

לימור לבנת: ולכן היה לנו עימות קטן בישיבת הוועדה, לא משהו רציני, אבל היה לנו עימות קטן, ובסופה נערכה הצבעה, וכמובן הוחלט שאנחנו נתמוך מחר, כאן במליאה; הקואליציה תתמוך, וכמובן האופוזיציה, כאן זה חוצה מפלגות, כאן אין יחדה ואין נגדה, על-פי האקדמיה ללשון, אין קואליציה ואין אופוזיציה; אני לא יודעת אם אני אתרגל לזה, יחדה ונגדה.

נחמן שי: לא מוכרחים.

נחמן שי: לא כל מילה שהאקדמיה יצרה צריך מייד לאמץ.

נחמן שי: כולנו אוהבים את השפה העברית.

לימור לבנת: אנחנו ננסה.

לימור לבנת: אם לא ילך אז נחזור לקואליציה ואופוזיציה.

לימור לבנת: לפעמים דברים נראים לא כל כך, ואחר כך מתרגלים אליהם, אתה יודע.

אברהם מיכאלי: תלוי באיזו שעה ביום.

לימור לבנת: מה?

אברהם מיכאלי: תלוי באיזו שעה ביום.

לימור לבנת: ננסה, לא יודעת, נראה.

לימור לבנת: אז אנחנו נראה, ובוא נגיד שמשני צדי המתרס, חבר הכנסת שי, משני עברי המתרס אנחנו מוצאים תומכים להצעה הזאת ולצורך להגן על היוצרים שלנו, ואנחנו מחר נתמוך בהצעת החוק הזאת ונקווה שאפשר יהיה להעביר אותה באמת במהירות.

לימור לבנת: הוא גם הציע, דרך אגב, יחד עם הצעת החוק הזאת, לחוקק חוק שנועד להקים בית-דין לתמלוגים, שיוכל להגן על משתמשים מפני מחירים מונופוליסטיים.

לימור לבנת: הצעה מצוינת.

לימור לבנת: אני מציעה שתרימו את הכפפה, כי עד שתהיה הצעת חוק ממשלתית כזאת – זה לא בידי, אבל עד שתהיה הצעת חוק ממשלתית כזאת כדאי שכבר תכינו משהו; ותחתימו חברי כנסת גם מהיחדה – כלומר הקואליציה, בשביל ששת מאזינינו.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, גברתי השרה.

לימור לבנת: אתה רואה, למרות שכאילו זה לא היה רלוונטי, הצלחנו בכל זאת, עוד אופציה.

יולי יואל אדלשטיין: שאלה נוספת לחבר הכנסת נחמן שי.

נחמן שי: אני מנצל את הנוכחות שלך, גברתי.

נחמן שי: דיברנו על זה גם בעבר, באחת השדולות אולי.

נחמן שי: הטלוויזיה בישראל התפתחה מאוד ב-22–23 השנים האחרונות, מאז הקמנו את זה.

נחמן שי: את עצמך תקופה מסוימת היית שרת התקשורת.

לימור לבנת: שלוש שנים הייתי.

לימור לבנת: מה זה "תקופה מסוימת"?

נחמן שי: תקופה מסוימת.

נחמן שי: לא 22 שנה.

לימור לבנת: לא, שלוש שנים.

נחמן שי: אה, שלוש שנים.

נחמן שי: לא, בתוך אותה תקופה.

נחמן שי: אני אומר, הטלוויזיה יצאה לדרך לפני למעלה מ-22 שנה.

נחמן שי: אני חושב שמה שהיה נכון אז לגבי מרכיב היצירה המקומית, או "המקורית", לפעמים קוראים לה, נחלש, מכל מיני סיבות.

נחמן שי: אני יודע שהיום זו לא האחריות המיניסטריאלית שלך, בצד של השרה, אבל זה כן האחריות שלך בצד של התרבות, שעליה דיברת עכשיו בצורה מאוד יפה.

נחמן שי: האם לא הגיעה העת שנתייחס לחוקים האלה מחדש ונבחן עד כמה הם באמת תורמים היום לקידום התרבות והיצירה המקורית?

נחמן שי: אני יודע שזה לא ב"ליין" של השאלה הקודמת, אבל אני חושב שזו הזדמנות לשמוע את דעתך.

לימור לבנת: תראה, חבר הכנסת שי, קודם כול, אתה צודק במידה רבה.

לימור לבנת: אבל בוא נתחיל מזה שהייתי מאוד רוצה שהזכייניות ימלאו את חובותיהן כפי שהן כרגע.

לימור לבנת: זאת אומרת, לפני שאנחנו מרחיבים את החובות שלהן, בוא נתחיל מזה שימלאו את החובות שלהן.

לימור לבנת: בוא נתחיל מזה שרשות השידור, שהשידור הציבורי ימלא את החובות שלו.

לימור לבנת: אנחנו בכלל עוד לא נמצאים בנקודה הזאת, כך שלהרחבת החובות ליצירה מקורית, ליצירה מקומית, לסוגה עילית, לכל הדברים הללו שעליהם אתה ואני מדברים כנראה כרגע – ולא רק אתה ואני, עוד רבים כאן באולם, אני מניחה שיושב-ראש הכנסת וחברי הכנסת האחרים שכאן באולם, ומתייחסים אליהם ומתכוונים אליהם.

לימור לבנת: ואתה כל כך צודק, אתה כל כך צודק, אבל הם לא מקיימים את החובות שלהם כפי שהם קיימים כרגע.

לימור לבנת: ואין אוכף.

לימור לבנת: אין אוכף.

לימור לבנת: הרשויות שאמורות לאכוף לא אוכפות.

לימור לבנת: ואם מועצת הרשות השנייה העזה, לפני שנתיים, אם אני לא טועה, לאשר את הסדרה הזאת, "מעושרות", כסוגה עילית, ואת השידור של ההכנות ל"האח הגדול" גם כן כדוקו, מה לי לדבר בכלל?

לימור לבנת: מה לנו בכלל להתייחס כאן או לנסות להרחיב את המחויבויות של הזכייניות ליצירה מקורית?

לימור לבנת: הרי עושים מכולנו צחוק, פשוט עושים מכולנו צחוק.

לימור לבנת: כמעט אי-אפשר לראות טלוויזיה.

לימור לבנת: בשעות הלא-רבות שבהן אני בבית בשעות הערב אני פותחת טלוויזיה – –

נחמן שי: אבל את יכולה לבשל.

לימור לבנת: – – ואני עוברת מערוץ לערוץ ורואה – –

נחמן שי: תוכניות בישול.

לימור לבנת: – – פה ריאליטי ושם ריאליטי, כאן משחקי – כאן בישול – –

נחמן שי: רק בישול.

לימור לבנת: – – שזה הכי פחות נורא, כי זה לא פורנוגרפיה כמו דברים אחרים.

לימור לבנת: ושם, לא יודעת, איזה מין, לא יודעת – מתחרויות זמר לתחרויות בישול, שזה עוד חצי צרה, אבל גם כמה?

לימור לבנת: וזה מקבל אישורים כתוכניות של איזו סוגה עילית או סוגה לא יודעת מה או כל מיני כאלה או דוקו.

לימור לבנת: תראה, חבר הכנסת שי, באמת, אנחנו מדברים על משהו שאנחנו לא מצליחים להשתלט עליו כרגע.

לימור לבנת: מה זה אנחנו?

לימור לבנת: אם אני הייתי שם או אתה היית שם אז כנראה היינו משתלטים על זה.

לימור לבנת: אבל הרשויות הממונות על האכיפה, המועצות הממונות על האכיפה, לא עושות את זה.

לימור לבנת: וזו תלונה שאני מתלוננת זה זמן רב בקול רם בכל מקום.

לימור לבנת: זה לא נוח לי, זה לא אצלי.

לימור לבנת: לא נוח לי.

לימור לבנת: ואף-על-פי-כן אני אומרת ואני קוראת לאכוף על הזכייניות ועל רשות השידור – וכרגע יש ועדת לנדס, אז נראה מה יצא ממנה, אוקיי?

לימור לבנת: אבל לאכוף עליהן למלא את חובותיהן, לא כפארסה, לא כאיזו בדיחה מהלכת, שמאשרים לתוכניות כאלה להיות דוקו כביכול, או להיות סוגה עילית כביכול.

לימור לבנת: מה זה הדבר הזה?

לימור לבנת: זו לא סוגה עילית, זו סוגה תחתית, אם בכלל אפשר לקרוא לזה "סוגה"; מילה כל כך יפה.

לימור לבנת: מה עושים ממנה?

לימור לבנת: אז הפנייה שלך מאוד נכונה, אבל יש כאן באמת איזה reshuffle שלם שצריך לעשות, איזה שידוד מערכות חדש – אמרתי מילה לא בעברית, אז אומר אותה אולי בעברית; לא יודעת אם זה בדיוק התרגום המדויק, אבל זה נכון לומר את זה כך.

חמד עמאר: תודה רבה.

חמד עמאר: השואל הבא – חבר הכנסת אברהם מיכאלי.

לימור לבנת: כן, בבקשה.

חמד עמאר: אני מבקש שלא לדבר בטלפון במליאה.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב בראש, גברתי השרה, חברי חברי הכנסת, גברתי השרה, במסגרת הנגשת אירועי התרבות לפריפריה שיזמת, ותבורכי על כך, האם אירועי התרבות מנותבים גם לאירועי תרבות של עדות?

אברהם מיכאלי: אם כן, אבקשך להביא לידיעתנו אילו עדות נוטלות חלק באירועי תרבות אלו בפריפריה ומה הם הקריטריונים והתקציבים שיועדו לכך.

אברהם מיכאלי: תודה.

חמד עמאר: תודה.

לימור לבנת: חבר הכנסת מיכאלי, אתה שואל אותי שאלה קצת, קצת – איך אגדיר את זה?

לימור לבנת: בעייתית.

אברהם מיכאלי: שאלתית.

לימור לבנת: שאלתית.

לימור לבנת: שאלה שאלתית, בדיוק, כמאמר "הגשש", נדמה לי.

לימור לבנת: שאלה קצת שאלתית.

לימור לבנת: למה אני מתכוונת?

לימור לבנת: קודם כול אני רואה חשיבות עליונה בקיום דיאלוג רב-תרבותי, ואני רואה חשיבות עליונה בשמירה על המסורת התרבותית שהביאו אתם היהודים שהגיעו מכל התפוצות, משום שבאמת היה אולי ניסיון קצת להשכיח מסורות תרבותיות שונות, ואני חושבת שחשוב לשמר אותן – דבר יפה, דבר חשוב, ואני מאמינה שנכון לעזור לשמר אותן.

לימור לבנת: כמו שאמרת קודם במשפט אחד – כי אתה צריך לקרוא מתוך השאלה שלך – אז אומר את זה בעוד כמה משפטים:

לימור לבנת: בשנים האחרונות – שבהן אני בתפקידי כמובן, מאז אני בתפקידי, שמתי לי כדגל לתת דגש מיוחד על הפריפריה.

לימור לבנת: ובאמת הקציתי כספים, תקציבים מיוחדים לפריפריה לצורך העניין הזה כדי שמוסדות התרבות שנמצאים כאן – לא כאן, אלא נמצאים בדרך כלל במדינת תל-אביב, באזור הזה – יגיעו לכל מקום בארץ, ושכל אחד יוכל ליהנות – אגב, גם בסבסוד מסוים – ממה שיש להם להציע בתיאטרון, במחול, במוזיקה, אבל יותר מזה, גם לפתח את מוסדות התרבות בפריפריה עצמה, לאפשר למי שרוצה לגדול ולהיות אמן מתוך הפריפריה.

לימור לבנת: אנחנו עושים הרבה מאוד פעולות תרבות בפריפריה.

לימור לבנת: הקמתי את "תרבות לישראל", גוף שהקמתי על חורבות מה שהיה פעם "אמנות לעם", שהפך לגוף שאני לא רוצה להגדיר אותו כאן, אבל לגוף שלא מילא את תפקידו בסוף ימיו; בהתחלת ימיו כן, אבל בסוף ימיו כבר לא, אני אומרת את זה בלשון המעטה.

לימור לבנת: לכן הקמתי את "תרבות לישראל" יחד עם ההסתדרות הציונית.

לימור לבנת: וצריך כאן לומר ש"תרבות לישראל" פועלת, למרות איך שזה יכול להישמע שזה עם "ההסתדרות הציונית", גם בכל היישובים הערביים; היא פועלת בלמעלה מ-200 יישובים, היא פועלת בכל מקום בארץ.

לימור לבנת: אני קוראת לזה "צדק תרבותי".

לימור לבנת: אנחנו עושים את מה שלא נעשה קודם לכן בכל רחבי הארץ.

לימור לבנת: כל זה באמת בא לידי ביטוי.

לימור לבנת: אנחנו תומכים היום בכ-800 גופי תרבות בארץ.

לימור לבנת: כשאני אומרת "גוף תרבות", זה החל בתיאטראות שכל אחד יודע את שמם – אני יודעת?

לימור לבנת: "הבימה", "הקאמרי", "בית ליסין", אחרים, "החאן הירושלמי", תיאטרון באר-שבע, תיאטרון חיפה וכו' וכו'; כמובן התזמורות, מהפילהרמונית ועד הסימפונית באר-שבע ועוד אחרות, אני לא מזכירה את כולן כרגע כמובן, "הקאמרטה" ואחרות; להקות מחול – להקת "בת-שבע", כאלה שנודעות בעולם ואחרות, ועד להקת מחול למשל, מה אגיד לך?

לימור לבנת: נניח בשלומי, אני סתם מזכירה, אומרת דברים שהם לא – נותנת דוגמאות ממוחי הקודח עכשיו.

לימור לבנת: אלה שמות הגופים שאנחנו תומכים בהם, זאת אומרת, החל בגדולים ביותר וכלה בגופים קטנים.

לימור לבנת: אנחנו תומכים גם במכוני מחקר, במכוני מורשת, במרכזי מורשת ועוד כהנה וכהנה.

לימור לבנת: אנחנו תומכים גם – בשנת 2013 המשרד תמך ב-46 מוסדות שתחום עיסוקם הוא פולקלור ומורשת עדות ישראל.

לימור לבנת: אבל צריך לזכור: אנחנו פועלים מכוח מבחני תמיכה ועל-פי חוק.

לימור לבנת: אין פה מצב שאנחנו ממציאים מרכזי מורשת או שאנחנו תומכים לפי איך שבא לנו.

לימור לבנת: רק הבוקר הייתה ישיבה במשרדי כדי לאשר את מבחני התמיכה בתחום מרכזי המורשת ומכוני המחקר.

לימור לבנת: הקריטריונים, אמות המידה במבחני התמיכה המקצועיים קבועים בחוק ופתוחים לכל אזרחי מדינת ישראל, לכל הארגונים למיניהם, ללא קשר למוצא, לשפה, לדת, לעדה; יכולים לפנות ארגונים ערביים, יכולים לפנות בני עדה כזאת או אחרת, יכול לפנות כל מי שרוצה – בני דת כזאת או אחרת, מורשת כזאת או אחרת וכו'.

לימור לבנת: אז רק לשם הדוגמה, אנחנו תומכים במרכז מורשת יהדות בבל באור-יהודה, שהוא מרכז מאוד גדול וותיק; אנחנו תומכים בהתאחדות עולי מצרים; אנחנו תומכים בארגון העולמי של יהודי לוב; במרכז העולמי למורשת יהדות צפון-אפריקה; אנחנו תומכים בעמותת "ענבל" לתיאטרון ומחול; אנחנו תומכים בבית-הקונפדרציה, במוזיקה מזרח-מערב.

לימור לבנת: יש עמותות שונות, אגב, שלא עוסקות בעדה אחת אלא במורשת של כמה עדות; בכל מיני דברים שישנם או יוזמות ועמותות שהוקמו.

לימור לבנת: קודם כול, התנאי הוא כמובן שתהיה עמותה מסודרת וכו' וכו'.

לימור לבנת: מי שעושה פעילות ופונה ועומד בתנאי הסף על-פי אמות מידה – שיש בהן, כפי שאמרתי, חלוקה מסוימת: אחוז מסוים לפעילות ואחוז אחר למחקרים ואחוז אחר להפצת חומר וכו' וכו', הדפסת חוברות, כל הדברים; יש סוגים שונים, אני לא יודעת אותם אפילו בדיוק, ודאי לא זוכרת בעל-פה, אבל אני גם לא מכירה אותם כי אני לא עוסקת בזה ברמה היומיומית, כמו שאתה מבין.

לימור לבנת: הכול פתוח והכול ידוע והכול, אגב, נמצא באתר האינטרנט של המשרד.

לימור לבנת: אבל כך אנחנו פועלים.

לימור לבנת: בנוסף, אנחנו מעודדים ותומכים במוסדות שעוסקים בשירה ובמוסדות שמטפחים פולקלור ועדות.

לימור לבנת: בתקנות יש לנו גם תקנת פסטיבלים, שבה אנחנו תומכים בייחודיות של שימור המורשת – פסטיבל העוד בירושלים, פסטיבל "לבי במזרח", פסטיבל "הולגאב" של העדה האתיופית – וכמובן שלוש תזמורות אנדלוסיות, שפועלות באשקלון, באשדוד ויש במעלות, שזוכות להצלחה בכל הארץ.

לימור לבנת: כך שכל זה על-פי כל הכללים.

לימור לבנת: זה מה שאנחנו עושים.

חמד עמאר: שאלה נוספת לחבר הכנסת מיכאלי.

אברהם מיכאלי: ראשית, תודה, גברתי השרה.

אברהם מיכאלי: אני יודע שאת יוזמת ויזמת, כבר לפחות שתי קדנציות שאת משמשת שרת תרבות, את הפעילות המגוונת של כלל העדות.

אברהם מיכאלי: אני רוצה רגע לחזור עם השאלה הזאת לדבר – בעצם את מובילה את החוק המפורסם, חוק המורשות, ואנחנו בינתיים עדיין נמצאים בהליכי חקיקה.

אברהם מיכאלי: עם זאת, גברתי השרה יודעת שאותם חוקים שחוקקו בעבר והתייחסו לעדות מסוימות – בעצם אנחנו לא יכולים להתכחש לכך שלהלביש על כלל האוכלוסיות, עם מורשות שונות, איזו מורשת ישראלית אחת זה לא משהו מציאותי.

אברהם מיכאלי: במקום להביא תועלת זה גרם להרבה תסיסה ולהרבה נזק.

אברהם מיכאלי: ולכן, חברים שיזמו בזמנו, אפילו לפני, חוקים אחרים – חבר הכנסת כחלון את מורשת יהודי לוב, חבר הכנסת אמנון כהן את מורשת יהדות בוכרה, וכמובן חוק מורשת יהדות ספרד, שהנשיא לשעבר נבון עומד בראשו, וכו' וכו' – כל אלה בעצם כל הזמן מצפים שהפעילות של העדות השונות, המורשות השונות, תתוקצב בצורה כזאת או אחרת.

אברהם מיכאלי: אני מברך מאוד על היוזמה שלך, שבאמת הלכת לפריפריה, כי מדינת תל-אביב זה לא כל מדינת ישראל.

לימור לבנת: זה נכון.

אברהם מיכאלי: יחד עם זאת, האם גברתי השרה חושבת שצריך אולי אפילו לתגבר, כרגע, כשאין עוד חוק מורשות ואין עדיין חוקים שנותנים למורשת יהדות לוב או מורשת יהדות בבל, שהן במקרה שתיהן בעיר שלי, גם מוזיאון יהדות בבל, ואני שמח מאוד, אבל הן עשו הרבה מאוד יוזמות שלהן, ביוזמתן, לפני שמדינת ישראל עוד תמכה בהן.

אברהם מיכאלי: השאלה היא, האם יש מקום במסגרת משרד התרבות, במסגרת המורשות – וגברתי השרה תומכת באיזשהו חוק כללי שכרגע הוא עדיין – אני לא יודע כמה זמן ייקח עוד לחוקק אותו – האם נוכל לתת לאותן עדות, שיש להן מורשת מפוארת כל אחת בפני עצמה, לבוא ולתת להן לפי קריטריונים, שגברתי השרה אומרת שהם מפורסמים וידועים, לבוא ולייצג את התרבות שלהן, להוציא את התרבות שלהן כלפי חוץ?

אברהם מיכאלי: כי בסך הכול בכך אנחנו מחברים מורשת של עדה אחת עם מורשת של עדה אחרת, וזה הפסיפס היפה של כלל ישראל.

לימור לבנת: הלוואי שיכולנו.

לימור לבנת: מדובר כאן בתקציב שבו השמיכה תמיד קצרה.

לימור לבנת: אני תכף אדבר על זה.

לימור לבנת: לא מדובר כאן בגוף אחד או בגוף אחר.

לימור לבנת: כל מה שאנחנו עושים נוגע לכל התקנה התקציבית ולעשרות גופים שנתמכים באותה תקנה תקציבית, כמו שאתה יודע היטב, חבר הכנסת מיכאלי.

לימור לבנת: אתה חבר בוועדת הכספים, אם אני לא טועה, או שהיית חבר ועדת הכספים.

לימור לבנת: אתה מכיר את זה היטב ואתה יודע בדיוק איך זה עובד.

לימור לבנת: אז הלוואי שהיינו יכולים.

לימור לבנת: אנחנו מאוד רוצים ואני מאוד רוצה להוסיף, כמובן, גם לתקנה התקציבית הזאת וגם לתקנות תקציביות אחרות, עוד ועוד, אבל ידנו קצרה מלהושיע.

לימור לבנת: נמצא פה סגן שר האוצר והוא שומע אותך.

לימור לבנת: הוא ודאי היה רוצה להוסיף לתקנה התקציבית הזאת.

לימור לבנת: אדוני סגן שר האוצר, אפשר להחליט כרגע, עכשיו, ולסכם שבינתיים, עד שירווח, אפשר רק לתקנה התקציבית הזאת, ואנחנו נשמח מאוד.

מיקי לוי: שמעתי.

לימור לבנת: בבקשה.

לימור לבנת: אתה רואה?

לימור לבנת: הוא שמע.

לימור לבנת: אז קודם כול סגן שר האוצר מקשיב.

לימור לבנת: הוא שומע.

לימור לבנת: זה כבר דבר טוב.

לימור לבנת: לא כולם מקשיבים ושומעים.

חמד עמאר: שאלות נוספות לחברי הכנסת חנין זועבי ומסעוד גנאים בנושאים: העדפה של המשרד לפעילות בפריפריה; תקציב התרבות הנמוך והצורך להגדילו; רפורמת הספורט.

חמד עמאר: חברת הכנסת חנין זועבי.

חנין זועבי: גברתי השרה, את דיברת על צדק תרבותי לפריפריה, וברצוני לשאול אותך:

חנין זועבי: במסגרת ההעדפה המתקנת או חיזוק הפריפריה מבחינה תרבותית, הנתונים שיש בידינו הם שמתוך תקציב של 550 מיליון שקלים, רק 18 מיליון שקלים הוקצו במשרד לתרבות הערבית.

חנין זועבי: את יודעת, כל החברה הערבית היא בפריפריה.

חנין זועבי: האם את מאמתת את הנתונים האלה?

חנין זועבי: כי אם את מאמתת, זה מראה, זה נותן לנו מצב עגום ומציאות עגומה, זאת אומרת, רק 3% מהתקציב הולך למגזר, לחברה שהיא 18%.

חנין זועבי: ברצוני גם לדעת – שאלה ששאלתי בוועדת החינוך; היית שם ואמרת:

חנין זועבי: אני אמסור לכם אחר כך את הנתונים על התקציב של הפעילות התרבותית בתוך בתי-הספר הערביים.

לימור לבנת: בתי-הספר הערביים?

לימור לבנת: זה לא אצלנו.

חנין זועבי: כי הייתה במצגת שהוצגה בוועדת החינוך גם פעילות של משרד התרבות בתוך בתי-הספר, או פעילות בתוך בתי-הספר שממומנת על-ידי – אולי אני לא הבנתי.

לימור לבנת: לא, לא.

לימור לבנת: את טועה, את טועה.

חנין זועבי: אני טועה.

חנין זועבי: בסדר.

לימור לבנת: לא, לא.

לימור לבנת: בתי-ספר זה ממש לא אנחנו.

חנין זועבי: אני אחזור רק לשאלה הראשונה.

חנין זועבי: וברשותך, שאלה שנייה בקשר לאלימות במשחקי כדורגל.

חנין זועבי: אפשר לשאול את השאלה הזאת?

לימור לבנת: לא יודעת.

לימור לבנת: היושב-ראש?

חמד עמאר: כן, כן.

חמד עמאר: מותר לך.

חנין זועבי: תודה.

חנין זועבי: את הכרזת לפני שלושה חודשים שברצונך לקיים דיון מיוחד לבחינת נושא האלימות במגרשי הכדורגל בוועדה הציבורית בראשות חבר הכנסת דוד צור.

חנין זועבי: ואת יודעת על כמה מקרים שאנשים אושפזו, שאנשים גם נעצרו במשטרה.

חנין זועבי: האם יש התקדמות בנושא האלימות?

חנין זועבי: תודה.

לימור לבנת: טוב, תודה.

לימור לבנת: קודם כול אתייחס לשאלה הראשונה.

לימור לבנת: אחוז התקציב המופנה לתרבות הערבית מכלל תקציב התרבות במדינה הוא לא נושא חדש.

לימור לבנת: הוא כל פעם עולה מחדש, כל פעם אני עונה את התשובות וכל פעם שואלים מחדש.

לימור לבנת: אז רגע, אני רוצה אולי לעשות סדר בעניין הזה כאן דווקא, במליאה.

לימור לבנת: אגב, השבוע – איזה יום היום?

לימור לבנת: שלישי?

לימור לבנת: זה היה השבוע?

לימור לבנת: לא, אולי זה היה ביום חמישי; יכול להיות שבסוף השבוע שעבר, אני מתבלבלת בימים, אצלי הימים והלילות – כבר הכול מתערבב, אז ייתכן שזה היה ביום חמישי שנפגשנו עם אלברט אנדראוס וקבוצה של נציגים ערבים בקשר לנושא התרבות; בנציגים אני מתכוונת גם לנציגים של מוסדות תרבות ערביים, בראשותו של אלברט אנדראוס, בקשר לנושא התקציב, באמת, למוסדות התרבות הערביים ולתרבות הערבית בכלל.

לימור לבנת: אני מסתכלת לשם כי היועצת שלי יושבת שם, אז אני פשוט קיוויתי שהיא תסמן לי אם זה היה ביום חמישי.

לימור לבנת: חמישי, נכון?

לימור לבנת: חמישי.

לימור לבנת: כן.

לימור לבנת: ביום חמישי אנחנו ישבנו ונפגשנו, יחד עם המנכ"לית ועם ראש מינהל התרבות.

לימור לבנת: נפגשנו לפגישה ארוכה מאוד בנושא הזה.

לימור לבנת: גם הייתה עתירה שלהם לבג"ץ נגד משרד התרבות לפני משהו כמו שלושה שבועות או חודש בערך, אני לא זוכרת בדיוק – עתירה שבג"ץ לא החליט בה שום דבר אלא ביקש ממשרד התרבות להכין איזה פירוט של התקציבים.

לימור לבנת: מכל מקום, אני רוצה להבהיר.

לימור לבנת: הציבור הערבי בישראל הוא חלק מהציבור הכללי, וכפי שהסברתי קודם לחבר הכנסת מיכאלי, הציבור הערבי רשאי, כמו כל ציבור אחר, לגשת ולהגיש בקשה.

לימור לבנת: מה זאת אומרת הציבור?

לימור לבנת: המוסדות כמובן.

לימור לבנת: הרי לא מדובר באדם פרטי שניגש.

לימור לבנת: אנחנו לא מסייעים לאמנים פרטיים, אנחנו מדברים כאן על תמיכה במוסדות.

לימור לבנת: יש איזשהו מוסד – אגב, מוסד לא חייב להיות תיאטרון "הקאמרי"; מוסד זה גם מוסד קטן יותר, מטבע הדברים – הוא רשאי לפנות ולהגיש בקשה על-פי כל הכללים המקובלים, כמו כל גוף אחר.

לימור לבנת: אם הוא עומד בתנאי הסף, עומד בקריטריונים, הוא יקבל תמיכה.

לימור לבנת: והנה, ראו זה פלא, יש מוסדות שעושים את זה – מוסדות תרבות ערביים, אני מתכוונת.

לימור לבנת: והם גם מקבלים תמיכה, בכמה פאזות.

לימור לבנת: יש כאלה שמקבלים ממש כמוסדות, כמו תיאטרון "אלמידאן", "בית הגפן", שמקבלים על תקן של תיאטרון; הם מוכרים כתיאטרון, כתיאטראות.

לימור לבנת: אני לא יכולה להגיד כרגע, כי אני ממש לא זוכרת בעל-פה.

לימור לבנת: אני גם לא הייתי מוכנה לשאלה הזאת, אז אני רק אומר את הדברים באופן כללי יותר, אבל – – –

חנין זועבי: – – –

מסעוד גנאים: רק שאלה, מאחר שהיה דיון בוועדת – – –

חמד עמאר: חבר הכנסת גנאים, אתה השואל הבא.

לימור לבנת: לא אכפת לי.

לימור לבנת: אם מותר, לא אכפת לי שחבר הכנסת גנאים ישאל את שאלת הביניים בנקודה הזאת, אולי, כדי שאני אבהיר.

מסעוד גנאים: דיברנו בזמנו על הקריטריונים – –

לימור לבנת: כן, כן.

מסעוד גנאים: – – שהקריטריונים – –

לימור לבנת: אני אגיע לזה.

מסעוד גנאים: – – של הפתיחה קשים למוסדות הערביים.

לימור לבנת: אני אגיע לזה, חבר הכנסת גנאים.

חנין זועבי: ועוד שאלה: המוסדות בחברה הערבית הם הרבה פחות, מבחינה כמותית, מבחינה – – –

לימור לבנת: שנייה, אני אגיע לזה.

לימור לבנת: אני יודעת מה אתם הולכים לשאול.

לימור לבנת: אני אגיע לזה.

לימור לבנת: שנייה אחת.

לימור לבנת: "אלמידאן" ו"בית הגפן" מוכרים כתיאטראות קטנים, אם אני לא טועה.

לימור לבנת: יש תיאטרון קטן, בינוני וגדול.

לימור לבנת: יש כאלה שבכלל לא נחשבים לתיאטראות אלא לתיאטרון קהילתי, שזה משהו אחר לגמרי, אוקיי?

לימור לבנת: אבל הם מוכרים כתיאטראות, אם אני לא טועה, קטנים.

לימור לבנת: אם טעיתי, אז אני מתנצלת.

לימור לבנת: תכף יעל תבדוק את זה שם ותגיד אם אני טועה או לא.

לימור לבנת: הם מוכרים, והם מקבלים תקצוב בהתאמה.

לימור לבנת: הם לא מופלים בשום דבר.

לימור לבנת: זאת אומרת, מה אני מנסה להגיד כרגע?

לימור לבנת: אני אגיע לשאלה שלכם עוד רגע, אני מבינה בדיוק למה אתם מתכוונים.

לימור לבנת: זאת אומרת שאין כאן עניין של איזה אחוז מקבלת התרבות הערבית מהתקציב הכללי של התרבות.

לימור לבנת: הם פונים כמו תיאטרון יהודי, והם מקבלים תקציב בהתאם לאמות המידה כמו כל תיאטרון אחר.

לימור לבנת: אי-אפשר לגזור מזה ולהגיד: רגע, רגע, רגע.

לימור לבנת: מה כן יש לנו?

לימור לבנת: בדיוק מה ששאלתם עכשיו.

לימור לבנת: בגלל שהמוסדות הערביים הם חלשים יותר מלכתחילה, בגלל שעל-פי הוראות החשב הכללי באוצר שום מוסד, לא בספורט, לא בתרבות, לא בחינוך ולא בשום דבר, לא יכול לקבל שום תמיכה בשנתיים הראשונות לקיומו – והרי זה מהווה בעיה, זו בעיה לכל אחד, אבל במגזר הערבי יותר.

לימור לבנת: במגזר הלא-יהודי זה מהווה בעיה יותר קשה.

לימור לבנת: יש לנו תקנה תקציבית מיוחדת וייעודית שנקראת "תקנת המגזר הערבי".

לימור לבנת: היא מיוחדת.

לימור לבנת: ובתקנה הזאת יכולים לקבל תמיכה גם מוסדות שהם מוסדות שעדיין לא הגיעו לתנאי הסף.

מסעוד גנאים: זו תקנה חדשה?

לימור לבנת: לא, היא ישנה נושנה.

לימור לבנת: לא.

לימור לבנת: לא, לא, היא לא, חבר הכנסת גנאים, היא לא חדשה.

באסל גטאס: אבל אם דרוש להם אישור ניהול תקין – – –

לימור לבנת: נו, רגע, רגע, רגע – – –

באסל גטאס: רגע, אבל אישור ניהול תקין הם לא יכולים לקבל – – –

לימור לבנת: לא, לא, לא.

לימור לבנת: סליחה, סליחה.

לימור לבנת: מייד אני אענה.

לימור לבנת: סליחה שנייה.

לימור לבנת: שנייה אחת, רק תן לי לגמור את המשפט, בסדר?

לימור לבנת: ברשותך.

לימור לבנת: בדיוק לשם כך נוצרה התקנה, כדי שאפשר יהיה לקבל את התקציב הראשוני לפעול, ומתוך זה אפשר לצמוח.

לימור לבנת: שנתיים פעילות וכו', ואפשר להתחיל לקבל גם כגוף רגיל – מוסד רגיל, גוף רגיל, לא משנה – כמו גוף אחר שיכול לעמוד על רגליו.

לימור לבנת: אני לא אומרת שזה פשוט.

לימור לבנת: אני לא מתיימרת להגיד שזה פשוט.

לימור לבנת: אני רוצה להגיד משהו על אישור ניהול תקין.

לימור לבנת: גוף שאין לו אישור ניהול תקין לא יכול לקבל תמיכה בשום פנים ואופן, משום שרשם העמותות – לא אני, רשם העמותות – לא יאפשר לשום משרד ממשלתי לתת לו שום אגורה, לא משנה אם הוא יהודי, ערבי, יפני או סיני.

לימור לבנת: לא יכול להיות.

לימור לבנת: בלי אישור ניהול תקין אין עמותה שיכולה לקבל אגורה מהמדינה.

לימור לבנת: זה לא קשור בכלל לעניין שלנו פה, אוקיי?

לימור לבנת: וזה ברור לגמרי.

לימור לבנת: עכשיו עוד דבר, אבל רגע.

באסל גטאס: אז דה-פקטו הם לא יכולים לקבל בשנתיים הראשונות, זה מה שאת אומרת.

לימור לבנת: לא הבנתי.

באסל גטאס: אני לא מאשים אותך, אבל דה-פקטו בשנתיים הראשונות עמותה לא יכולה – – –

לימור לבנת: לא, עזוב.

לימור לבנת: בגלל זה יש תקנת תרבות ערבית.

לימור לבנת: שם הם יכולים לקבל.

לימור לבנת: שם הם לא מוגבלים.

באסל גטאס: גם שם דרוש אישור ניהול תקין.

לימור לבנת: לא.

לימור לבנת: סליחה, ברשותך, אתה קצת מבלבל בין שני עניינים.

לימור לבנת: תן לי שנייה עוד פעם לעשות סדר.

לימור לבנת: אישור ניהול תקין זה רשם העמותות.

לימור לבנת: בלי אישור ניהול תקין, המדינה – יש בה חוק, סדר – – –

באסל גטאס: – – –

לימור לבנת: סליחה, חברים, אני מנסה לענות לכם על השאלות שלכם.

לימור לבנת: בלי אישור ניהול תקין – יש חוק וסדר.

לימור לבנת: שום עמותה לא יכולה, בלי אישור ניהול תקין מעורך-דין או רואה-חשבון, לקבל אגורה מהמדינה.

לימור לבנת: זה לא רק בסדר, זה הכי בסדר שבסדר יכול להיות בסדר, כי בשביל זה יש חוק וסדר.

לימור לבנת: אחרת יקבלו כאן עמותות בלי אישור ניהול תקין.

לימור לבנת: אמרתי לך, שום עמותה, לא יהודית, לא ערבית, לא סינית ולא יפנית.

לימור לבנת: אי-אפשר.

לימור לבנת: זה בסדר.

לימור לבנת: מה שאתה מדבר עליו זה משהו אחר.

לימור לבנת: אתה מדבר אתי על זה שבלי ששנתיים הגוף הזה יפעל – כל גוף, שוב, לא משנה כרגע יהודי, ערבי; בלי שגוף פועל שנתיים, על-פי הנחיות החשב הכללי באוצר, הוא לא יכול לקבל הכרה כגוף שיכול לקבל תקציב מהמשרד.

לימור לבנת: זו הנחיה אחרת, והיא לא שייכת לניהול תקין.

לימור לבנת: זו הנחיית החשב הכללי באוצר.

לימור לבנת: כדי לסייע לאותם גופים – שהם באמת חלשים יותר, זה באמת נכון – כדי לעזור להם, יש לנו תקנה למגזר הערבי, ומשם אנחנו עוזרים להם להתחיל את הדרך, לעשות צעדים ראשונים, לעמוד על רגליהם בשנתיים הראשונות.

לימור לבנת: משם אנחנו יכולים.

לימור לבנת: ואז הם יכולים כבר להגיש בקשה, אם הם מצליחים לעשות את הדרך הזאת.

לימור לבנת: משם הם יכולים לעמוד על רגליהם.

לימור לבנת: אני רוצה להגיד עוד דבר.

לימור לבנת: אנחנו מסייעים בכל דבר באמצעות "תרבות לישראל" ליישובים רק בעשירונים סוציו-אקונומיים 1–6.

לימור לבנת: אנחנו לא מסייעים בעשירונים הגבוהים יותר.

חנין זועבי: אין יישובים ערביים בעשירונים הגבוהים יותר.

לימור לבנת: אני לא שומעת.

חנין זועבי: אין יישובים ערביים בעשירונים הגבוהים יותר.

לימור לבנת: נכון.

לימור לבנת: אבל זה מה שאני אומרת.

לימור לבנת: את מחזקת את מה שאני אומרת.

לימור לבנת: פנה אלי ראש רשות מקומית בסוף השבוע שעבר, נדמה לי שזה היה ביום חמישי.

לימור לבנת: פגשתי ראש רשות מקומית בעשירון גבוה מאוד, רשות יהודית.

לימור לבנת: הוא אמר לי: למה אנחנו לא יכולים לקבל את ההצגות שאתם נותנים ל"תרבות לישראל"?

לימור לבנת: אמרתי לו: כי אתה בעשירון 200, אתה לא יכול לקבל.

לימור לבנת: אבל גם אני רוצה את זה, זה כזה פרויקט יפה.

לימור לבנת: איזה פרויקטים יפים יש לכם.

לימור לבנת: אמרתי: כי לא.

לימור לבנת: כי אני מקפידה.

לימור לבנת: תראו, יכולתי גם לא להקפיד על זה.

לימור לבנת: כשאני נותנת ל-1–6, אני יודעת בדיוק איזה יישובים נמצאים שם.

לימור לבנת: אני יודעת בדיוק.

לימור לבנת: מה, אני לא יודעת?

לימור לבנת: ברור שאני יודעת.

לימור לבנת: אבל אני רוצה לחזק את החלשים.

לימור לבנת: פסטיבל "מסרחיד" של הצגות יחיד זו תרבות נטו, נכון?

לימור לבנת: מה זה היה עד לפני שלוש שנים, אתם זוכרים?

לימור לבנת: פסטיבל עכו, מופיעים – נגמר.

לימור לבנת: מי לקח ועשה מזה פסטיבל "מטייל" ביישובים ערביים, עשרות הצגות?

לימור לבנת: אני.

לימור לבנת: לא אף אחד אחר.

לימור לבנת: אז אנחנו עושים פעילויות.

לימור לבנת: אני לא אומרת שזה מספיק.

לימור לבנת: אני לא אומרת שאתם צריכים להיות מרוצים.

לימור לבנת: אני לא מבקשת תודה.

לימור לבנת: אני לא מבקשת שום דבר.

לימור לבנת: אני מבינה את התסכול, ואני מבינה את הבעיה.

לימור לבנת: יש בתוך הרשויות הערביות – עכשיו אני אומרת את זה לכם, אתם, כמנהיגי המגזר, דווקא לכם.

לימור לבנת: חבר הכנסת מסעוד גנאים, תקשיב לי שנייה, כי זה מכוון דווקא אליך, מה שאני אומרת.

לימור לבנת: כמנהיגי המגזר אני אומרת לכם: דווקא בגלל שהרשויות שלכם חלשות וקשה להן יותר, וכמובן – להוציא כסף לתרבות זה קשה.

לימור לבנת: אני עכשיו מרשה לעצמי לדבר כשרת הספורט ולא רק התרבות, למרות שהשאלה כוונה לעניין התרבות, אבל גם הספורט הוא חלק מתוך העניין הזה, אוקיי?

לימור לבנת: ואני הלכתי גם בספורט על הכיוון שרשויות חלשות יותר יהיה להן מצ'ינג נמוך מאוד, שמתחיל מ-5% או 10% למתקני ספורט.

לימור לבנת: עד שאני הגעתי זה היה 50%, לא משנה איזה עשירון סוציו-אקונומי זה.

לימור לבנת: אנחנו עם ה"טוטו" קבענו, לבקשתי, שזה יהיה או 5% או 10% בעשירונים הכי נמוכים, ואחר כך זה עולה טיפה, ורק העשירונים היותר-גבוהים יש להם מצ'ינג של 50%, כדי שאפשר יהיה לממש את מתקני הספורט שמקבלים מה"טוטו".

לימור לבנת: אבל אתם, כמנהיגי המגזר, אתם צריכים לדאוג שראשי היישובים שלכם ידעו איך לטפל במרכב"ה, איך להגיש בקשות, איך למקסם ואיך לממש – למה את צוחקת?

חנין זועבי: כי נכון, אנחנו צריכים לעזור – – –

לימור לבנת: אז אני אומרת לכם, תאמיני לי שאני יודעת מה אני אומרת.

לימור לבנת: אני יודעת בדיוק מה אני אומרת.

לימור לבנת: ואחרי זה, ואחרי זה, כשכבר מקבלים מתקן – לדעת איך לשמור עליו.

חמד עמאר: גברתי, אני לא קשור, אבל את רוצה להגיד לי שעדיין יש איזו רשות היום במדינת ישראל שלא יודעת איך לתפקד עם המרכב"ה?

חנין זועבי: – – –

לימור לבנת: כן, כן.

לימור לבנת: התשובה היא חד-משמעית כן.

חמד עמאר: זה גרוע ביותר.

לימור לבנת: אני רוצה להגיד לך יותר מזה: מאז שאני שרה, בתפקיד הזה כשרת התרבות והספורט, 54 רשויות מקומיות נוספות התחילו להגיש בקשות, אוקיי?

לימור לבנת: גם יהודיות, לא רק ערביות, אבל רוב היהודיות יודעות.

לימור לבנת: לא כל הרשויות היהודיות ידעו.

לימור לבנת: להגיש בקשות במרכב"ה בזמן; יש תאריכים מסוימים לכל דבר.

לימור לבנת: צריך להגיש את זה במועד, צריך להגיש את זה בזמן.

לימור לבנת: אז אני אומרת לכם.

לימור לבנת: תשמע מה הם אומרים, הם יודעים שאני צודקת.

לימור לבנת: הם יודעים שאני צודקת.

לימור לבנת: וכשמקבלים כבר מתקנים – לשמור עליהם.

לימור לבנת: לא בכל מקום שומרים עליהם כמו שצריך, וגם בזה אתם יודעים שאני צודקת.

לימור לבנת: ולכן, מאוד קשה.

לימור לבנת: אתם באים בטענה כשאתם יודעים שיש, זה בידיכם.

לימור לבנת: מה זאת אומרת?

לימור לבנת: יש תקנות שהן פתוחות, הדברים פתוחים לציבור.

לימור לבנת: הכי קל לבוא בטענות, אבל זה פתוח.

לימור לבנת: אז קדימה, יש לי מפקחים – לא לי, חלילה, למשרד.

לימור לבנת: לא שלי.

לימור לבנת: יש מפקחים של משרד הספורט.

לימור לבנת: יש, נדמה לי, שישה מפקחים, אם אני לא טועה, שמתוכם שניים הם מהמגזר.

לימור לבנת: הם ביישובים כל הזמן.

לימור לבנת: זה מה שהם עושים.

לימור לבנת: הם בכלל לא במשרד, הם כל הזמן מסתובבים בשטח.

לימור לבנת: הם מפקחים נפלאים, גם היהודים וגם הערבים – אחד בדואי, לא משנה.

לימור לבנת: כל הזמן.

לימור לבנת: הם מצוינים, הם נהדרים, הם עושים עבודה לא נורמלית.

לימור לבנת: אבל גם הם לא יכולים להמציא שום דבר.

לימור לבנת: הם יכולים לעבוד כשיש היענות, כשיש עם מי לעבוד.

לימור לבנת: טוב, זהו.

חמד עמאר: שאלה נוספת לחברת הכנסת – – –

לימור לבנת: לא נראה לי שנשארו שאלות.

חנין זועבי: אני שאלתי על אלימות.

לימור לבנת: אה, על אלימות, כן.

לימור לבנת: לגבי אלימות, יש שתי ועדות, או מועצה וועדה: יש ועדת משנה פה בכנסת, בראשותו של חבר הכנסת דוד צור, שעוסקת בנושא הזה; יש מועצה למניעת אלימות בספורט בראשותה של השופטת בדימוס עדנה בקנשטיין, שאני מיניתי.

לימור לבנת: היא התחילה לעבוד רק לפני זמן קצר, כי התחלפה המועצה.

לימור לבנת: היא הייתה קודם בראשותו של השופט בדימוס אמנון סטרשנוב, ופגה תקופת הכהונה.

לימור לבנת: אני מיניתי את השופטת בדימוס עדנה בקנשטיין.

לימור לבנת: תראו, אני הרי לא יכולה למנוע את האלימות.

לימור לבנת: מי שיכול למנוע את האלימות זה בעצם המשטרה, שהיא אמונה על הדברים האלה, וגם היא לא תמיד, מפני שאם יש אלימות בתוך המגרש וכו', עד שהמשטרה מגיעה, עד שמגיעים סדרנים, עד שמתחילים לטפל בכל זה, בינתיים כבר יש אלימות מאוד קשה.

לימור לבנת: אנחנו עוסקים בנושא הזה, אנחנו מנסים לבדוק עוד פעם עוד ועוד כלים ועוד ועוד דרכים למנוע את האלימות.

לימור לבנת: לצערי הרב יש אלימות.

לימור לבנת: אנחנו כנראה לא המדינה היחידה שיש בה אלימות.

לימור לבנת: יש אלימות במדינות רבות נוספות, כמעט בכל העולם, בכל מה שנוגע בעיקר לכדורגל, למשחקים האלה.

לימור לבנת: יש אלימות, ואנחנו מנסים לצמצם את האלימות.

לימור לבנת: התשובה לדעתי נעוצה בדבר אחד, וזה ענישה חמורה ביותר לעבריינים.

לימור לבנת: אם לא קורה כלום ואם לא מענישים בחומרה, באופן מיידי, ולא כעבור שנה מעמידים מישהו לדין וכבר לא זוכרים מי, כבר לא זוכרים מה, נותנים לו משהו על תנאי, בשיפוט מהיר – הגשת כתבי-אישום מהירה, שיפוט מהיר וענישה חמורה.

לימור לבנת: אם לא יכניסו כאן לכלא מהר כמה אנשים, לא משנה לי מאיזה צד, לא יודעת, את האשמים, אז תמשיך כאן האלימות באופן ברור.

חמד עמאר: חבר הכנסת מסעוד גנאים.

מסעוד גנאים: כבוד השרה, אדוני היושב-ראש, שאלתי היא לגבי התמיכה בסופרים ובמשוררים בחברה הערבית.

מסעוד גנאים: שאלתי היא: למה המשרד לא מקצה תקציב או איזו קרן כדי לתמוך בסופרים, במיוחד בכל העניין של ההוצאה לאור של היצירות והספרים שלהם?

מסעוד גנאים: הרבה סופרים ומשוררים ערבים כותבים, אבל מכיוון שאין להם הכסף הדרוש להדפיס את היצירות שלהם ולהוציא אותן לאור, הכתבים האלה נשארים במגירות.

מסעוד גנאים: שאלתי: האם יש תקציב לסבסד סופרים כאלה כדי שהיצירות שלהם יצאו לאור?

מסעוד גנאים: אם אין – למה אין?

מסעוד גנאים: תודה.

לימור לבנת: תראה, אנחנו במשרד לא מסבסדים סופרים – לא סופרים יהודים ולא סופרים ערבים.

לימור לבנת: אנחנו כן נותנים פרסים.

לימור לבנת: יש לנו גם פרסים – אני מוכנה לענות לך על זה מחר, אחרי שאני אבדוק את זה, אם יעל לא תספיק לבדוק את זה לפני שאני ארד מהדוכן.

לימור לבנת: יש לנו פרסים לסופרים, לדעתי, בשפה הערבית, אבל אני לא בטוחה אם זה לזה או בתחום אחר.

לימור לבנת: אבל יש לנו פרסים למגזר על תרבות.

לימור לבנת: אני לא זוכרת בדיוק למה.

לימור לבנת: אני אבדוק את זה ואגיד לך בדיוק.

מסעוד גנאים: היה בעבר מה שמכונה "מדור התרבות הערבית".

מסעוד גנאים: הם סבסדו הוצאה לאור של יצירות – – –

לימור לבנת: אז יכול להיות.

לימור לבנת: אולי.

לימור לבנת: אתה יודע מה?

לימור לבנת: אני לא יודעת להגיד לך, נבדוק את זה.

לימור לבנת: המדור לתרבות ערבית במועצה לתרבות ואמנות קיים.

לימור לבנת: עמד בראשו אמין ענבתאוי.

קריאה: – – –

לימור לבנת: לא, זה המדור שהיה.

לימור לבנת: תעמוד בראשו ח'אולה דיבסי – אתה מכיר את ח'אולה דיבסי – שהצטרפה כחברה חדשה למועצה לתרבות ולאמנות.

לימור לבנת: היא שחקנית מוכרת וידועה מנווה-שלום, וח'אולה תעמוד בראש המדור לספרות.

לימור לבנת: היא עומדת להיות ממונה, בימים הקרובים.

לימור לבנת: אבל לגבי השאלה על סבסוד וכו', אולי אני טועה, אני אבדוק.

לימור לבנת: לא הייתי מוכנה לשאלה הזאת.

לימור לבנת: אני יודעת הרבה אבל לא כל מה שנעשה במשרד.

לימור לבנת: אני אגיד רק, בגדול, שאנחנו הכפלנו את התמיכה שלנו בספריות הציבוריות במגזר ל-7.2 מיליון שקלים, ואנחנו גם הכפלנו – אה, כתוב שהכפלנו את התשלום לסופרים הערבים.

לימור לבנת: ככה כתוב לי פה.

מסעוד גנאים: סופרים ערבים?

לימור לבנת: ככה כתוב.

לימור לבנת: ואנחנו מעניקים כל שנה פרסים כספיים במאות אלפי שקלים לסופרים בערבית, וגם תומכים בחמישה פסטיבלים ובתרבות ערבית ביותר ממיליון שקל בשנה האחרונה.

לימור לבנת: הנה, כתוב.

לימור לבנת: אבל אם אתה רוצה ממש פרטים מדויקים אז אני מוכנה להביא לך מחר.

מסעוד גנאים: בסדר גמור, אז אני רוצה, אם יש משהו יותר מפורט.

לימור לבנת: נפרט, נביא לך את זה מחר, בסדר?

חמד עמאר: תודה לשרת התרבות והספורט חברת הכנסת לימור לבנת.

חמד עמאר: תם סדר-היום.

חמד עמאר: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, ה' באדר א' התשע"ד, 5 בפברואר 2014, בשעה 11:00.

חמד עמאר: ישיבה זו נעולה.