ישיבת מליאה, כנסת 19, פרוטוקול מספר 106, 2014-01-21 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום כ' בשבט תשע"ד, 21 בינואר 2014, אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: הודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה ולקריאה שלישית: הצעת חוק חסינות חברי הכנסת, זכויותיהם וחובותיהם (תיקון מס' 38), התשע"ד–2014, שהחזירה ועדת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: לקריאה ראשונה, מטעם הממשלה: הצעת חוק לתיקון פקודת השותפויות (מס' 5) (ממשל תאגידי בשותפות מוגבלת ציבורית), התשע"ד–2014.

ירדנה מלר-הורוביץ: החלטת ועדת הכספים בדבר פיצול הצעת חוק להעמקת גביית המסים והגברת האכיפה (ייעול אמצעי הגבייה ודיווח), התשע"ג–2013.

ירדנה מלר-הורוביץ: הסכם פטור מאשרה למחזיקים בדרכונים דיפלומטיים ובדרכוני שירות עם ממשלת הרפובליקה הקואופרטיבית של גויאנה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה למזכירת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: אני מקווה שכל אלה שמתכוונים לנסוע לגויאנה שמו לב לפטור מדרכונים דיפלומטיים.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, כרגיל, אין צורך בהרשמה לנאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו נצביע.

יולי יואל אדלשטיין: אני מפעיל את ההצבעה לצורך ההרשמה.

יולי יואל אדלשטיין: בינתיים אני אזמין את חבר הכנסת עמרם מצנע, עד שיביאו לי את הרשימה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, חבר הכנסת עמרם מצנע.

עמרם מצנע: מכובדי היושב-ראש, תודה רבה, חברי חברי הכנסת, יש לי הרבה חוויות חיוביות לספר לכם, על מפגשים, ודיונים ואירועים בימים האחרונים, אבל רציתי דווקא להפנות את תשומת הלב – אתמול קיימנו אירוע הצדעה לכפרי-הנוער והפנימיות בישראל.

עמרם מצנע: לרבים מאתנו יש איזשהו זיכרון, כנראה ישן וותיק, על תרומת כפרי-הנוער והפנימיות בשנות העליות הגדולות שלאחר קום המדינה.

עמרם מצנע: אני רוצה לספר לכם שהכפרים קיימים, נושמים ומקיימים פעילות מאוד מאוד ענפה, מאוד מאוד חשובה.

עמרם מצנע: בעצם שם מתהווה היום כור ההיתוך של החברה הישראלית.

עמרם מצנע: כיבדו אותנו גם יושב-ראש הכנסת ומזכירת הכנסת בנוכחותם.

עמרם מצנע: פגשנו באירוע הזה סיפורים של בוגרים שקשה היה להישאר עם עיניים יבשות ולשמוע אותם.

עמרם מצנע: מבחורה מבית הכי הרוס שאפשר לתאר ועד בחור שהגיע לתפקיד רם מעלה במשרד האוצר, וכל אלה שבפנים.

עמרם מצנע: רציתי לספר לכם ולשתף אתכם בכך שכפרי-הנוער והפנימיות במקומות שונים בארץ הם באמת, כמעט הייתי אומר, גולת הכותרת של החברה הישראלית וכור ההיתוך הישראלי.

עמרם מצנע: גם היום, למשל כפר-הנוער הודיות היה אתנו בפעילות התנדבותית של בני-נוער עם ניצולי השואה, כך שהדברים מתחברים מכל הכיוונים, ופשוט הנאה וכיף לראות את בני-הנוער, לשמוע את העושים במלאכה, ולהגיד הרבה תודה לצוותי החינוך.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עמרם מצנע.

יולי יואל אדלשטיין: כפי שהוא הזכיר, היו לי הכבוד והעונג להיות באירוע.

יולי יואל אדלשטיין: באמת, אתה רואה את כפרי-הנוער והפנימיות ונזכר, כמו שנזכרנו אתמול, שגם יצחק רבין, זכרו לברכה, וגם שמעון פרס, נשיא המדינה, ייבדל לחיים ארוכים וטובים, הם בוגרי כפרי נוער; בכנסת שלנו, כאן בינינו, יושבים בוגרים.

יולי יואל אדלשטיין: כפי שציינת, גם היום, בנושא של קליטת העלייה, במחיקה ולפחות צמצום של פערים חברתיים, כפרי-הנוער והפנימיות עושים את שלהם.

יולי יואל אדלשטיין: בחלק מהם התפתחו יוזמות מאוד ברוכות, התמחות בתחום כזה או אחר – אם כבר מדברים על כנסת ירוקה, אז נציין שלא מעט כפרי נוער עוסקים בנושאים אקולוגיים, בחקלאות ובאורגניקה.

יולי יואל אדלשטיין: אני מאוד מברך על כך שיזמת את היום הזה והזמנת את כל האורחים הנכבדים.

יולי יואל אדלשטיין: מי ייתן ונדע שגם היום צומחת שם ההנהגה העתידית של מדינת ישראל, שנראה אותם בתפקידים הכי בכירים בעוד 40-30 שנה, ואולי לפני זה, לא רק בתחום הפוליטיקה, אלא גם במדע, במחקר, בצבא וכן הלאה וכן הלאה.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו ממשיכים בנאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מיקי רוזנטל – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: דקה לרשותך.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת בועז טופורובסקי.

מיקי רוזנטל: אדוני היושב-ראש, תודה רבה לך, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, גם אני רוצה להתייחס למשהו במערכת החינוך, פחות משמח, לצערי, ממה שסיפר לנו חבר הכנסת מצנע.

מיקי רוזנטל: אני מדבר על האירוע האנטי-חינוכי שמתרחש בימים אלה בטבעון.

מיקי רוזנטל: אלפי שעות הפרסום שמשרד החינוך עושה לפרויקט שלו "עולים כיתה, עוברים ללמידה משמעותית" ירדו לטמיון אם שר החינוך ימשיך לשתוק כמו דג בסיפור העצוב הזה של המורה מטבעון, כי חינוך הוא קודם כול דוגמה אישית, ולא רק תיאוריות פדגוגיות.

מיקי רוזנטל: המורה אמר את דעותיו בשיעור, ואלה נשמעו שמאלניות מדי באוזניה של תלמידה ברשת "אורט".

מיקי רוזנטל: הרשת זימנה לאלתר את המורה והודיעה לו שבכוונתה לפטרו.

מיקי רוזנטל: אני חש תחושה מאוד מאוד כבדה וקשה, ולו היה לי ילד ברשת "אורט" הייתי מוציא אותו לאלתר ומעביר אותו לבית-ספר אחר.

מיקי רוזנטל: איום על מורה בפיטורים יכול להיות אך ורק בשל עבירה חמורה, בטח לא בשל השמעת דעה.

מיקי רוזנטל: אם המורה חרג מנוהלי משרד החינוך, או מאלה של רשת "אורט", יעמידו אותו על טעותו, ינזפו בו; לא יפטרו אותו.

מיקי רוזנטל: חברה שמפטרת מורה בשל השמעת דעות היא כזאת שגם תשליך אחר כך אנשים לכלא בשל השמעת דעות.

מיקי רוזנטל: הרדיפה אחרי מי שמעזים להשמיע את דעותיהם, במיוחד אלה שהפוכות לשלטון, היא מסוכנת מאוד.

מיקי רוזנטל: מורה שלוקח את תלמידיו לסיור בחברון זוכה לשבחים, ומורה שמסרב לקחת אותם לחברון, למקום שנוי במחלוקת, מוגדר מייד כשמאלן בוגד.

מיקי רוזנטל: אני פונה לשר פירון ואומר לו שאי-אפשר לעבור לחינוך משמעותי בלי – עם תוספת של חינוך משמעתי.

מיקי רוזנטל: תודה.

עמרם מצנע: אתה מוזמן מחר בבוקר לדיון בוועדה בנושא.

יולי יואל אדלשטיין: יושב-ראש ועדת החינוך חבר הכנסת עמרם מצנע, אני מקווה שהוזמנו גם מורים שלפני זה פוטרו ללא שימוע כשהביעו דעות כאלה ואחרות כשהממשלה הייתה אחרת והם נחשבו לאופוזיציה, בוא נגדיר את זה כך.

מיקי רוזנטל: כל מורה שפוטר בשל דעותיו – – –

יולי יואל אדלשטיין: אני זוכר אחד כזה בוועדת החינוך, פעם אחר פעם, שאמר על מתכונת של איזשהו יום זיכרון שהיא לא מוצאת חן בעיניו וצריך לעשות את זה אחרת.

יולי יואל אדלשטיין: אפילו שימוע לא קיבל.

יולי יואל אדלשטיין: כן.

מיקי רוזנטל: אדוני היושב-ראש, כל מורה שמפוטר, בשל כל דעה, זה דבר בלתי נסבל.

יולי יואל אדלשטיין: כל מילה בסלע, דרך אגב.

יולי יואל אדלשטיין: מה שאמרת, כל מילה בסלע, בתנאי שהיא לא מצד זה או אחר.

עמרם מצנע: אנחנו בכנסת יותר מצפוניים, לכאן ולכאן.

יולי יואל אדלשטיין: הלוואי.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת בועז טופורובסקי, ואחריו – חבר הכנסת מסעוד גנאים.

בועז טופורובסקי: אדוני היושב-ראש, תודה, בשבוע שעבר לא היו נאומים בני דקה בגלל חגיגות יום ההולדת של הכנסת, ולכן אציין היום את ההרוגים בתאונות הדרכים בשבועיים האחרונים: בשבוע שבין ה-7 ל-14 בינואר נהרגו שני בני-אדם; ב-9 בינואר נהרג נהג משאית בשנות ה-30 לחייו בהתנגשות בכביש 65, סמוך ליישוב מי-עמי.

בועז טופורובסקי: ב-12 בינואר נהרג הולך רגל בשנות ה-40 לחייו מפגיעת רכב בכביש 40.

בועז טופורובסקי: בשבוע שבין 14 ל-21 בינואר נהרגו שני בני-אדם נוספים, שניהם הולכי רגל.

בועז טופורובסקי: ביום רביעי 15 בינואר נהרג הרב אלקנה אליאסי, בן 41, מפגיעת דחפור ברחוב אחימעץ בתל-אביב.

בועז טופורובסקי: ביום חמישי 16 בינואר נהרג הולך רגל בן 50 בצומת גילת.

בועז טופורובסקי: הולך הרגל חצה את הכביש לפנות בוקר לא במעבר חציה ובאזור לא מואר.

בועז טופורובסקי: אתמול אושרה במליאת הכנסת בקריאה ראשונה הרפורמה בפקודת התעבורה.

בועז טופורובסקי: במסגרת הרפורמה תוחמר הענישה כלפי בריונות כביש, נהיגה תחת השפעת סמים או אלכוהול ועבירות מסכנות חיי אדם.

בועז טופורובסקי: לראשונה תיושם ענישה מדורגת בעבירות של נהיגה בשכרות; החמרה כלפי נהגים שיכורים מאוד והקלה בענישה כלפי נהגים שחורגים במעט מכמות האלכוהול המותרת.

בועז טופורובסקי: סעיף נוסף בהצעת החוק מסמיך את שוטרי התנועה לתת דוחות לנהגים גם אם לא ראו את העבירה במו עיניהם.

בועז טופורובסקי: הרפורמה תקל גם את העומס בבתי-המשפט ותביא להפחתת עסקאות טיעון מקילות וערעורי סרק.

בועז טופורובסקי: יש צורך ממשי בשינויים האלה, ואני מברך את שר התחבורה ישראל כץ ואת סגנית השר ציפי חוטובלי על הבאת התיקונים לחקיקה בכנסת.

בועז טופורובסקי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת בועז טופורובסקי.

יולי יואל אדלשטיין: כאמור, חבר הכנסת מסעוד גנאים, ואחריו – חבר הכנסת הופמן.

מסעוד גנאים: כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, לפני כמה ימים נחשפנו, כערבים ופלסטינים, להתקפה בלשנית מילולית גזענית מהארטילריה הלשונית הכבדה של הבלשן הלאומי ד"ר אבשלום קור.

מסעוד גנאים: כאשר הוא מתבצר בעמדתו ב"גלי צה"ל", הנקראת "באופן מילולי", הוא כינה את הערבים "קניבלים צמאים לדם", ונעזר בכינויים ושמות מעולם הטבע, חיי הבר והחיות בהתקפתו הארסית.

מסעוד גנאים: זאת לא הפעם הראשונה שמר קור הופך את פינתו לבמה פוליטית לתקיפת הערבים ולהבעת דעותיו הפוליטיות.

מסעוד גנאים: מה שעשה הבלשן הגזען הוא קניבליות אמיתית, כי ב"ויקיפדיה" במושג "קניבליזם" נכתב: "המושג מתייחס לתופעה ביולוגית כללית ובה צורת חיים טורפת פרט מבני מינה" – וזה בדיוק מה שעשה מר בלשן גזען.

מסעוד גנאים: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מסעוד גנאים.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת הופמן, ואחריו – חבר הכנסת צרצור.

רונן הופמן: אדוני היושב-ראש, חברותי וחברי חברי הכנסת, אנו מציינים היום בכנסת את יום השואה הבין-לאומי, שיחול ב-27 בינואר.

רונן הופמן: אבקש לצמצם את ההתרחשות הבלתי-נתפסת שאנו קוראים לה "שואה" לשני סיפורי חיים שבחודשים האחרונים הגיעו לסיומם.

רונן הופמן: בשניהם סוף הסיפור שמח מתחילתו במובנים רבים.

רונן הופמן: לנקה הרשקוביץ הייתה ב-1942 בת אהובה להוריה, אחות לשלושת אחיה, גיסה, דודה, בת-דודה.

רונן הופמן: כל התארים האלה, היומיומיים עבורנו, נקטפו ממנה ביום אחד.

רונן הופמן: לנקה נשארה לבדה.

רונן הופמן: בכוחות שמקורם לא ברור היא קמה מההריסות ובנתה חיים חדשים, אחרים, במדינת ישראל.

רונן הופמן: לנקה הרשקוביץ, עמוד התווך של משפחתה החדשה, סמל המאבק לחיים, נפטרה בערב ראש השנה האחרון, בגיל 93, מוקפת אהבה אין-סופית משתי בנותיה, חתניה, חמשת נכדיה ונינתה.

רונן הופמן: סיפור הישרדותה יסופר על-ידי בני משפחתה עד קץ הדורות.

רונן הופמן: גרשון ליטמנוביץ היה ב-1939 נער בר-מצווה מוקף במשפחה אוהבת.

רונן הופמן: את המלחמה שרד בזכות נמרצותו ויכולתו לספק את צורכי הצורר הנאצי בכל עבודה שנדרש לה.

רונן הופמן: בשנת 1945 גרשון נותר לבדו.

רונן הופמן: היה ברור לו שמאבקו לחיים רק החל.

רונן הופמן: הוא עלה לארץ בעלייה בלתי לגלית בעקבות אהובתו.

רונן הופמן: יחד נאבקו על הקמת מדינת ישראל.

רונן הופמן: גרשון השתתף בהקמת 11 הנקודות בנגב, הצטרף לפלמ"ח ושירת כמפקד, עבד כחקלאי, והתיישב בנגב, שם בנה את חייו והקים משפחה גדולה וחמה.

רונן הופמן: הוא נפטר בשבוע שעבר, במפתיע, בגיל 88, בדרך להתנדבותו במרפאה השכונתית.

רונן הופמן: הוא תמיד אמר שאם בשנות המלחמה היו אומרים לו שבחייו המאוחרים יהיה מוקף בשלושת ילדיו, שמונת נכדיו וחמשת ניניו, שעבורם היה ויהיה לנצח אבן שואבת, הוא לא היה מסוגל אפילו לדמיין זאת.

רונן הופמן: מי ייתן וסיפורי חייהם, אסונם ותקומתם יסופרו, ולעולם לא יישכחו.

רונן הופמן: יהי זכרם ברוך.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת רונן הופמן, שהזכיר לנו שבאמת בעוד כרבע שעה נציין כאן, במליאה, את בואו של יום השואה הבין-לאומי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת צרצור – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת שמעון אוחיון.

אברהים צרצור: כבוד היושב-ראש, שלוש סוגיות בנאומו של ראש ממשלת קנדה אתמול הפריעו לי מאוד, ואני חושב שהן צריכות להפריע לכל בר-דעת, בישראל וגם מחוץ לישראל.

אברהים צרצור: סוגיה ראשונה: החיבור המלאכותי בין המושג אנטישמיות לביקורת לגיטימית נגד מדיניותה של ישראל.

אברהים צרצור: חיבור כזה הופך את המושג אנטישמיות לזול מאוד, ואני חושב שהוא גם הופך כל אדם שמבקר את מדיניותה של ישראל לשונא יהודים – ממש שיגעון.

אברהים צרצור: הסוגיה השנייה: הוא דיבר על ערכים משותפים לקנדה ולמדינת ישראל, ואני שואל שאלה פשוטה מאוד: האם כיבוש, למשל, הוא ערך משותף לשתי המדינות?

אברהים צרצור: האם קטל חלומו של עם להקים מדינה עצמאית וחופשית ליד מדינת ישראל גם הוא ערך משותף לשתי המדינות?

אברהים צרצור: האם גם היעדר שוויון בין הרוב היהודי לבין מיעוט ערבי במדינת ישראל הוא ערך משותף לשתי המדינות?

אברהים צרצור: אני חושב שזה דבר מאוד מאוד מקומם.

אברהים צרצור: והסוגיה השלישית והאחרונה: התעלמות מוחלטת בנאומו מהכיבוש, מההתנחלויות, ותמיכה רפה בלבד בהקמת מדינת פלסטין.

אברהים צרצור: אני יכול לסכם את מה שאני רוצה להגיד, כבוד היושב-ראש, בכך שידיד אמת של מדינת ישראל הוא ידיד – הוא האדם, הוא הגוף – הוא המדינה שאומרת את האמת בפני מנהיגי מדינת ישראל, ולא זה שמתחנף ומעמיק את האופוריה של מנהיגי מדינת ישראל.

אברהים צרצור: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אברהים צרצור.

יולי יואל אדלשטיין: תודה גם לערוץ הכנסת, כי מכיוון שלא ראיתי את כבודו כאן, במליאה, אני בטוח שעקבת בעניין רב אחרי הדיונים בערוץ הכנסת, וחבל, כי בסך הכול היית יכול גם לעקוב מתוך המליאה ולומר את הדברים היום.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת שמעון אוחיון – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת אחמד טיבי.

שמעון אוחיון: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, כנסת נכבדה, לקראת יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה פרסם מכון "משואה" תוצאות של סקר שנתי בקרב תלמידי תיכון ברחבי הארץ.

שמעון אוחיון: מן הסקר עולה כי זיכרון השואה הוא מרכיב מרכזי בזהותם של הצעירים בישראל.

שמעון אוחיון: 51% מבני-הנוער ציינו את העדויות של ניצולי השואה ואת תרומתן כגורם משמעותי ללימוד נושא השואה.

שמעון אוחיון: כמו כן יש מגמה הדרגתית של התגברות מרכיבי הזהות היהודית: כך, 30% מן הנשאלים ציינו שחשוב להם בעיקר להרגיש חלק מהעם היהודי, ורק 22% הדגישו כי העיקר הוא להרגיש חלק מהחברה הישראלית.

שמעון אוחיון: וכשנשאלו מהו המאורע החשוב ביותר שמשפיע על גורלם ועל גורל העם היהודי, ניתן משקל שווה בתשובתם להקמת מדינת ישראל ולשואה.

שמעון אוחיון: ממצאים אלה מעודדים ונותנים תקווה כי אכן התודעה גוברת בקרב הנוער, ואפשר לבלום בשיח שלנו, הן בחינוך והן בחקיקה, את התופעה של זילות נושא השואה והשימוש בסמלים נאציים תוך פגיעה ברגשות הניצולים וחילול זכר הקורבנות.

שמעון אוחיון: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת שמעון אוחיון.

יולי יואל אדלשטיין: כאמור, חבר הכנסת אחמד טיבי, ואחריו – חברת הכנסת עליזה לביא.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, הגברת ג'יהאן עראר מג'לג'וליה ביקרה ביום חמישי במרכז המסחרי בכפר-סבא יחד עם אחיה, ותוך כדי ניסיון להיכנס לחניה היא עצרה מאחורי רכב שהאריך – היא צפרה, ואז ירד מהרכב בחור צעיר עם כיפה ו-M16, כיוון אליה את ה-M16, השמיע קריאות גנאי וקללות בוטות, איים עליה ואמר לה: אני אראה לך מה זה לצפור לי, ערבייה, וכדומה.

אחמד טיבי: למען האמת, היא הגישה תלונה במשטרה, ונדמה לי שלאחר יום הוא נעצר.

אחמד טיבי: בית-המשפט שחרר אותו למעצר בית.

אחמד טיבי: זה מעשה חמור, אבל אני תוהה, אם היה מעשה הפוך, אם הוא היה משתחרר בקלות הביתה לאחר שאיים ב-M16 לירות באזרחית.

אחמד טיבי: זאת רק שאלה.

אחמד טיבי: והערה לגבי אתמול; התקשר אלי כתב בכיר לפני שעה קלה ואמר לי: עשינו כתבה על הבית של חבר הכנסת אבו עראר, והתברר שיש שם מים וחשמל, בניגוד למה שאמרת.

אחמד טיבי: יכול להיות שאנשים לא מקשיבים, לא רוצים להקשיב, רוצים לגמד את מה שנאמר; דיברתי על ה-region – region זה אזור – על הכפרים הלא-מוכרים, על תוכנית פראוור.

אחמד טיבי: לכן – תירגעו, יש בתים שיש בהם מים וחשמל.

אחמד טיבי: אני מאשר את העובדה הזאת.

אלעזר שטרן: אולי בגלל האנגלית.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

אחמד טיבי: יכול להיות.

אחמד טיבי: צריך להעביר כמה כתבים קורס אנגלית.

יולי יואל אדלשטיין: בדף קשר לבוחר יש – – –

נסים זאב: אלה – – – ישירות.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת עליזה לביא – בבקשה, גברתי, ואחריה – חבר הכנסת נחמן שי.

עליזה לביא: אדוני היושב-ראש, תודה, חברי וחברותי חברי הכנסת, היום יום המגזר העסקי בכנסת, יוזמה מבורכת של חברי הכנסת אראל מרגלית וגילה גמליאל.

עליזה לביא: אירחנו בוועדה נשים שעסוקות מאוד, ביומן, בפיתוח עסקי ובעשייה במרחב הפרטי.

עליזה לביא: רק לאחרונה שמענו את הנגידה, קרנית פלוג, מדברת על עלייה בתעסוקה ובכניסה לעולם הציבורי, למרחב העבודה הציבורי, ולא זה הפרטי.

עליזה לביא: היום באמת שמענו על חסמים של נשים במקומות עבודה פרטיים, בעסקים קטנים ובעסקים בינוניים.

עליזה לביא: נדהמתי לשמוע על אפליה מגדרית במתן אשראי לנשים – נשים לא מקבלות ולא זכאיות באותה מידה כמו גברים.

עליזה לביא: כל שכן כשמדובר בנשים ערביות, שעוברות אפליה פעמיים – פעם בהיותן נשים ופעם בהיותן ערביות.

עליזה לביא: הנתונים שהוצגו בפנינו בכל הנושא הזה, של התפתחות עסקית של נשים, מאוד מאוד מקוממים ומכעיסים, ואני קוראת לכולנו לחשוב ולראות איך אפשר לקדם ולפתח את המגזר העסקי כאן, בחברה הישראלית, על כל היבטיו ומנעדיו.

עליזה לביא: יש כשל, ועל כולנו לתת את המענה במקומות השונים.

עליזה לביא: תודה, אדוני היושב-ראש.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת עליזה לביא.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת נחמן שי – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס.

נחמן שי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אתמול באמת הייתה פה ישיבה יפה, עם ראש ממשלת קנדה, שהשמיע דברים חמים בטמפרטורות שאנחנו לא רגילים להן, אבל לצערנו זה חריג; מעמדה של ישראל בעולם הוא לא כמו שהוא נראה בעיניים קנדיות.

נחמן שי: אתמול 100 אנשי עסקים באמת מהצמרת של הכלכלה הישראלית, בדרכם לדבוס – הם יהיו שם, ידברו – הצביעו על הסכנה ועל הדאגה הגדולה שלהם מפני חרם כלכלי על ישראל.

נחמן שי: זה לא דבר תיאורטי, זה דבר מאוד מעשי ומשמעותי למדינה שהיא מוטת ייצוא, שתלויה באופן מוחלט בייצוא, ושסגירת שווקים בפניה יכולה לגרום לה נזקים עצומים.

נחמן שי: אני לא בטוח שהציבור בארץ מודע לכל הדקויות האלה, כי כולנו עסוקים בעצמנו, אבל יש פה פוטנציאל שיכול לפגוע קשות במדינת ישראל.

נחמן שי: לכן תמהתי מאוד – תמהתי מאוד – ששר הכלכלה, מכל האנשים, האדם שצריך להיות הכי מוטרד, כי הייצוא הזה עובר דרכו, הכריז במקום שהכריז, בישיבת סיעה אתמול, שמדינה פלסטינית תרסק את כלכלת ישראל.

נחמן שי: אני לא יודע אם תהיה מדינה פלסטינית בסוף; אני חושב שצריכה להיות, בחלוקה הנכונה, אבל צריך להיות היגיון הפוך כדי להבין שאם תוקם מדינה פלסטינית היא דווקא תפגע במדינת ישראל.

נחמן שי: אולי נחשוב חיובי פעם?

נחמן שי: אולי נחשוב על השוק שייפתח?

נחמן שי: אולי נחשוב על האפשרויות שתינתנה?

נחמן שי: אולי נחשוב על האיחוד האירופי שמדבר על מתן מנה גדולה של תמריצים לישראל ולרשות הפלסטינית?

נחמן שי: אי-אפשר לראות שחורות כל הזמן.

נחמן שי: צריך לתת פתח לתקווה ולעתיד יותר טוב.

נחמן שי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת נחמן שי.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס, ואחריה – חבר הכנסת דוד אזולאי.

אורלי לוי אבקסיס: אדוני היושב-ראש, תודה לך, היום בשעות הבוקר קיימנו בוועדה שבראשותי, הוועדה לזכויות הילד, דיון על בני-נוער ותופעת האלימות והשכרות בקרב בני-נוער.

אורלי לוי אבקסיס: לצערנו הרב נחשפנו, ככה, בין יתר הנתונים שעלו בפנינו, לנתון קצת מזעזע, שאומנם יש לו בהחלט נגיעה בעבריינות בני-נוער – למה נוער נושר.

אורלי לוי אבקסיס: מסתבר שמי שנשר ממערכת החינוך – אדוני יושב-ראש ועדת החינוך, אולי יעניין אותך שעבריינות בקרב אותם נערים היא פי-חמישה מאשר באוכלוסייה אחרת.

אורלי לוי אבקסיס: אבל מה שהתגלה זה שבשנה האחרונה יותר מ-24,000 תלמידים נשרו ממערכת החינוך הפורמלי.

אורלי לוי אבקסיס: 24,000 תלמידים.

אורלי לוי אבקסיס: וזה לא בנשירה סמויה, זה תלמידים שאנחנו יודעים לזהות אותם.

אורלי לוי אבקסיס: משרד החינוך נותן שירותים גם לא במסגרת החינוך הפורמלי, בקידום נוער וכדומה.

אורלי לוי אבקסיס: שאלנו כמה מהם נמצאים במסגרות – שיצרו אתם קשר ויודעים לנווט אותם לאותו מקום שגם יש לו הצלחות לא מעטות.

אורלי לוי אבקסיס: אז מסתבר שרק 11,000 תלמידים.

אורלי לוי אבקסיס: מה קורה עם 13,000 הנותרים?

אורלי לוי אבקסיס: שאלנו.

אורלי לוי אבקסיס: אז באמת, מי שממונה על הנושא הזה אמר לנו: חברים, אנחנו מצליחים לאתר חלק מהם, להגיע אליהם, אבל לא נשאר לנו תקציב לתת להם את התוכנית ואת הטיפול המתאים.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו מדברים על בני-נוער שאם לא נתפוס אותם מחוץ למסגרת – נגיד לא הצלחנו למנוע מהם את הנשירה, אבל גם לא הצלחנו לספק להם את הצרכים הבסיסיים ביותר כדי שיהפכו להיות חלק מהחברה הנורמטיבית שלנו?

אורלי לוי אבקסיס: מה זאת אומרת "אין תקציבים"?

אורלי לוי אבקסיס: אותו תקציב של הילד, אם היה במערכת החינוך, ראוי לתת לו אותו מחוץ למערכת החינוך, כדי למנוע הידרדרות אמיתית ועלייה בפשיעה בקרב בני-נוער.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת דוד אזולאי יהיה אחרון הדוברים בנאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: לאחר מכן נעבור לציון יום השואה הבין-לאומי.

דוד אזולאי: אדוני היושב-ראש, באתי לחזק את ידיו ולתמוך בהחלטתו של ראש העיר אשדוד, שלקח אחריות והחליט להשבית את הלימודים, מתוך דאגה לשלומם של התלמידים.

דוד אזולאי: לדעתי זה מעשה נבון, שלא מצוי בימינו, לקחת אחריות ולמנוע מתלמידים סיכון מיותר.

דוד אזולאי: צריך ללמוד ממנו איך דואגים לשלומם של תלמידים.

דוד אזולאי: אני חושב שעל כך מגיעה לו ברכת יישר כוח, וכל אלה התוקפים אותו ומבקרים אותו, הייתי רוצה לראות שהם לוקחים אחריות ונותנים הוראה להורים לשלוח תלמידים לבתי-ספר לא ממוגנים תוך סיכון התלמידים.

דוד אזולאי: תודה רבה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת דוד אזולאי.

יולי יואל אדלשטיין: עד כאן נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: אני רק אבקש, מפאת חשיבות וכובד הנושא, מחברי הכנסת שעומדים בפינות האולם לשבת, או בפנים או בחוץ.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת הופמן, זאב וכבל, נא לשבת.

יולי יואל אדלשטיין: נא לשבת.

יולי יואל אדלשטיין: ציון יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה

יולי יואל אדלשטיין: חברים, אנחנו עוברים לציון יום השואה הבין-לאומי.

יולי יואל אדלשטיין: יש גם ניצולים אתנו, אני לא בטוח שאנחנו כרגע מכבדים את המעמד.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו היום, לא בתאריך עצמו, מציינים את יום השואה הבין-לאומי, החל, כידוע – שנקבע, כידוע, ל-27 בינואר, יום שחרור אושוויץ.

יולי יואל אדלשטיין: זה גם המקום להזכיר את השר, שתכף יפתח את הדיון בשם הממשלה, חברנו סילבן שלום, שבהיותו שר החוץ פעל רבות כדי שהאו"ם יכיר ביום הזה, ואכן האו"ם קיבל את ההחלטה פה אחד, ואנחנו זכינו למציאות חדשה, שבה בבירות רבות, במדינות רבות, במוסדות לאומיים רבים, מציינים את יום השואה הבין-לאומי.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו כאן, בכנסת – לפעמים אני חייב גם להודות שכנראה חברי הכנסת העמידו אותי על טעותי; המחשבה הראשונית שלי הייתה שאנחנו נצא במשלחת חסרת תקדים של כ-60 מחברי הכנסת, לרבות כמה שרים, ליום השואה הבין-לאומי באושוויץ-בירקנאו, ובמקביל כאן, במליאה, חברי כנסת שלא יוצאים, מסיבות אלה או אחרות, יציינו את יום השואה הבין-לאומי – דבר שנראה לי נכון.

יולי יואל אדלשטיין: אבל לאחר שקיבלתי פניות של חברי כנסת רבים שאמרו שלא יכול להיות שמליאת הכנסת תציין את יום השואה ככה כמעט כברירת מחדל, כמה ח"כים שנשארו, קיבלתי את עמדתם, ולכן – אני רואה שיש פה איזה שבעה-שמונה חברי כנסת שהציעו הצעות לסדר-היום, ואני ודאי מודה לאלה שהציעו מתכונת קצת שונה.

יולי יואל אדלשטיין: תראו, אני רק בכמה מילים אגיד: אני לא רואה שום סתירה בין זה שקיים יום השואה הבין-הלאומי לבין זה שקיים יום השואה כאן, במדינת ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: יום השואה הבין-לאומי, כפי שכבר רמזתי ואמרתי, מקדם את הנושא של זכר השואה במדינות רבות בעולם ומחייב את המוסדות הבין-לאומיים, ובעצם גם ממשלות, לציין את היום הזה.

יולי יואל אדלשטיין: הוא תרם, אני בטוח, רבות לכך שארגון בין-לאומי עוסק בהוראת השואה בבתי-ספר במדינות שונות – ארגון בשם ITF – והיד עודנה נטויה; יש כבר עשרות מדינות שעוסקות בזה.

יולי יואל אדלשטיין: זה לדעתנו לא מספיק, ויש מדינות נוספות שמצטרפות ליוזמות האלה.

יולי יואל אדלשטיין: וכאן, במדינת ישראל, יום השואה והגבורה הוא יום – לא יודע, נקרא לו יום שלנו, אבל יום שבו גם הכנסת עוסקת בקריאת שמות הנספים, וגם "יד ושם" עושה פעילויות שונות ומגוונות, כדי שניתן באמת תחושה למשפחות ולנספים עצמם שאף אחד לא נשכח ושום דבר לא נשכח.

יולי יואל אדלשטיין: אני ודאי גם מברך את כל חברי הכנסת שהיום עסקו בדיונים, תחילה בוועדות ואחר כך בשדולה של חברי הכנסת שטרן, חנין וקריב, יחד עם הניצולים, כדי לא רק לציין ולזכור ולהנחיל ולהעביר לדור הצעיר, אלא גם לראות מה עוד עשינו לא נכון, או מה לא עשינו עדיין, כדי שכאן, במדינת ישראל, כמו בעצם בכל מקום בעולם, הניצולים ירגישו שהשנים האלה, לאחר שיקום ארוך, שהם באמת בגבורה עסקו בו, השנים האלה עוברות עליהם, יחסית לפחות, ברווחה, ועם פינה חמה, ובית חם, וקצבאות אם צריך, וסיוע מגופים ומהמדינה אם צריך.

יולי יואל אדלשטיין: אז יישר כוח לכל חברי הכנסת שעסקו היום בנושא הזה.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין, כפי שאמרתי, את השר סילבן שלום לפתוח את הדיון בשם הממשלה.

יולי יואל אדלשטיין: לאחר מכן נשמע את ההצעות לסדר-היום של חברי הכנסת חנין, שטרן, קריב, זחאלקה, יוגב, בר, הורוביץ, מרגי, אשר וגמליאל.

אחמד טיבי: ואחמד טיבי.

יולי יואל אדלשטיין: בסדר גמור.

יולי יואל אדלשטיין: וחבר הכנסת אחמד טיבי.

סילבן שלום: אדוני היושב-ראש, חברי השרים, חברי הכנסת, אורחים נכבדים, בעוד שישה ימים יתקיימו ברחבי העולם טקסים ועצרות לזכר יום השואה.

סילבן שלום: בעולם כולו – אולי לא כולו, באיראן בטח לא – יעצרו את הכול לרגע ויזכרו את זוועות השואה, את מעשי הזוועות אשר עשו הנאצים, וחשוב מכול – את קורבנות השואה.

סילבן שלום: לפני עשר שנים עלה הרעיון להביא לכך שהעולם כולו יכיר ביום השואה הבין-לאומי.

סילבן שלום: היה חשש גדול, ורבים ניסו להניא אותי מהרעיון, מתוך מחשבה, נכונה אולי, שברגע שהעולם כולו יצביע נגד, הדבר יהיה לדיראון עולם, שהעולם כולו דוחה בעצם את זכר השואה.

סילבן שלום: עשר מדינות תתמוכנה, במקרה הטוב 15, כך נאמר.

סילבן שלום: אבל בעזרת עבודה מאומצת, בהשקעה של יום ולילה – וכמו שאמרתי בכנס שארגנו יפעת קריב, דב חנין ואלעזר שטרן, למאמצים האלה נרתמו השגריר שלנו באו"ם דני גילרמן, שבתו ונכדו מכבדים אותנו כאן, מנכ"ל משרד החוץ רון פרושאור – המנכ"ל דאז, שהיום הוא נציגנו באו"ם, השגריר באו"ם – וסמנכ"ל משרד החוץ רוני לשנו-יער.

סילבן שלום: אנחנו היינו מי שהאמין ופעל כדי שהדבר הזה יקרה.

סילבן שלום: 141 מדינות תמכו, ללא שום מדינה מתנגדת; אפילו איראן לא התנגדה.

סילבן שלום: יום השואה הבין-לאומי נקבע ל-27 בינואר, מאחר שלא היה אפשר לקבוע את זה לפי התאריך העברי, שזז בכל חודש, והוא נקבע בו בגלל שחרור מחנה ההשמדה אושוויץ, שהפך להיות סמל של ניצחון העם היהודי על שנאת החינם, הגזענות וההכחשה של מה שהיה.

סילבן שלום: כמי שהייתה לו הזכות הגדולה להוביל את ההחלטה באו"ם, כשר החוץ, אני יכול לומר שאותו היום, של ההצבעה באו"ם, אשר הייתה פה אחד, היה אחד המרגשים והמכוננים בחיי.

סילבן שלום: כל איש ציבור סובל מהרבה רגעים של תסכול, מהרבה רגעים של אכזבה, מהרבה ימים של "בשביל מה אני צריך את זה?" אבל כאשר אתה מגיע ליום אחד כזה, זה שווה את כל השנים הארוכות של התסכול, של האכזבה, של "מה אני צריך את זה?", כי אתה יודע שהדבר הזה נשאר מעתה ועד עולם.

סילבן שלום: והחשיבות הגדולה של היום הזה היא בגלל עצם העובדה שהניצולים הולכים ונעלמים, שלא יהיה מי שיספר את הסיפור, ובעצם אותם צעירים ברחבי העולם לא ידעו דבר על נושא זה.

סילבן שלום: ביום 27 בינואר מנהלות רוב המדינות טקסים, כנסים בפרלמנט – הרבה יותר גדולים ממה שיש כאן, ואני תמיד אומר שצריך לעשות את זה ביום רביעי, יחד עם הצעות החוק – זה לשנה הבאה – כי ביום רביעי כולם נמצאים, פשוט.

קריאה: נכון.

סילבן שלום: ואז אפשר לעשות את זה ולכבד גם את האירוע.

סילבן שלום: אבל בכל העולם – והשתתפתי בטקסים – כל הפרלמנט מגיע, אף אחד לא מעז שלא להגיע, וזה ברוב עם.

נחמן שי: וגם במועצת אירופה.

סילבן שלום: גם במועצת אירופה וגם באו"ם.

סילבן שלום: ביום 27 בינואר יהיה אירוע מיוחד באו"ם, בהשתתפות כל השגרירים, מזכ"ל האו"ם.

סילבן שלום: הייתי אמור להיות זה שינאם שם, וככל הנראה, לצערי, לא אצליח להגיע.

אלעזר שטרן: – – – אלא חברי הכנסת יבואו – – –

סילבן שלום: אבל מה לעשות, אלעזר?

סילבן שלום: תאמין לי, אני יושב כאן מספיק שנים ואני יודע איך זה עובד.

אלעזר שטרן: השתפר, השתפר.

סילבן שלום: גם עכשיו ביקשתי מחברי כנסת שראיתי במזנון: ב-16:30, אם אתם יכולים להגיע.

סילבן שלום: אני לא יכול לומר שכל מי שאמרתי לו וביקשתי ממנו נמצא כאן, וכולם אמרו שהם יהיו, כמובן.

יולי יואל אדלשטיין: דווקא ליום שלישי – אני מציין בסיפוק שהנוכחות טובה; בהתחשב בדברים שהשר אמר, שהנוכחות בכנסת היא לא – – –

סילבן שלום: כן כן, אדוני היושב-ראש, כמובן, עצם העובדה שהנושא הזה עולה, ומה שהחלטת לעשות בנסיעה לאושוויץ – שא ברכה גדולה.

סילבן שלום: 60 חברי כנסת שבאים ונכנסים בשערי מחנה הזוועות הזה, 60 שגרירים, 60 נבחרים של העם היהודי, זה הניצחון הכי גדול שיכול להיות.

סילבן שלום: אין ניצחון גדול מזה.

סילבן שלום: וכאשר אנחנו מדברים על יום השואה הבין-לאומי, כולנו יכולים לחשוב מה היה בתוך אותם שישה מיליון, איזו תרומה הייתה יכולה להיות לאנושות.

סילבן שלום: העם אשר הביא לעולם את המונותיאיזם – את האמונה באל אחד, את הרמב"ם ואת אלברט איינשטיין, והצליח באמצעות שיעור מזערי של 0.2%, שתי עשיריות האחוז, מאוכלוסיית העולם, להביא יותר מ-22% מזוכי פרס נובל בעולם – יכול להיות דבר כזה?

סילבן שלום: כולנו יכולים לדמיין מה היה קורה אם ששת המיליונים האלה היו אתנו.

סילבן שלום: ואנו מבכים את אובדנם מדי יום.

סילבן שלום: כל משפחה יודעת את הכאב.

סילבן שלום: צריך לזכור שהשואה התרחשה בכל מקום, שהנאצים הגיעו גם לצפון-אפריקה, הגיעו גם לתוניסיה והגיעו גם ללוב, ואם לא היה קו אל-עלמיין, כל יהדות צפון-אפריקה, מיליון במספר, הייתה נכחדת.

סילבן שלום: ואני אחזור ואספר את הסיפור הפרטי שלי, של משפחתי שלי: הנאצים הגיעו לעיר הולדתי אפילו, שלי, וכאשר דפקו על הדלת יחד עם חיילים איטלקים שהיו אתם, סבתי, שפתחה את הדלת וראתה אותם בשער, ופתחה את שער הברזל, מיהרה לסגור את השער, כשהם נאבקים בה, והיא הצליחה, תוך כדי זה – היא תמיד מספרת – שהיא שברה את האצבע.

סילבן שלום: כאשר הם רצו לירות לעבר הדלת היו אלה השכנים, גם הערבים, חבר הכנסת אחמד טיבי, שהיו שם ואמרו: לא, אל תירו, היא לא עושה את זה בגללכם, אלא כי היא חונכה שאסור לה לפתוח את הדלת לגברים זרים.

סילבן שלום: לכן הם אמרו שהם יבואו יותר מאוחר.

סילבן שלום: הלכו לסבי, בעלה, שהיה יושב-ראש הקהילה.

סילבן שלום: לקחו את הזהב, לקחו את הכסף, אבל עוד באותו לילה הצליחו כולם לברוח.

סילבן שלום: דודי היו שם במחנות כפייה.

סילבן שלום: וטוב שאמרת, דב חנין, לתקן את העוולה הזאת, של 1953.

סילבן שלום: פשוט עוולה שאין גדולה ממנה, שאלה שהגיעו אחרי 1953 לא יכולים לקבל את המעט שעוד מגיע להם.

סילבן שלום: טרנספורטים היו גם מתוניסיה וגם מלוב.

סילבן שלום: הם הגיעו למחנות ההשמדה של אושוויץ, סוביבור ובוכנוואלד.

סילבן שלום: ידועים לנו כיום שמותיהם של לפחות 160 קורבנות יהודים מצפון-אפריקה שהיו בטרנספורטים האלה, ויש עוד רבים ששמותיהם ועקבותיהם לא ידועים.

סילבן שלום: הנאצים תכננו להשמיד את כל יהדות תוניסיה ולוב באותן שיטות שאנחנו מכירים מאושוויץ, ולאחר מכן לעבור כמובן למרוקו – שם הייתה האוכלוסייה היהודית הגדולה לצד יהדות אלג'יריה.

סילבן שלום: הם לא ביצעו את תוכניותיהם לא בגלל טוב לב או אנושיות, אלא רק משום שנאלצו להעביר חלק מכוחותיהם בתוניסיה לתגבור הכוח הגרמני בערבות רוסיה, ובמיוחד לקרב סטלינגרד.

סילבן שלום: אילו היו הגרמנים מנצחים בסטלינגרד ובאל-עלמיין הם כנראה היו חוזרים להשלים את פשעיהם גם בתוניסיה.

סילבן שלום: אבל – השואה התרחשה באירופה.

סילבן שלום: שם נכחדו ששת המיליונים.

סילבן שלום: שם משפחות שלמות הושמדו.

סילבן שלום: גם משפחתה של אשתי הייתה אחת מהן.

סילבן שלום: משפחתה של אשתי, שהגיעה מפולין, והאם הצעירה, שהייתה אז בגיל 14 או 15, קיבלה זהב מאמה וברחה ליערות.

סילבן שלום: עד יום מותה לא הסכימה לספר איך היא שרדה את הזוועה, מה היא נאלצה לעשות באותם יערות כדי לשרוד.

סילבן שלום: זה היה טבו, שלא מדברים עליו.

סילבן שלום: אבל יום אחד, בימי הערוץ הראשון עוד, כאשר הטלוויזיה דלוקה, היא צופה פתאום בתמונה מזעזעת, אחת מתמונות רבות שנראו, איך שעומדים שם אביה, דודה וסבה, ואותם נאצים, שגוזזים את זקנם, מצטלמים עם המספריים למצלמה.

סילבן שלום: ביקשנו מייד את התמונה הזאת מרשות השידור.

סילבן שלום: התמונה הזאת נמצאת על הקיר בסלון ביתנו, אותה אני רואה יום-יום כשאני יוצא מהבית וכשאני חוזר הביתה, והתמונה הזאת בעצם אומרת לי מה היה העם היהודי אז – אבק אדם.

סילבן שלום: אנשים ללא שום יכולת להגן על עצמם.

סילבן שלום: אנשים שעשו בהם שימוש כמעט כמו בבעלי-חיים, ולפעמים לבעלי-חיים התנהגו טוב יותר מאשר לאותם יהודים.

סילבן שלום: היום, כשאתה מדבר עם הילדים שנולדו כאן, גדלו כאן, אין להם מושג במה מדובר.

סילבן שלום: הם לא מבינים באיזה מצב העם היהודי היה – רק לפני 70 שנה, זה הכול.

סילבן שלום: אפילו לא, 69 שנים.

סילבן שלום: אותם יהודים שלא יכלו להסתובב בשום מקום, ללא הגנה, לא יכלו להסתובב בשום מקום בלי שפרעו בהם, בלי שאנסו אותם, בלי שגזזו וגזלו אותם ובזזו אותם.

סילבן שלום: יום השואה הבין-לאומי הוא לא יום של מס שפתיים; ההחלטה על היום הזה היא נקודת מפנה דרמטית ביחסו של העולם לעם היהודי, לעברו ולעתידו, אבל לא רק.

סילבן שלום: ילדים לומדים בבתי-הספר.

סילבן שלום: ילדים מקבלים הדרכה והכוונה על מה שקרה.

סילבן שלום: אבל יש מדינה נוספת, שמנסה להגביר את פעילותה למען השלמת אותו פתרון סופי שהיו אחרים שרצו לעשות.

סילבן שלום: הסנקציות ההולכות וגוברות על איראן היו סנקציות נכונות, שהיו מביאות אותה לזנוח את תוכנית הגרעין השטנית שלה.

סילבן שלום: לצערנו הרב הדבר הזה היום לא קורה, אבל אנחנו, רבותי, נמשיך לעשות את הכול כדי שיום השואה הבין-לאומי ימשיך להדהד בעולם כולו.

סילבן שלום: אדוני היושב-ראש, התכנסנו כאן היום כדי לזכור שמגילת היסוד של ארגון האומות המאוחדות, וגם הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, נכתבו בדם קורבנות השואה.

סילבן שלום: התכנסנו כאן היום כדי לתת ביטוי חוזר למחויבותנו לעקרונות הנאצלים שעליהם נוסד ארגון האו"ם ועליהם נוסדה מדינת ישראל.

סילבן שלום: התכנסנו כאן היום כדי להתחייב שלא ניתן לשנאה לנצח, ומדי שנה נזכור את הנספים ונכבד את הניצולים.

סילבן שלום: מדי שנה נזכיר לאלו ששכחו, ונלמד את אלה שעדיין לא יודעים את שהיה, וחשוב מכול – מדי שנה נזכור כי לא מספיק הזיכרון; אנו מחויבים גם לפעולה, כדי שזוועות אלו לא יחזרו לעולם.

סילבן שלום: אך לא רק המאבק נגד אומות החפצות בהשמדתנו עומד לנגד עינינו, אלא גם הסיוע, כאן בישראל, לניצולי השואה.

סילבן שלום: מדי שנה אנחנו זוכרים את הנספים, מכבדים את הניצולים, מזכירים אותם, אבל אנחנו צריכים גם לדעת שצריך לעשות, גם אם נשאר מעט מה לעשות.

סילבן שלום: הייתי רוצה שהחוק הזה, של 1953, יעבור מהעולם.

סילבן שלום: הייתי רוצה שכל ניצול השואה, באשר הוא, יוכל לקבל ולו מעט מאותן זכויות שמגיעות לו.

סילבן שלום: לצערי, גם היום, 70 שנה אחרי, בעוד אנו דורשים מהעולם כולו להכיר בהשוואת הזכויות לניצולי השואה, דווקא כאן, אצלנו, עדיין לא עשינו את כל הנדרש.

סילבן שלום: אסכם את חשיבות היום הזה בציטוט המפורסם מספרו של יגאל אלון: "עם שאינו יודע את עברו, ההווה שלו דל ועתידו לוט בערפל".

סילבן שלום: אני תקווה כי הציווי לזכור ולא לשכוח ייושם הן כלפי אומות העולם והן כלפי עצמנו אנו, כדי להבטיח את עתידנו שלנו.

סילבן שלום: אדוני היושב-ראש, אני רוצה להודות לך על עצם ההחלטה לנסוע לאושוויץ.

סילבן שלום: זאת החלטה ראויה, נכונה, שיש בה מסר גדול מאוד, שיהדהד בכל מדינות העולם, וגם על ההחלטה לעשות את זה כאן.

סילבן שלום: אני רוצה להודות לכל חברי הכנסת שבאו להשתתף, לראשי השדולה, שארגנו את היום הזה, ולהודות לגם לחברי הכנסת הערבים, שנמצאים כאן היום אתנו, אולי לעומת שנים קודמות, שהיו אחרים שחשבו שלא צריך לשבת כאן.

סילבן שלום: אני חושב שישיבת

סילבן שלום: כם היא דבר חשוב, מאחד וראוי לציון.

סילבן שלום: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה לשר סילבן שלום, שפתח את הדיון בשם ממשלת ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: גם אני יכול להצטרף לעדות שלו, כמי שהשתתף בטקסים האלה, של יום השואה הבין-לאומי באו"ם, בפרלמנט האירופי, במקומות נוספים – הטקסים האלה הם תמיד מרגשים, ותמיד גם גורמים לחשבון נפש מצד אלה שמשתתפים בהם או מדברים בהם.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, כפי שאמרנו, כמה הצעות לסדר-היום.

יולי יואל אדלשטיין: ראשון הדוברים, הוא כבר בדרך לדוכן, חבר הכנסת דב חנין – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת אלעזר שטרן.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, תודה לך, מכובדי השרים, אדוני השר שלום, עם זכויות רבות במהלך של קידום ההכרה ביום השואה הבין-לאומי, עמיתי חברי הכנסת, ניצולי ושורדי השואה שנמצאים אתנו היום, יום השואה הבין-לאומי הוא היום שבו מציינים את שחרור מחנה אושוויץ על-ידי חיילי הצבא האדום, וזו, אדוני יושב-ראש הכנסת, הפעם הראשונה שאנחנו מציינים את היום הזה כיום נושאי בכנסת במלוא מובן המילה, ועל כך אני רוצה להודות לך ולברך אותך.

דב חנין: הדיון הזה במליאת הכנסת, שבו ידברו מייד נציגי כל הסיעות בבית, הוא דיון חשוב, הוא דיון משמעותי, יש לו אמירה – יש בו אמירה ערכית חשובה, והוא סיכום של יום ארוך, מפרך וחשוב של עבודה בשדולה, בוועדות הכנסת, ושל עשייה ממשית בנושאים שאנחנו עוסקים בהם.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, היום הזה הוא יום חשוב, כיוון שהוא עוסק בעבר, אבל הוא גם עוסק בתיקון ההווה, והוא מתמודד גם עם לקחים לעתיד.

דב חנין: השואה היא ללא ספק הטראומה הגדולה ביותר בתולדות העם היהודי, אירוע איום, קשה, בלתי נתפס, שקרה בעבר, אבל לגמרי מהדהד בהווה שלנו, לגמרי מהדהד בפסיכולוגיה הקולקטיבית שלנו.

דב חנין: כשאנחנו מדברים על יום השואה הבין-לאומי – אמר בשדולה למען ניצולי השואה, בדיון שהיה קודם, השר אורבך, שיום השואה הבין-לאומי בעצם מבטא – ואני חושב שזה רעיון מאוד נכון – איזשהו מעבר של שואת העם היהודי לשואת האנושות.

דב חנין: העם היהודי – יהודים היו קורבנות, היו גם קורבנות אחרים של הזוועה הנאצית, אבל מי שצריך לעשות את החשבון הגדול זה האנושות כולה.

דב חנין: זה תמרור אדום בוהק של אזהרה מפני רצחנותו של האדם.

דב חנין: זה קרה שם ואז, אבל זה רלוונטי לא רק לאז ולשם, זה לגמרי רלוונטי לכאן ולעכשיו.

דב חנין: שהרי השאלה שהשואה מעוררת היא שאלה קשה ביותר: איך קרה שהאומה שנתנה לעולם את מוצרט ואת בטהובן, ואת גתה, ואת הגל ואת קאנט, היא שנתנה לעולם את היטלר?

דב חנין: איך זה קרה?

דב חנין: איך קרה שאנשים עם ידיים ורגליים וראש, וילדים קטנים, ואולי אפילו כלב היה להם במשפחה – איך קרה שאנשים, בני-אדם, הפכו למכונות רצח?

דב חנין: איזה מדרון חלקלק ושטני יכול להפוך בני-אדם למכונות של רצח?

דב חנין: ויום השואה הוא לקח גדול לאנושות, הוא אתגר לאנושות, הוא לקח גדול לנו, הוא אתגר לנו.

דב חנין: אני מסתכל, אדוני היושב-ראש, על השנה האחרונה באירופה, ואני מציין לעצמי הרבה אירועים מאוד מדאיגים ומבהילים אפילו.

דב חנין: בבירת הונגריה, בודפשט, נחנכת השנה אנדרטה למיקלוש הורטי, שליט הונגריה הפאשיסטית; ברבות מערי אוקראינה יש היום פסל של סטפן בנדרה, ששיתף פעולה עם הנאצים ורצח יהודים; בליטא, לטביה ואסטוניה, פאשיסטים ששיתפו פעולה עם הנאצים נחשבים לגיבורים לאומיים; ביוון, מפלגה ניאו-נאצית שמשתמשת בצלב קרס בסגנון קצת שונה, "כריסי אבגי", היא מפלגה גדולה, מיוצגת בפרלמנט ואפילו ממשיכה לגדול.

דב חנין: יש הרבה שאלות קשות שעומדות בפנינו.

דב חנין: אנחנו, בשדולה, מיקדנו את היום הזה בעיקר בעשייה למען ניצולי השואה.

דב חנין: פה אני רוצה, ראשית, להקדים ולהביע הערכה גדולה לחברי להובלת השדולה, חברי הכנסת אלעזר שטרן ויפעת קריב.

דב חנין: אני מודה לכם.

דב חנין: אני חושב ששיתוף הפעולה בינינו הוא באמת דוגמה לאיך עובדים נכון, איך עובדים יעיל, איך עובדים אפקטיבי.

דב חנין: אני רוצה להודות לאריאלה מלכה, שמלווה את העבודה שלנו.

דב חנין: אני מברך על כל מה שהשגנו, והשגנו כמה דברים, אבל אני גם מבקר את עצמנו, וגם אחרים, לפעמים גם את הממשלה, על מה שעוד לא השגנו.

דב חנין: אני אדבר על כמה דוגמאות מאוד בקיצור, ברשותך, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: הישג חשוב שלנו הוא בעיגול אחוזי הנכות; אולי לא כולם יודעים, אבל ניצולי השואה היו קורבנות של מצב שבו היו ניצולים שקיבלו הכרה ב-29.9%.

דב חנין: למה 29.9%?

דב חנין: כי מ-30% מקבלים זכויות.

יולי יואל אדלשטיין: רק לא להגיע ל-30.

יולי יואל אדלשטיין: זה ברור.

דב חנין: כן.

דב חנין: אני שמח לומר מעל הבמה הזאת שהסיפור הזה נגמר, אין יותר שברי אחוזים, ושר האוצר חתם על התקנות בעניין נכי רדיפות הנאצים.

דב חנין: אני מכאן מביע את הערכתי ותודתי על כך.

דב חנין: נגמרו הסיפורים האלה, האחוזים עוגלו כלפי מעלה, והאנשים יקבלו את מה שמגיע להם בלי הטריק המרגיז והמעצבן הזה.

דב חנין: תרופות לניצולי השואה – אז שוב, הוקצו 33 מיליון שקלים להנחות על תרופות לניצולים, פעולה של שר האוצר, אני מברך על כך, חשובה וראויה – אנחנו רצינו יותר; גם חברי, חברי הכנסת שטרן וקריב, ואנוכי, גם חבר הכנסת ניצן הורוביץ, ניסינו לקדם חקיקה שאומרת שבכלל ניצולי השואה צריכים להיות פטורים מתשלום על תרופות.

דב חנין: אנחנו נמשיך להיאבק על כך.

אברהם מיכאלי: – – –

דב חנין: אנחנו פעלנו בנושא הוועדות הרפואיות לניצולי השואה, וגם כאן יש התקדמות: צומצמו מבחני ההוכחה, יש היום מצבים של זכאויות אוטומטיות לפי קריטריונים, והצעת החוק שלנו בעניין הוועדות הרפואיות לניצולי השואה עדיין עומדת בפני ועדת שרים, אני מקווה שנצליח לקדם אותה.

דב חנין: הגדלת הסיוע לניצולי השואה – היום, אדוני היושב-ראש, יש בשורה: ועדת העבודה והרווחה אישרה את החוק הזה לקריאה שנייה ושלישית.

דב חנין: הסיוע לניצולי השואה הזכאים יוגדל ב-600 שקלים, במקום השוברים האלה, שהיו מאוד בעייתיים ולא יצרו פתרון אמיתי.

דב חנין: בפני ועדת החוקה עומדת הצעת חוק חשובה ביותר, שעברה בקריאה טרומית ובקריאה ראשונה בכנסת, יוזמה של חברתי חברת הכנסת מרב מיכאלי וחברי אלעזר שטרן, יחד אתנו, בשדולה, וגם של הממשלה, לתקן את אותה סוגיה של החברה להשבת רכוש באופן שיעדיף את הטיפול בניצולי השואה החיים אתנו על המשך החיפוש של בעלי רכוש שאולי לא נמצאים ואולי גם לא יימצאו בעתיד.

דב חנין: יש סוגיות גדולות שעדיין עומדות בפנינו ועוד לא התקדמנו בהן: שאלת השאירים – מה קורה לאותם שאירים של ניצולי השואה שהיום מקבלים תמורה, או איזושהי עזרה, רק לשלוש השנים הראשונות, ואחר כך זה פשוט נפסק; בזמן שהם נעשים זקנים יותר, חולים יותר, צריכים יותר, דווקא אז הסיוע נפסק.

דב חנין: שאלת עובדי הכפייה – שאלה פתוחה וקיימת בפנינו.

דב חנין: היה לנו דיון חשוב ביותר היום בוועדת הכספים, בסוגיה שהשר התייחס אליה: שינוי ההגדרות, ואותו קריטריון משונה, ולגמרי לא קשור לשואה, שמי שהגיע לפני 1953 זכאי ומי שהגיע אחרי 1953 לא זכאי.

דב חנין: ואתה, למשל, ומשפחתך, שאולי גם ממנה יש ניצולי השואה, שאולי רציתם להגיע לפני 1953 – אני לא מכיר את הסיפור שלך, אבל לא הגעתם, הגעתם אחרי זה, אז משום שהגעתם אחרי זה אתם לא נחשבים לניצולי השואה.

דב חנין: הדבר הזה הוא אבסורדי, הוא לא אפשרי, הוא לא הגיוני, וצריך לתקן אותו.

דב חנין: אני יודע שהתיקון הזה אולי לא ייעשה ביום אחד, אבל חשוב לעשות אותו, וחשוב להתחיל במהלך הזה, והיום עשינו את הצעד הזה בוועדת הכספים.

דב חנין: ובוועדת החינוך היה דיון חשוב מאוד על איך מפעילים את מערכת החינוך, תנועות הנוער, שנות השירות, שירות לאומי, למען ניצולי ושורדי השואה שנמצאים אתנו.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, הפעולה למען ניצולי השואה היא חובה מוסרית של כל אחד ואחת מאתנו.

דב חנין: המשימות הן משימות רבות מאוד.

דב חנין: הזמן, למרבה הצער, הוא זמן קצר, והולך ונעשה קצר יותר, ולכן הדחיפות פה היא כל כך גדולה.

דב חנין: אני מודה לך, אדוני השר, על דבריך בעניין הזה, ואני מקווה שאנחנו, בכנסת הזאת, בשיתוף פעולה של הממשלה, והקואליציה והאופוזיציה, נצליח לעשות את מה שצריך, את מה שראוי, את מה שראוי היה לעשות עוד קודם.

דב חנין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת דב חנין.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אלעזר שטרן – בבקשה, אדוני, ואחריו – חברת הכנסת יפעת קריב.

אלעזר שטרן: אדוני היושב-ראש, מכובדי השרים, עמיתי חברי הכנסת, ניצולי השואה שפה, מר זילברשטיין, אני חושב שאולי הוותיק מאושוויץ, יחד עם רוני קלינסקי, מנכ"ל הקרן, והנוער שיושב אתנו כאן, יש יתרון להוביל שדולה, שאנחנו מובילים עם חברת הכנסת יפעת קריב ועם חבר הכנסת דב חנין, אבל עם חבר כנסת חרוץ כמו דב חנין זה אומר שני דברים: 1.

אלעזר שטרן: שהדברים מתוקתקים, ו-2.

אלעזר שטרן: שאם אתה עולה לדבר אחריו, אז הוא סיכם כבר את הכול.

אלעזר שטרן: אז קודם כול זה יתרון, גם אם יכול להיות שיש כאלה שיתלוננו.

אלעזר שטרן: אבל כמו שכבר צוין פה, השר סילבן שלום, שהיה אז גם שר החוץ, ביוזמה הזאת יחד עם אנשי משרד החוץ והשגריר, שהוא טרח לציין אותם, בצדק, גם בוועדה, גם בשדולה – היום הזה נקבע ל-27 בינואר, יום שחרור אושוויץ על-ידי הצבא הרוסי ב-1945.

אלעזר שטרן: אימא שלי הייתה באושוויץ, אבל שוחררה שלושה חודשים אחר כך בברגן-בלזן, ב-15 באפריל, על-ידי צבא בריטניה.

אלעזר שטרן: אבא שלי, לקח לו עוד שלושה שבועות אחר כך להשתחרר בגונסקירכן, על-ידי הצבא האמריקני.

אלעזר שטרן: כיוון שהדברים באמת נאמרו כאן, ואני חושב שאנחנו מתקשים להבין, בשדולה, ועוד קודם, כל אחד מאתנו, את ההבדלים האלה בין ניצולי השואה, שרידי השואה, קורבנות השואה; אפילו בדבר של הכרטיס, שאולי הוא מוסיף כבוד, על מי ניצול השואה.

אלעזר שטרן: לצערי הרב אני יכול לומר פה שמה שמדריך אותנו היום בדברים האלה הם שיקולים כלכליים; אלה לא שיקולים ערכיים.

אלעזר שטרן: אני חושב שכיוון שמה שמדריך זה השיקולים הערכיים, גם אם נצטרך קצת להתפשר על 1953, ואולי לא להשוות ישר את כל הזכויות, נכון היה שנלך לכיוון הזה.

אלעזר שטרן: ברשותכם, אני רוצה לקחת את היום הזה דווקא לכיוון אולי שונה קצת:

אלעזר שטרן: אולי מה שדרשנו מאומות העולם נדרוש גם מעצמנו.

אלעזר שטרן: אני חושב שהדרך לשכנע את מוסדות האו"ם בנושא יום השואה הבין-לאומי עברה אולי דרך מיוחדותה של השואה, עקב אנטישמיות וגזענות.

אלעזר שטרן: במדינת ישראל מציינים או מייחדים את יום השואה בעיקר להזכרת הגבורה ולטיפול בניצולים, ואנחנו עושים את זה כל הזמן.

אלעזר שטרן: אם יורשה לי, הייתי אומר – ובכוונה הזכרתי קודם גם את הבית שבו אני גדלתי – בבית שבו אני גדלתי, שהשואה הייתה לחם חוקנו בכל המובנים, ההורים שלי לא יכלו לראות שמישהו סובל.

אלעזר שטרן: ההורים שלי לא יכלו לראות שמישהו חלש יותר ומתייחסים אליו בדרך שונה, אולי כי הוא חלש.

אלעזר שטרן: אני חושב שדווקא אנחנו, שחוגגים עוד מעט 66 שנות עצמאות של המדינה היהודית הדמוקרטית – ואני בכוונה אומר ככה; לא מדינת כל אזרחיה, מדינה יהודית ודמוקרטית – דווקא אנחנו, ודווקא ביום הזה, כדאי שנדרוש את מה שאנחנו דורשים מאומות העולם: להקדיש זמן למלחמה בגזענות; להקדיש זמן לחינוך מה משמעותה של גזענות.

אלעזר שטרן: דווקא כיוון שאף אחד לא צריך להטיל ספק במחויבות שלנו לניצולים, במחויבות שלנו לזיכרון, אני חושב שאם נעשה אנחנו בתוכנו, וגם במערכת החינוך, נקדיש – מה שאנחנו אולי לא מצליחים, בגלל הזמן שאנחנו מקדישים, ובצדק, מסביב ליום השואה שלנו, בכ"ז בניסן, לשואה ולניצולים – שביום הזה נקדיש את הזמן, באמת, לתופעת הגזענות, האנטישמיות, בעולם.

אלעזר שטרן: אבל כמו שנרמז פה – ואני לא מסכים עם חבר הכנסת צרצור, וגם לא עם חבר הכנסת אחמד טיבי, בעניין הקלות הגדולה שבה אנחנו מחברים כל תופעה לאנטישמיות.

אלעזר שטרן: כמובן הזדעזעתי לשמוע על אותו קצין, אבל נתתי לו דוגמה שגם מי שהתעסק אתי לא עצרו אותו, אפילו לא לאותו יום.

אלעזר שטרן: ברשותכם, אני רוצה לסיים, כדי לאפשר גם לחברי.

אלעזר שטרן: יום שחרור אושוויץ היה בשבת.

אלעזר שטרן: הסתכלתי קודם לראות את התאריך העברי – י"ג בשבט, שבת שירה, ושבת שירה מתחילה ב"ויהי בשלח פרעה את העם", וכמובן עוברת דרך שירת הים, ומסתיימת במצוות הזכירה, ב"זכור את אשר עשה לך עמלק".

אלעזר שטרן: אני חושב שהעניין הזה, של הזכירה – דיברתי עליו – באמת כולל את הדברים האלה.

אלעזר שטרן: אני רוצה לסיים בפרק שאנחנו מסיימים בו את ההפטרה של השבוע: "כי כה אמר ה', כאשר הבאתי אל העם הזה את כל הרעה הגדולה הזאת, כן אנוכי מביא עליהם את כל הטובה אשר אנֹכי דֹבר עליהם".

אלעזר שטרן: זה מאותו פרק.

אלעזר שטרן: זה לא בדיוק מההפטרה, אבל מאותו פרק של ההפטרה, וכיוון שרעה הביאו עלינו באותן שנים בלי מגבלה, אז הפסוק הנוסף הוא: "וששתי עליהם להֵטיב אותם ונטעתִים בארץ הזאת באמת בכל לבי ובכל נפשי".

אלעזר שטרן: תודה.

חמד עמאר: תודה, חבר הכנסת אלעזר שטרן.

חמד עמאר: חברת הכנסת יפעת קריב.

יפעת קריב: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, יו"ר הכנסת התחלף, אבל חשוב לי קודם כול לומר לו תודה רבה, תודה מיוחדת על עצם קיום היום הזה, לחבר הכנסת יולי אדלשטיין.

יפעת קריב: נעשה מאמץ מיוחד, אמיתי, מאחורי הקלעים, לקיים את היום הזה דווקא היום, וחשוב לי למסור לו מכאן תודה.

יפעת קריב: ראשית, אני רוצה להתחיל ובאמת לומר תודה לחברי היקר, לשר סילבן שלום, מי שכיהן כשר החוץ ובאמת בזכותו אנחנו מציינים את יום השואה הבין-לאומי.

יפעת קריב: זה בכלל לא ברור מאליו, הדבר הזה.

יפעת קריב: הוא ראה בחזונו את הצורך ביום הזה, ואת החשיבות.

יפעת קריב: ואתה נלחמת גם על זה שיאמצו את היום הזה באו"ם.

יפעת קריב: על זה מגיעה לך תודה מאתנו ומכל האזרחים.

יפעת קריב: יצא לי להיחשף למה שעושה ממשלת איטליה, בזכות הביקור של יו"ר פרלמנט איטליה בכנסת בשבוע שעבר, וראיתי איך הם מקדישים לזה שבוע שלם, לזיכרון השואה והקורבנות.

יפעת קריב: זה עבר בהצעת חוק שחייבת להיות ממומשת בבתי-הספר, במערכות החינוך, במוסדות הציבוריים.

יפעת קריב: האמת – מאוד מאוד חשוב ומרגש.

יפעת קריב: אנחנו מציינים היום בכנסת את יום השואה הבין-לאומי 70 שנה אחרי מלחמת העולם השנייה, 70 שנים אחרי מרד גטו ורשה, 70 שנים אחר המרד בטרבלינקה ו-75 שנים לאחר "ליל הבדולח".

יפעת קריב: אנחנו זוכרים היום את הקורבנות.

יפעת קריב: אנחנו יושבים היום כאן, בכנסת ישראל, ומבחינתי אין עדות טובה מזו לתקומתו של העם היהודי.

יפעת קריב: אנחנו ניצחנו, אנחנו כאן.

יפעת קריב: למרות כל הבעיות, למרות כל הקשיים, לעם היהודי יש מדינה, מדינה שלו, בזכות אותם ניצולים, לוחמים, בזכות אותם חלוצים שעלו לארץ-ישראל, כתף אל כתף עם היישוב היהודי הוותיק, בנו את המדינה – מדינה מתוקנת, מדינה דמוקרטית, מדינה שהיא בית לכל יהודי ויהודי באשר הוא.

יפעת קריב: לאחרונה פורסם סקר שמראה שרבע מיהודי אירופה חוששים להזדהות ברחוב כיהודים.

יפעת קריב: 69% מבני-הנוער בישראל נפגעו מאנטישמיות באינטרנט.

יפעת קריב: האנטישמיות הולכת וגואה, ולמרות זאת, הציון של יום השואה הבין-לאומי בעולם הוא מבחינתנו אמירה, קונטרה לנושא של האנטישמיות.

יפעת קריב: במדינות כמו איטליה, גרמניה, פולין, הדגל יורד לחצי התורן.

יפעת קריב: זה מוכרז כיום אבל.

יפעת קריב: בשבוע הבא יצאו יותר מ-60 חברי כנסת מישראל לעמוד על אדמת אושוויץ ולומר לכל העולם: אנחנו פה.

יפעת קריב: אנחנו נזכור לעד את מה שאירע כאן, על אדמה זו, כדי לומר שהשואה זו הזכות המוסרית, הקיומית והחשובה ביותר לקיומה של המדינה שלנו, של העם היהודי.

יפעת קריב: לצערי, מעבר לכל ההזדמנות של ציון יום השואה הבין-לאומי, אני רוצה להתייחס לנקודה נוספת: מצבם של ניצולי השואה בארץ.

יפעת קריב: בכל דיון וכינוס אני מתנצלת, ואולי כבר אמרתי את זה בעבר, שאני, כחברת כנסת היום – אני דור שלישי לניצולי השואה – חשה בושה ועצב שאני עדיין צריכה להתעסק בטיפול הזה.

יפעת קריב: אנחנו עדיין צריכים להתעסק בטיפול הזה.

יפעת קריב: סבתא שלי, אריקה מליניאק, תיבדל לחיים ארוכים, יושבת ורואה עכשיו את השידור, וסבתי השנייה, ג'ילברט בן-משה, שתיבדל לחיים ארוכים – הן צופות, ואני מדברת אתן, ובאמת, אני מתנצלת בפניהן, ובפני כלל הניצולים, על כך שאנחנו עדיין דנים בעיגול אחוזי הנכות, בתרופות, בזכויות, במי שעלה אחרי 1953.

יפעת קריב: לא פשוט, ומבחינתי זה בושה.

יפעת קריב: אבל עם זה, בשנה האחרונה הצלחנו לעשות פעולות מאוד מאוד חשובות, בחקיקה, בתקנות ובהחלטות תקציביות שיעזרו להיטיב עם ניצולי השואה.

יפעת קריב: וכמו שאמר ידידי אלעזר שטרן, לפנינו חבר הכנסת דב חנין מנה את כל הרשימה, ואני לא אחזור עליה, אבל דברים קורים ועשייה נעשית.

יפעת קריב: זה לא מספיק, ואנחנו צריכים לעשות עוד ועוד.

יפעת קריב: השדולה הפרלמנטרית למען ניצולי השואה מנסה להביא את זה לסדר-היום לאורך כל השנה.

יפעת קריב: נמצאת פה אריאלה מלכה, אני רוצה לומר לך תודה מעל הבמה הזאת.

יפעת קריב: את עושה עבודה מסורה וחשובה, ובאמת משקיעה השקעה ממש משמעותית.

יפעת קריב: תודה רבה לך.

יפעת קריב: אני רוצה להתייחס לדברים של דב חנין ולהוסיף רק עוד נקודה אחת, הנושא של השבת הרכוש.

יפעת קריב: השבת הרכוש זה משהו שהתעסקנו בו הרבה הרבה בשדולה, והוא לא פשוט, הוא לא קל.

יפעת קריב: צריך בכלל לגעת בו, לא צריך לקחת בו – מה המדיניות של מדינת ישראל.

יפעת קריב: אבל כשנמצאו לפני כמה שבועות יצירות אמנות בשווי מיליארד דולר, ומסתבר שכבר שנתיים מתנהלת חקירה בעולם על יצירות האמנות האלה, ששייכות לניצולי השואה, ואנחנו לא יודעים מה קורה אתן, זו אמירה שכנסת ישראל צריכה לברר, מה קורה עם אותן יצירות אמנות, בשווי סכום עתק, שכולן שייכות לקורבנות השואה.

יפעת קריב: אני רוצה לסיים בדברים שאמר נשיא ארצות-הברית ברק אובמה בדיוק לפני חודש בציון "ליל הבדולח".

יפעת קריב: הוא אמר: בעוד אנו מציינים את יום השואה, עלינו לזכור את הלקח שלמדנו מאותו לילה אפל, "ליל הבדולח", ולפעול נגד האנטישמיות וחוסר הסובלנות, להיאבק בדעות קדומות וברדיפה בכל מקום.

יפעת קריב: בכך נכבד את זכר אלה שנהרגו, ונאשש מחדש את הקריאה חסרת הזמן: לעולם לא עוד.

יפעת קריב: זה המסר העיקרי שלי היום: לעולם לא עוד.

יפעת קריב: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה, חברת הכנסת יפעת קריב.

חמד עמאר: חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה.

ג'מאל זחאלקה: מכובדי היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, אני אפתח בדבר שעשיתי כמה פעמים בכנסת, אבל אני חושב שצריך לחזור עליו.

ג'מאל זחאלקה: 1940, ולטר בנימין, אחד האינטלקטואלים החשובים ביותר במאה ה-20, יהודי גרמני, נמצא בגבול ספרד–צרפת, נרדף על-ידי הנאצים.

ג'מאל זחאלקה: הוא מחליט להתאבד.

ג'מאל זחאלקה: לפני מותו, ובהרגישו שאין זמן, הוא כותב את יצירתו הדחוסה, המדהימה והמונומנטלית, המונה סך הכול שישה עמודים – כי לא היה לו זמן לכתוב.

ג'מאל זחאלקה: היצירה היא "תזות על מושג ההיסטוריה".

ג'מאל זחאלקה: באחד הקטעים הוא כותב: "יש תמונה של קליי, הנקראת 'אנגלוס נובוס'.

ג'מאל זחאלקה: מתואר בה מלאך" – חבר הכנסת בנט, כדאי שתקשיב – "יש תמונה של קליי, הנקראת 'אנגלוס נובוס'.

ג'מאל זחאלקה: מתואר בה מלאך הנראה כאילו הוא עומד להתרחק ממשהו שהוא נועץ בו את מבטו.

ג'מאל זחאלקה: עיניו קרועות לרווחה, פיו פעור וכנפיו פרוסות.

ג'מאל זחאלקה: כך נראה בהכרח מלאך ההיסטוריה.

ג'מאל זחאלקה: הוא מפנה את פניו אל העבר, במקום שם מופיעה לפנינו שרשרת של אירועים רואה הוא שואה אחת ויחידה, העורמת בלי הרף גלי חורבות אלה על אלה ומטילה אותן לרגליו.

ג'מאל זחאלקה: בלי ספק היה רוצה להשתהות, לעורר את המתים, לאחות את השברים, אבל רוח סערה הנושבת מגן-עדן נסת

ג'מאל זחאלקה: בכה בכנפיו, והיא עזה כל כך, שהמלאך שוב אינו יכול לסוגרן.

ג'מאל זחאלקה: סערה זו הודפת אותו אל העתיד, שהוא מפנה אליו את גבו, ובאותה שעה מתגבהת ערמת ההריסות לפניו עד לשמים.

ג'מאל זחאלקה: מה שאנו מכנים 'קידמה' הוא הסערה הזאת".

ג'מאל זחאלקה: בחדרי בכנסת תלויה תמונה אחת בלבד: "אנגלוס נובוס" של קליי.

ג'מאל זחאלקה: בנימין רואה מלאך הזוכר את העבר וחרד לעתיד האדם.

ג'מאל זחאלקה: הוא רואה מלאך המתעתד לעזוב את ההווה האנושי הנורא ולעוף אל העתיד.

ג'מאל זחאלקה: כאמור, השנה: 1940, עוד לפני שהפשעים הנאציים הגיעו לתהומות המפלצתיות הנוראות ביותר.

ג'מאל זחאלקה: הוא לא ידע מה יקרה אחר כך, אך הוא הרגיש את השואה באוויר.

ג'מאל זחאלקה: הוא ראה, כמו המלאך שלו, מלאך ההיסטוריה, שואה אחת ויחידה, של הקורבן האנושי באשר הוא קורבן.

ג'מאל זחאלקה: בכך הוא איחד את הקורבן היהודי עם הקורבן האנושי.

ג'מאל זחאלקה: הדמיון מתאפס, השכל אינו יכול גם היום להכיל את גודל האסון, את תהום הייסורים שנגרמו משפל האדם, מאלימות שהייתה למפלצתית.

ג'מאל זחאלקה: היום אנו מציינים את יום הזיכרון לקורבנות הנאצים.

ג'מאל זחאלקה: צריך להבין שאירועים היסטוריים הם אילמים, ואפילו חסרי משמעות כשלעצמם, רק בני-אדם חיים נותנים להם משמעות.

ג'מאל זחאלקה: אנו זקוקים לזיכרון חי ובעל משמעות ערכית, שמציב את ההיסטוריה של הקורבן במרכז, לא את ההיסטוריה של המנצחים ולא הדים של ההיסטוריה של המנצחים.

ג'מאל זחאלקה: ההיסטוריה של הקורבן מקוטעת, לא רציפה, מבתרים אותה המוות והשכחה.

ג'מאל זחאלקה: משימתנו היא לזכור את הקורבן באשר הוא קורבן, וללקט ככל האפשר את שברי זכרו, שריסקו פשעי ופושעי ההיסטוריה.

ג'מאל זחאלקה: כבוד היושב-ראש, הנאצים לא נחתו מהמאדים, והנאציזם שלהם לא ירד מהחלל החיצון, אלה היו בני-אדם שנולדו, גדלו, חונכו ופעלו בארץ אירופית מפותחת, בלב לבה של תרבות המערב.

ג'מאל זחאלקה: גם עם גילוייה המטורפים ביותר, גם עם גילוייה המטורפים והבלתי-נתפסים, עדיין הגזענות הגרמנית, הקרויה "נאציזם", היא תופעה חברתית, היא עובדה חברתית, ולא תופעה פסיכו-פתולוגית כמו שמתפתים חלק מהאנשים לחשוב.

ג'מאל זחאלקה: נכון, הנאציזם לא הופרך, הוא נורה כמו כלב, כמו שנאמר.

ג'מאל זחאלקה: אך אנחנו לא צריכים לחכות עד שגזענות מגיעה לממדים מפלצתיים כאלה.

ג'מאל זחאלקה: אחת המסקנות החשובות ביותר ממה שקרה היא שצריך להדביר את הגזענות בעודה באבה, לפני שהיא צוברת כוח וכוחנות.

ג'מאל זחאלקה: את זרע הפורענות צריך לזהות, ולהילחם בו לפני שינבוט.

ג'מאל זחאלקה: זה תקף בכל מקום.

ג'מאל זחאלקה: זה תקף גם כאן.

ג'מאל זחאלקה: אחת ההבחנות החשובות ביותר, לדעתי, בכל הקשור לגזענות וגילוייה וגלגוליה השונים היא הקשר בין גזענות וכוח.

ג'מאל זחאלקה: גזענות בלי כוח היא חסרת שיניים וסכנתה יחסית מועטה.

ג'מאל זחאלקה: הגזענות הופכת למסוכנת כאשר היא צוברת כוח והשפעה.

ג'מאל זחאלקה: בעצם מסוכנות הגזענות היא מכפלה של מידת ההשפעה והכוח שיש בידיה.

ג'מאל זחאלקה: הדברים הגיעו לממדים מפלצתיים בנאציזם ובפשעי הנאצים – הגזענות הכי קיצונית שאפשר – ובעצם אי-אפשר – להעלות על הדעת, בכוח פוליטי, צבאי וכלכלי אדיר, והתוצאה ידועה.

ג'מאל זחאלקה: חשוב לציין ביום זה: אנטישמיות היא צורה של גזענות, ואין להפרידה מהתפיסה הכוללת של גזענות, ובוודאי שלא מהמאבק הכללי של האנושות הנאורה נגד הגזענות.

ג'מאל זחאלקה: אי-אפשר, לזכרם של קורבנות הנאציזם, קורבנות השואה, שלא להסיק את המסקנה המתבקשת, שצריך להיאבק בגזענות באשר היא, ולא רק באנטישמיות.

ג'מאל זחאלקה: זה לא מפחית, לא מוריד, לא מחליש את המאבק באנטישמיות; דווקא מחזק אותו, כי אתה יכול להסתכל בעיניים של העולם ולהגיד: אני לא רק נגד גזענות נגד יהודים, אלא נגד גזענות באשר היא.

ג'מאל זחאלקה: לא צריך להפוך את השואה לאינסטרומנט, אלא לראות את האוניברסליות שלה, זה מה שדרוש.

ג'מאל זחאלקה: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה רבה לחבר הכנסת ג'מאל זחאלקה.

חמד עמאר: חבר הכנסת אחמד טיבי.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, לפני כמה שנים, מכובדי השרים, עמדתי כאן, על הדוכן, באותו יום לציון יום השואה הבין-לאומי, ונשאתי נאום.

אחמד טיבי: מאז הספקתי לבקר, לאחר מכן, בווילה-ואנזה.

אחמד טיבי: לפני זה ביקרתי במוזיאון השואה בוושינגטון.

אחמד טיבי: והיום התבקשתי – מקוצר הזמן – לשאת את הנאום הזה, ולכן אני אחזור על מוטיבים רבים של הנאום הקודם, בשינויים מתבקשים.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, אין יותר טבעי מכך שהכנסת מתאחדת, על כל סיעותיה, כדי לציין את יום השואה הבין-לאומי, יום השחרור של מחנה ההשמדה אושוויץ.

אחמד טיבי: כוחות הרשע שלחו אז עשרות מיליוני אנשים – יהודים, סובייטים, פולנים וצוענים, וסתם יריבים פוליטיים – למוות נורא.

אחמד טיבי: זה לא היה מוות פשוט; זאת הייתה תעשיית מוות, שהיא תולדה של אידיאולוגיית שנאה, גזענות וטיהור הגזע.

אחמד טיבי: זה המקום וזה הזמן לזעוק את זעקתם של כל אלה שהיו ואינם עוד, אינם עוד אתנו; את זעקת השארית שמתקשה, ובצדק, להשתחרר מתמונות המוות והזוועה ההם.

אחמד טיבי: אני שב וחוזר ואומר כי אני מלא אמפתיה למשפחות של קורבנות השואה באשר הן, בעולם כולו, לרבות אלה שאתן אני חי באותה ארץ, באותה מדינה.

אחמד טיבי: זה הרגע שבו אדם חייב להשיל מעליו את כל כובעיו הלאומיים או הדתיים, להשיל את השוני ולגלום גלימה אחת ויחידה, גלימתו האנושית, ולהביט בעצמו ובסביבה ולהיות בן-אנוש, בן-אנוש בלבד.

אחמד טיבי: מכונה משומנת היטב, שהתבססה על הטיעון של צדקת האומה ועליונותה מעל כל ערך אזרחי או אנושי, דרסה בדרכה את הערך הנשגב שבערכים האנושיים: הזכות לחיים של עמים שלמים.

אחמד טיבי: הנאציזם, אדוני היושב-ראש, צמח שם, באירופה.

אחמד טיבי: מישל פוקו אמר כי אידיאולוגיה זו צמחה מתוך העידן המודרני.

אחמד טיבי: אני מוסיף: היא צמחה במערב, ולא במזרח.

אחמד טיבי: אכן, פוקו צדק, אך הוא שגה כשלא הצביע בכתביו על האשמה המוסרית של כל אלה ששמעו, שראו אך שתקו – בהנהגה, אך גם בעם.

אחמד טיבי: האמת העצובה, אמרה חנה ארנדט, היא שרוב מעשי הרשע נעשים בידי אנשים שמעולם לא החליטו במודע להיות טובים או רעים.

אחמד טיבי: "הבנאליות של הרוע".

אחמד טיבי: אל האנשים הטובים בטבעם אני פונה ואומר: כוח רב משחית מאוד.

אחמד טיבי: כוחנות, לאומנות משיחית, פאשיזם וגזענות, שנאת האחר והדרתו הם הדרכים למשוך אנשים על בסיס המוני לתמוך במדיניות שלמעשה מיועדת למחוץ אותם, למחוץ את כולנו.

אחמד טיבי: יום שחרור מחנה ההשמדה אושוויץ הוא הניצחון הגדול של עובדיה.

אחמד טיבי: אספר לכם את סיפורו של עובדיה, גיבור הסרט "יהי זכרך אהבה".

אחמד טיבי: עובדיה ברוך ואשתו עליזה צרפתי תושבי סלוניקי במקור.

אחמד טיבי: ב-11 ביולי 1942, בשבת השחורה, אולצו 6,500 גברים יהודים להגיע לכיכר החירות בעיר סלוניקי, שם התעללו בהם והם נלקחו לעבודות כפייה בכפרים למשך כמה חודשים.

אחמד טיבי: ב-15 במרס 1943 בוצע הגירוש הראשון של יהודי סלוניקי לאושוויץ.

אחמד טיבי: יהודי סלוניקי, אדוני היושב-ראש, נאלצו לקנות את כרטיסי הרכבת לאושוויץ בכספם.

אחמד טיבי: עובדיה היה אתם.

אחמד טיבי: על-פי דבריו, ד"ר מנגלה ביצע את הסלקציה, והוא היחיד ממשפחתו שעבר אותה ונשלח להיות אסיר באושוויץ 1. "כשהגעתי לשער קראו לי עובדיה ברוך; משעברתי את השער נהייתי מספר: 109432.

אחמד טיבי: " עובדיה ברוך הפך להיות מספר.

אחמד טיבי: במחנה הוא הכיר את עליזה, הם התאהבו.

אחמד טיבי: עליזה נקראה אז לניסוי על-ידי ד"ר מנגלה.

אחמד טיבי: למזלה, היה שם רופא יהודי, גינקולוג בשם ד"ר סמואל, שהיה בצוות של מנגלה.

אחמד טיבי: "אתה שטן", הטיחה עליזה ברופא היהודי.

אחמד טיבי: "עליזהל'ה, תשתדלי להישאר בחיים, יום אחד עוד תביני", ענה לה.

אחמד טיבי: ב-1945, רבותי חברי הכנסת, נשלח עובדיה בצעדת המוות למאוטהאוזן.

אחמד טיבי: ב-5 במאי 1945 שוחרר מאוטהאוזן.

אחמד טיבי: עובדיה חיפש ולא האמין כשפגש שוב את עליזה צרפתי, שוב ביוון, כנגד כל הסיכויים.

אחמד טיבי: הוא ביקש להינשא לה אך היא סירבה, בגלל הניסויים של מנגלה.

אחמד טיבי: "לא יהיו לנו ילדים", היא אמרה לו.

אחמד טיבי: הוא התעקש, והם נישאו ב-1946.

אחמד טיבי: יום אחד, רבותי, הודיעה עליזה לעובדיה כי בטנה תפחה.

אחמד טיבי: היא הייתה בהיריון.

אחמד טיבי: בדיעבד נודע לה כי אותו ד"ר סמואל, שקראה לו "השטן", חיבל בכוונה בניסוי; הוא חיבל בכוונה בניסוי, והיא לא נפגעה.

אחמד טיבי: לימים נולדו להם ילדים.

אחמד טיבי: כמה שבועות לאחר שהציל את עליזה נתפס ד"ר סמואל והוצא להורג.

אחמד טיבי: עד היום עובדיה אינו מצליח להבין למה דווקא הוא, בן של פועל פשוט, זכה לעבור את התופת ולשרוד.

אחמד טיבי: בספרו "הזהו אדם?"

אחמד טיבי: כותב האיטלקי פרימו לוי על השיבה הביתה, וכאילו עונה לעובדיה ברוך: "אנו חוזרים עשירים יותר או עניים יותר, חזקים יותר או ריקים יותר?

אחמד טיבי: זאת לא ידענו; אבל ידענו שלטוב ולרע, על מפתן בתינו מחכה לנו מבחן, וקידמנו את פניו ביראה.

אחמד טיבי: הרגשנו שיחד עם הדם שנחלש, זורם בעורקינו גם הרעל של אושוויץ.

אחמד טיבי: מהיכן נשאב את הכוח לחזור ולחיות, להפיל את המחסומים, את הגדרות הצומחות מאליהן במרוצת כל ההיעדרויות סביב כל בית שומם, בכל מאורה ריקה?

אחמד טיבי: – – – חשנו שאנו זקנים מופלגים, מדוכדכים משנה של זיכרונות אכזריים, מרוקנים ונטולי הגנה.

אחמד טיבי: החודשים, הקשים אומנם, של נדודים בשולי התרבות שעברנו זה עתה, נראו לנו כעת כהפוגה, פסק זמן של פתיחות בלתי מוגבלת, מתנתו הדואגת של הגורל, שלא תישנה".

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, אין דבר יותר מטופש ויותר לא מוסרי מהכחשת השואה.

אחמד טיבי: לשם מה?

אחמד טיבי: למען איזו מטרה בדיוק עושים זאת אלה שעושים זאת?

אחמד טיבי: אנחנו כאן בעידן של מימוש הזכויות להגדרה עצמית, לחופש, לתקומה, ולא של פירוק מדינות או עמים.

אחמד טיבי: יש לעמוד באומץ מול תופעות של הכחשת האחר, דיכויו, הכחשת השואה – מול הגזענות יש לעמוד בעולם, כאן ושם, שם וכאן.

אחמד טיבי: אני, אחמד טיבי, ערבי זקוף קומה בכל רמ"ח איברי, שמח וגאה שאני נמצא באותו צד שבו נמצאים אינטלקטואלים ערבים בולטים שיצאו חוצץ נגד תופעות של הכחשת השואה במזרח התיכון ובמקומות אחרים בעולם: חברי ז"ל מחמוד דרוויש, סמיח אלקאסם, ייבדל לחיים ארוכים, אליאס ח'ורי, אדוארד סעיד ז"ל, אליאס סנבר ואחרים.

אחמד טיבי: זה המקום לשוב ולומר כי השואה, אל לה להיות כלי בוויכוח הפוליטי הפופוליסטי.

אחמד טיבי: אין למסחר אותה, אין להגחיך אותה.

אחמד טיבי: השואה, אדוני היושב-ראש, היא הפשע הנורא ביותר נגד האנושות המודרנית, והנאציזם הוא הכלי הקר, המחושב, שהוביל לפשע הזה.

אחמד טיבי: גזענות הייתה החוט המקשר שקישר בין קצותיה של האידיאולוגיה הנוראה הזאת.

אחמד טיבי: כאן ועכשיו עלינו לעמוד ולזעוק בקול רם נגד כל תופעה של אפליה, של גזענות, של פוליטיקה של שנאה.

אחמד טיבי: הגזענות והשנאה לכל מה שהוא אחר, ערבי, הרימה ראש כאן, בחברה.

אחמד טיבי: גזענות הפכה מזמן להיות "מיינסטרים".

אחמד טיבי: ממשיכים לחבוט בקורבן ולנשלו מזכויותיו.

אחמד טיבי: מי שהיה קורבן של המוות הנורא ההוא, שהוא תולדה של שימוש לרעה בכוח, הכוח המוחלט, ההרסני, חייב להיות קשוב לזעקת האם השכולה שביתה נהרס וקבר את ילדיה, לכאב ולבכי של רופא שאיבד את בנותיו, לקורבן של האחר, גם אם הוא הקורבן שלו, לרבות אם הוא קורבן שלו, קורבנו של הקורבן.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, דיבור נגד הכיבוש אינו אנטישמיות.

אחמד טיבי: אנטישמיות היא שנאה; אמירה נגד הכיבוש היא עמדה פוליטית.

אחמד טיבי: על הטובים להשמיע את קולם, ולא את שתיקתם הרועמת, כי בעת ההיא אנחנו נזכור לא רק את עוולות הרעים, כי אם בעיקר את שתיקת הטובים.

אחמד טיבי: ולאחרונה קצרה ידי מלמצוא את הטובים, שתש כוחם מלומר את דבריהם האמיצים כדי לעמוד לצד האחר, החלש והמוחלש, המדוכא והמנושל.

אחמד טיבי: ומנגד, אומר זאת כאן ובכל מקום, לבי נכמר למראות זוועה באזור שבו עריצים טובחים בבני עמם.

אחמד טיבי: כמה כואב וכמה נורא.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, אלדוס הקסלי, הסופר הבריטי הנודע, אמר פעם משפט אדיר: העובדה שבני-אדם לא לומדים ממה שההיסטוריה מנסה ללמד אותם היא למעשה השיעור החשוב ביותר שאפשר ללמוד מההיסטוריה.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, שוב: העובדה שבני-אדם לא לומדים ממה שההיסטוריה מנסה ללמד אותם היא למעשה השיעור החשוב שאפשר ללמוד מההיסטוריה.

אחמד טיבי: עמיתי חברי הכנסת, רבותי, בואו נקשיב להיסטוריה כדי לבנות עתיד אחר, ואז פשע זה לבטח לא יישנה לעולם.

אחמד טיבי: בנאומי אז אמרתי שרציתי להזמין את עובדיה, אך אז הוא היה פצוע; לצערי, היום הוא לא אתנו.

אחמד טיבי: מי ייתן ופסק הזמן של הפתיחות הבלתי-מוגבלת ומתנתו הדואגת של הגורל שניתנו לעובדיה ועליזה, על-פי פרימו לוי, יהיו נחלת כל בן-אנוש אתמול, היום ומחר.

אחמד טיבי: תודה.

חמד עמאר: תודה רבה, חבר הכנסת אחמד טיבי.

חמד עמאר: חבר הכנסת יחיאל חיליק בר.

יחיאל חיליק בר: אדוני היושב-ראש, נכבדי השרים, חברות וחברי הכנסת, קודם כול אני רוצה לומר שאני מאוד גאה – אני בדרך כלל גאה להיות חבר בבית הזה.

יחיאל חיליק בר: יש רגעים שאני פחות גאה, וזה בסדר, זה חלק מדמוקרטיה, אבל אני מאוד מאוד גאה להיות חלק מהבית הזה היום, כאשר אני רואה שיש נושא אחד, והנושא הזה – תכף נדבר עליו – הוא זיכרון השואה והנצחתה, שבאמת מאחד את כל קצוות הבית: יהודים, ערבים, מוסלמים, נוצרים.

יחיאל חיליק בר: אתם יודעים, יש הרבה נושאים שהייתי רוצה לחשוב שכדאי שיאחדו את קצוות הבית – נושאים שלי הם חשובים, נושאים שלאחרים חשובים ולי פחות.

יחיאל חיליק בר: הייתי רוצה שנתאחד סביב נושא רדיפת השלום, אבל אני מבין אם זה לא מאחד את כל סיעות הבית.

יחיאל חיליק בר: הייתי רוצה, במובנים כלכליים, לראות שכל הבית מתאחד סביב כלכלה צודקת, שוויונית, אבל אני מבין שיש אחרים שלא חושבים כמוני.

יחיאל חיליק בר: אבל אם יש נושא אחד שלא היו מתאחדים סביבו ואז הייתי ממש ממש מאוכזב, ואפילו מתבייש להיות חלק מהבית הזה, זה נושא ציון יום השואה, זה נושא זיכרון השואה, מורשת השואה.

יחיאל חיליק בר: ואני רוצה להגיד לך, אחמד, וגם לחברי ג'מאל זחאלקה, שחלק מהדברים שנאמרו פה – רוב הדברים שנאמרו פה על-ידיכם – ריגשו אותי גם כחבר הבית הזה, גם כיהודי, חבר הבית הזה, וגם כבן-אנוש.

יחיאל חיליק בר: התייחסתם בהרבה מהנאומים שלכם להיותנו בני-אנוש, ועד כמה החיה הנאצית, יימח שמה, ניסתה להעלים את האנושיות שבתוכנו.

יחיאל חיליק בר: ולשמוע אתכם אומרים את זה – ואיך שאמרת, אני מצטט אותך: לפעמים צריך להשיל מעצמנו קונפליקטים ורגשות לאומיים, וויכוחים על נושאים אחרים, ובאמת למצות – למצות – את האנושי, את האדם שבתוכנו, אפילו לפני היותנו כולנו חברים באותה מדינה ואזרחים באותה מדינה.

יחיאל חיליק בר: והדברים שלכם, וכמובן גם הדברים של חברי האחרים לכנסת, גרמו לי להיות מאוד מאוד גאה שאני חבר בבית הזה היום.

יחיאל חיליק בר: כן, ידידי אחמד טיבי, סבא שלי, זכרו לברכה, יעקב קוטובסקי פדהצור, זיכרונו לברכה, היה גם הוא מִספר, כמו עובדיה שעליו סיפרת, והוא ניצול השואה, ואבא שלו, איצה קוטובסקי, שנפח את נשמתו במיידנק, היה מִספר, ורעייתו גיטל, שעל שמה אמי קרויה, שנורתה ביערות הפרטיזנים לבושה בשמלת כלה, גם היא הייתה מספר.

יחיאל חיליק בר: וזה מה שניסו אותם גזענים, רוצחים, צמאי דם, לעשות – בעיקר ליהודים, אבל אתה צודק, לא רק ליהודים, גם לבני מיעוטים אחרים, ולצוענים: להפוך אותם מהיותם בני-אנוש לגיטימיים למספרים, למשהו שמפריע להוויה האנושית המושלמת שהנאצים ראו ברוחם שצריכה להיות, ולהשמיד אותם.

יחיאל חיליק בר: אבל הם לא הצליחו, והם לא הושמדו, וברוך השם, העם היהודי חי וקיים.

יחיאל חיליק בר: אבל, חברי חברי הכנסת, מה עברו אותם אלו בתוך אותו תהליך שהם ניצלו, אף אחד מאתנו לעולם לעולם לא יבין.

יחיאל חיליק בר: לא יעזור "יד ושם", ולא יעזרו סיורים לפולין ולמחנות ההשמדה, ולא תעזור גם הנסיעה לאושוויץ.

יחיאל חיליק בר: אף אחד לא יבין מה האנשים האלה עברו, ומה אנחנו חייבים להם, גם על כך שבזכותם הבנו שאנחנו צריכים מדינה עצמאית, חזקה, דמוקרטית, שתשמור על זכויות אדם ועל שוויוניות.

יחיאל חיליק בר: זה חוב גדול.

יחיאל חיליק בר: ואותו סבא שלי, זיכרונו לברכה, יעקב, לא דיבר על השואה כשהיה בחיים; הוא לא דיבר כי הוא לא היה יכול לדבר.

יחיאל חיליק בר: אבל לאחר מותו גילינו ערמות של כתבים שהוא כתב והשאיר, וקראנו אותם, וכל כך הצטערנו שלא אנסנו אותו לספר לנו את זה.

יחיאל חיליק בר: אבל הוא לא היה אפילו מסוגל לדבר על זה אתנו, הנכדים שלו.

יחיאל חיליק בר: הוא רק אמר לנו דבר אחד, ולזה גם רובנו שותפים פה, אם לא כולנו:

יחיאל חיליק בר: תעריכו מאוד מאוד מאוד את זה שיש לכם היום מדינה, שבה אתם יכולים להגן על עצמכם, לא להיות חייבים טובה לאף אחד, לא לסמוך על אף אחד.

יחיאל חיליק בר: מובן שלא צריך להגזים, אנחנו חלק ממשפחת העמים, וחשוב שנהיה שם, אבל תבינו את הערך הגדול הזה, שאחרי אלפי שנים שבהן בפעם האחרונה סמכנו רק על עצמנו, אנחנו יכולים עוד פעם לסמוך רק על עצמנו, ולכן הוא חינך אותנו לשרת בצבא, וחינך אותנו להיות בשירות הציבורי, ולהיות חלק מהעם הזה, וזו מורשתו של סבא יעקב.

יחיאל חיליק בר: אבל יש גם מורשת לאחרים, מורשת השואה, ואנחנו כמדינה ביום הזה צריכים לשאול את עצמנו היטב היטב אם אנחנו כמדינה עושים הכול כדי להנציח את מורשת השואה.

יחיאל חיליק בר: נכון שיש הרבה מוזיאונים ואתרים שעושים את זה, אבל האם מערכת החינוך שלנו מלמדת מספיק ומטיפה מספיק לזיכרון השואה, ומנסה להעביר לדור הצעיר?

יחיאל חיליק בר: כי אתם יודעים מה – אם חוץ מיציאת מצרים, שעליה כל פסח אנחנו מדברים כדי להעביר את זה מדור לדור – אם חוץ מיציאת מצרים יש עוד אירוע שאנחנו חייבים להעביר לדור ודור לא פחות מאותה יציאה חשובה שעיצבה את הלאומיות שלנו ואת החיים שלנו כעם, זה זכר וזיכרון השואה.

יחיאל חיליק בר: ואני לא בטוח שעושים מספיק, ואני לא בטוח שהדור הצעיר, שבמקרה הטוב מי שמתוכו הולך פעם בשנה או פעם בחיים, כנער, לאושוויץ או לביקור במוזיאון השואה ב"יד ושם" – אני לא בטוח, חברי, שזה מספיק.

יחיאל חיליק בר: ואני לא מדבר על הנצחת השואה כדי שחלילה הדור הבא יגדל בתחושת קורבן, אלא כדי שיבין בזכות מה אנחנו פה, בזכות מי אנחנו פה, ושזה דבר שצריכים להעביר מדור לדור.

יחיאל חיליק בר: אבל עזבו את המורשת.

יחיאל חיליק בר: השאלה שאני מאוד רוצה לשאול ביום הזה היא איך ואם אנחנו מתייחסים בכלל לאותם שרידים, לאותם ניצולים, שהם עם הולך ונעלם.

יחיאל חיליק בר: והיה פה נכבדי היושב-ראש, שפתח את הדיון, חבר הכנסת יולי אדלשטיין, ואמר בצדק: היחס לניצולים היום הוא יותר טוב מבעבר.

יחיאל חיליק בר: אבל צריך להבין שעוד מעט לא יהיו ניצולים, וצריך להבין שיש עדיין עשרות ומאות ניצולים שחיים ברעב, שחושבים איך להתחמם בלילה; אם המעון שלהם מספק להם את אותם דברים שצריכים, את אותן תרופות שהם צריכים, את אותה פרוסה שהם צריכים, ואותו חום אנושי – אותו חום אנושי שאנחנו כחברה חייבים להעניק להם.

יחיאל חיליק בר: אני לפעמים חושב על אותו ניצול שואה שהיה צריך לעשות את הבחירה שלו לאחר השואה, לאן לעלות: לארץ-ישראל או לארצות-הברית, או למקומות אחרים באירופה, והרבה פעמים עולה בראשי המחשבה, ולא סתם, שניצולים שבחרו ללכת למדינה אחרת לפעמים זכו ליחס יותר טוב והוגן מהחברה שבה הם חיו, ולא מבחינת כבוד אלא מבחינת תנאים סוציאליים חברתיים אמיתיים, מאשר פה במדינת ישראל.

יחיאל חיליק בר: אני רוצה להאמין שזה לא נכון.

יחיאל חיליק בר: אני רוצה להאמין שהכנסת הזאת והממשלה הזאת עושות המון למען ניצולי השואה, ואני לא אומר שלא, ויש שיפור מפעם לפעם, אבל אנחנו לא יכולים ללכת ולהשתפר לאורך זמן, כי האנשים האלה פשוט ייעלמו לנו.

יחיאל חיליק בר: אז אני רוצה ביום המיוחד הזה, אדוני היושב-ראש – שאני מצדיע לכנסת על קיומו – לבקש מאתנו, בחקיקה שלנו, בהצעות לסדר, בדיונים בוועדות, לראות איך בשנים הספורות שנותרו עד שכל הדור הזה ייעלם אנחנו נוכל להיות עם מצפון חצי שקט – לא שקט לגמרי אף פעם – על זה שאנחנו עושים הכול למען אותם ניצולים.

יחיאל חיליק בר: ולבסוף, אדוני היושב-ראש, אני רוצה באמת להצדיע ליו"ר הכנסת ולכנסת הזאת שבחרה – ואני בהחלט נרשמתי, ואני בהחלט מתכוון ללכת – לכנס של הכנסת באושוויץ, להצדיע להם על המעשה הנאצל והאדיר הזה, כי זאת התשובה הכי טובה שלנו לחיה הנאצית, למפעל הנאצי שרצה להשמיד אותנו, לומר לו בגאון: הנה, אנחנו עומדים פה כחברי הפרלמנט של מדינה יהודית, דמוקרטית, חזקה, שמקיימת בתוכה מיעוטים, שמקיימת בתוכה שוויון, גם אם יש מה לשפר; שיש לה אחד הצבאות החזקים בעולם, כדי שזה לעולם לא יקרה יותר.

יחיאל חיליק בר: אנחנו עומדים פה חברי פרלמנט, אנחנו עומדים פה משלחות של קצינים, דורות של קצינים, בצבא הגנה לישראל, ששומר על המדינה הזאת, כדי שמה שהיה לא יהיה.

יחיאל חיליק בר: והתשובה שלנו באותו יום באושוויץ תהיה: אנחנו פה, למרות מה שניסיתם.

יחיאל חיליק בר: אנחנו פה, כי אנחנו עם חזק שמכבד את העבר שלו, וגם מסתכל – בהמשך למה שאמרו פה חברי – אל העתיד שלו.

יחיאל חיליק בר: אז אני רוצה, שוב, באמת להצדיע לכולנו, גם על היום הזה, גם על היום שיהיה, ולבקש מחברי הכנסת שיגיעו לאירוע באושוויץ – עד כמה שהם יכולים – חברי הכנסת והשרים, לתת את התשובה גם לעולם שמקיף אותנו, וגם לעצמנו, כמה חשובה לנו הנצחת זיכרון השואה; כמה חשוב לנו להנחיל את זה מדור לדור, ולהגיד שמה שהיה לעולם לעולם לעולם לא יהיה, ואנחנו עדות חיה לכך.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני היושב-ראש.

חמד עמאר: תודה, חבר הכנסת חיליק בר.

חמד עמאר: חבר הכנסת ניצן הורוביץ.

ניצן הורוביץ: אדוני היושב-ראש, חברות וחברים, איך זה קרה?

ניצן הורוביץ: גם בשנים שבהן התרחשה השואה, וגם בשנים ממש אחריה, כשהניצולים ממש סיפרו את זה בפעם הראשונה, והכוחות המשחררים הגיעו למחנות, ונחשפו הזוועות, גם אז לא היה אפשר להבין איך קרה דבר כזה, כל שכן עכשיו, אחרי 60 או 70 שנה.

ניצן הורוביץ: גם אז זה היה בלתי נתפס.

ניצן הורוביץ: מאות ואלפי ספרים וסרטים ומחקרים נכתבו והתמקדו בסוגיה הזאת: איך קרתה השמדה תעשייתית של מיליוני בני-אדם – אגב, לא בארץ אחת; בכל היבשת, גם מעבר לים התיכון, והגיעה עד צפון-אפריקה, מדינות באסיה, הקווקז; מסקנדינביה ועד גבול ספרד; מהים הצפוני, תעלת למאנש, ועד מעמקי רוסיה.

ניצן הורוביץ: באמת שטח עצום, עמים שונים ומגוונים, יהודים – מיליונים פשוט נשלחו להשמדה תעשייתית בגז, והגופות נשרפו, והרכוש הוחרם, ומערכת עצומה של שינוע, ורכבות, ורכוש, וכל המערך המשפטי שנלווה לזה, ומערך צבאי ומשטרתי תומך, במשך שנים על שנים.

ניצן הורוביץ: ובאמת, גם באותה תקופה ומייד אחר כך, וגם עכשיו, נשאלת השאלה, איך דבר כזה התאפשר.

ניצן הורוביץ: זה התחיל עוד בגרמניה עצמה.

ניצן הורוביץ: ושאלת השאלות כשבאים לבדוק את העניין הזה הייתה: איך הגרמנים – שמהם יצא הרוע הזה, ויצאו חוקי הגזע, ואחר כך ההשמדה, והכול היה תחת המנהיגות של היטלר והמפלגה הנאצית – הצליחו לקחת מדינה כמו גרמניה, אחר כך גם את אוסטריה, אחרי האנשלוס, הסיפוח – ולהסית מדינה, מנגנון של מדינה שלמה, נגד קבוצת אזרחים גרמנים?

ניצן הורוביץ: ויהודי גרמניה היו קבוצה של אזרחים משולבים היטב: רופאים, ועורכי-דין, ואנשי עסקים, ואמנים, ואנשי רוח, וספורטאים; ממש חלק אינטגרלי מהרקמה הגרמנית.

ניצן הורוביץ: אגב, רבים מהקורבנות הגרמנים, היהודים הגרמנים, היו לוחמים לשעבר במלחמת העולם הראשונה בצבא הגרמני, וחלקם נשלחו למחנות ההשמדה על ידי האס-אס והכוחות הנאציים, כשאותם יהודים גרמנים, ככה, לאות כבוד, נושאים את העיטורים הצבאיים שהם קיבלו כקצינים בצבא גרמניה רק 20 שנה קודם לכן, כגרמנים לכל דבר.

ניצן הורוביץ: ובאמת, המחקרים הכי חשובים בעיני מתמקדים בשאלה: איך הצליח היטלר ואיך הצליחה כל המערכת הנאצית, שעלתה לשלטון בשנת 1933, בתוך זמן מאוד קצר – שנתיים, אולי אפילו שנה וחצי – לקבל את חוקי הגזע, להתחיל כבר בשנת 1935, ארבע שנים לפני תחילת מלחמת העולם השנייה, שש שנים לפני "הפתרון הסופי", ההשמדה בפולין ומחנות הריכוז – כבר להתחיל להוציא להורג בגרמניה יהודים על בסיס חוקי הגזע?

ניצן הורוביץ: אני רוצה להזכיר כאן את המקרה של אותו כצנברגר, יהודי זקן שבשנת 1935 הוצא להורג בעקבות משפט שבו הוא הואשם בקיום יחסים לא הולמים עם נערה ארית לפי חוקי הגזע.

ניצן הורוביץ: הוא הוצא להורג בשנת 1935.

ניצן הורוביץ: הסיפור שלו הוא הסיפור המכונן בסרט "משפטי נירנברג" מ-1961, שמתאר את העימות הגדול בין השופט האמריקני הייווד, שהיה אחד השופטים במשפטי נירנברג, לבין גיבור הסרט, ארנסט ינינג, שהוא דמות פיקטיבית, שבעצם מגלם בסרט שופט נאצי בשם שלגלברגר, שעמד לדין במשפטי נירנברג.

ניצן הורוביץ: הסדרה השלישית במשפטי נירנברג ב-1947 הייתה מה שנקרא "משפטי השופטים".

ניצן הורוביץ: אלה לא היו המשפטים הראשונים, של גרינג וראשי המנגנון הנאצי; הייתה סדרה של משפטים של שופטים גרמנים במסגרת משפטי נירנברג.

ניצן הורוביץ: אחד מהם היה אותו שלגלברגר, שאת דמותו גילם, הדמות ארנסט ינינג, ברט לנקסטר, בסרט "משפטי נירנברג".

ניצן הורוביץ: השאלה בסרט הייתה איך באמת אותו שופט, בשנת 1935, אותו שופט גרמני, שלגלברגר, ארנסט ינינג, דן למוות את אותו יהודי זקן, כצנברגר, על קיום יחסים לא הולמים עם נערה ארית.

ניצן הורוביץ: בסוף הסרט אומר השופט האמריקני הייווד, שמנהל עם אותו גרמני סדרת שיחות מאוד נוקבת – הוא אומר, ומתייחס אחר כך לכל השואה שהייתה, על המיליונים שנרצחו בגז, שהכול החל ברגע שאתה דנת למוות אדם שידעת שהוא חף מפשע.

ניצן הורוביץ: ברגע שהאבן הראשונה הזאת נפלה, ואתה שלחת למוות אדם שידעת שהוא חף מפשע, על סמך חוק מנוול, שם הכול התחיל.

ניצן הורוביץ: לכן, אני חושב שהימים האלה, המועדים האלה, של ציון יום השואה הבין-לאומי, או יום השואה שאנחנו מציינים אצלנו, שבוע לפני יום הזיכרון ויום העצמאות – אני חושב שהמועדים האלה הם הזדמנות לבחון כיצד אנחנו, לא רק אנחנו כישראלים וכיהודים פה בארץ, אלא כיצד אנחנו כבני-אדם, כחלק מהחברה האנושית, צריכים לפעול כדי למנוע מאותה אבן ראשונה ליפול.

ניצן הורוביץ: כי הרצחנות הזאת – וחשוב שנדע את זה – טמונה – מה לעשות, ואנחנו צריכים להכיר בכך – בכל אחד ואחד מאתנו, ובכל דור ודור.

ניצן הורוביץ: יש אלמנט רצחני בחברה האנושית, שבתנאים ובנסיבות מסוימות הוא מתפרץ.

ניצן הורוביץ: הוא הגיע לשיא בלתי נתפס בגרמניה הנאצית, אבל הוא קורה גם במקומות נוספים.

ניצן הורוביץ: מאז אותה שואה נוראה של היהודים וגורמים אחרים, בעיקר היהודים באירופה, מידי הנאצים, היו גם השמדות אחרות: מה שקרה למשל ברואנדה בשנות ה-90, השמדה של מיליון וחצי איש על בסיס אתני, עקב הסתה פרועה; מה שראינו למשל ביוגוסלביה, בבוסניה – מעשי אונס המוניים כאקט של פשע מלחמה והשמדת עם.

ניצן הורוביץ: הדברים האלה מעידים שהנגיף הזה, של הרצחנות, טמון בכל אחד.

ניצן הורוביץ: אנחנו צריכים לעשות כך שלא ייווצרו התנאים שבהם הנגיף הרצחני ישתולל וידביק חברה שלמה.

ניצן הורוביץ: כי להגיד: היטלר – היטלר בא וסחף אותם – זה לעשות הנחה.

ניצן הורוביץ: זה לא היטלר, וזה לא הימלר, וזה לא גרינג, וזה לא פון שיראך, וזה לא כל ראשי – זאת חברה שלמה, וזה פקידים, ושוטרים, ומורים, ושופטים – מיליונים שנתנו ידם לדבר הזה, ביודעם – ביודעם שזה פסול.

ניצן הורוביץ: אבל הנגע הפנימי קיבל עידוד מגורמים חיצוניים.

ניצן הורוביץ: וזה מה שאנחנו צריכים לשמור.

ניצן הורוביץ: לכן אני חושב שכשאנחנו עומדים כאן – גם אני, המשפחה שלי קורבן השואה.

ניצן הורוביץ: המשפחה של אבי – סבתא שלי, כשפולין נכבשה, וורשה, היא לקחה את אבא שלי, שהיה בן שנה, ביד אחת, וביד השנייה לקחה את מכונת התפירה שלה – היא הייתה תופרת – והלכה ברגל מוורשה עד וילנה, עם אבא שלי ביד אחת ומכונת התפירה ביד אחת.

ניצן הורוביץ: אחר כך המשפחה הייתה שש שנים במחנה פליטים עקורים בצפון סיביר, כל תקופת השואה, וכך הם ניצלו.

ניצן הורוביץ: סבא שלי מצד אימא היה בצבא הבריטי והיה בכל החזיתות בצפון-אפריקה, ואחר כך בשחרור איטליה, בשחרור צרפת, ועד מחנות ההשמדה הוא הגיע.

ניצן הורוביץ: כשאנחנו עומדים כאן, אני חושב שמה שאנחנו צריכים להגיד זה את אותו לקח אוניברסלי – לא רק יהודי, לא רק ישראלי, אנחנו חלק מחברה אנושית – שאסור לתת לשנאה הזאת להרים ראש.

ניצן הורוביץ: לא רק כשזה מגיע למחנות ריכוז – כי אז זה כבר מאוחר מדי – להשמדה או לדברים כאלה, לפשעי רצח עם, השמדה ופשעים נגד האנושות, אלא בדברים שלכאורה לא נראים כל כך דרמטיים: אפליה, גזענות, חינוך – ביטויי שנאה והסתה.

ניצן הורוביץ: הדברים האלה הם שיוצרים אווירה ציבורית שאחר כך בחסותה מתרוממת השנאה.

ניצן הורוביץ: זה קרקע המזון שלה.

ניצן הורוביץ: לכן, אנחנו צריכים את זה לייבש: את השנאה, את ההסתה, את הגזענות.

ניצן הורוביץ: אני חושב שאולי בשביל זה קמה מדינת ישראל.

ניצן הורוביץ: בשביל להגיד את הדברים האלה אנחנו נבחרנו, ואנחנו נמצאים כאן.

ניצן הורוביץ: בשביל זה יש כנסת ומדינת ישראל – כדי להגיד את הדברים האלה.

ניצן הורוביץ: אנחנו, כיהודים, כבני ניצולים, את זה אנחנו צריכים להגיד.

ניצן הורוביץ: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה רבה, חבר הכנסת ניצן הורוביץ.

חמד עמאר: חבר הכנסת יעקב מרגי.

יעקב מרגי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, עצרת האו"ם קבעה את יום 27 בינואר כיום הזיכרון הבין-לאומי לקורבנות השואה ויום המאבק באנטישמיות.

יעקב מרגי: זהו גם יום כניסת הצבא האדום לאושוויץ.

יעקב מרגי: כאן בארץ אנחנו מציינים את יום הזיכרון לשואה והגבורה בכ"ז בניסן.

יעקב מרגי: משרד החינוך מקדיש את היום הזה לעיון, ללימוד, להטמעת כל לקחי השואה, ועוסק ביום הזה גם בנושא הגזענות והאנטישמיות.

יעקב מרגי: היום אנו בכנסת מציינים ומקיימים דיונים, והשנה גם נעשה מעשה ותתקיים ישיבה מיוחדת של הכנסת באושוויץ.

יעקב מרגי: אני רוצה לדבר על אותה תפיסה, אותו עיוות, אותו חזון, של הנאציזם, של היטלר, יימח שמו, לבצע רצח המונים, כולל השמדת עם, נגד העם היהודי, הפולני, הצועני – אני מדגיש: להביא לכאורה לטהרת הגזע.

יעקב מרגי: מסתבר שאוטופיות הורגות – אוטופיות קיצוניות כמו הנציונל, ובימינו אנחנו רואים את הטרור העולמי הקיצוני ואת התומכים בטרור העולמי.

יעקב מרגי: גם היום אנו רואים שהטרור העולמי לא מבחין בין עמים, בין מדינות, לא מבחין בין דתות; רוצחים מכל הבא ליד.

יעקב מרגי: כל מי שלא הולך בדרכם, אחת דתו: למות.

יעקב מרגי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, מכובדי השרים, אושוויץ הפכה לסמל הרוע והרשע עבור העם היהודי, ובצדק.

יעקב מרגי: הרי אושוויץ היא בית-הקברות היהודי הגדול ביותר בעולם.

יעקב מרגי: אדמת אירופה רוויית דם יהודי.

יעקב מרגי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אנחנו בני-האנוש, בני-האדם, האדם שנברא בצלם, מחוברים ותלויים אחד בשני.

יעקב מרגי: לכן, חבר הכנסת אחמד טיבי, קודם כול, אני מוצא לנכון לציין את העקביות שלך, וגם את הדרישה כל שנה לעלות ולדבר, כי אמרנו – ואני הולך לגעת בנקודה הזאת: אנחנו, בני-האנוש, נבראנו בצלם, ותלויים אחד בשני.

יעקב מרגי: ואני אומר: מי שחי טוב היום עם אמירה על חיסולה של מדינת ישראל, השמדת ישראל ועוד הגיגים דומים, על היהודים, על הצוענים, על הכושים, על ערבים – כל מי ששומע ולא מוחה, כל מי ששומע ולא קם ונלחם באנטישמיות, נלחם בגזענות היום, הוא שותף לכל פשע גזענות שקורה היום ויקרה בעתיד.

יעקב מרגי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אנחנו נשבענו והתחייבנו לעצמנו ולדורות הבאים: לא עוד אושוויץ.

יעקב מרגי: אבל כדי שלא יהיה עוד אושוויץ אנחנו צריכים להנחיל לעצמנו ולאנושות כולה לא לאפשר עוד פשעים.

יעקב מרגי: אנחנו גם צריכים להתחייב שלא להיות קורבנות עוד לעולם.

יעקב מרגי: ולעולם, אבל לעולם, לעולם לא לעמוד עוד מן הצד, כי מי שעומד היום מן הצד לנוכח כל הגילויים האנטישמיים, גילויי הגזענות כלפי יהודים, כלפי עמים אחרים – זה לא נגמר – זה לא ייגמר ביהודים, זה לא ייגמר בצוענים, זה לא ייגמר בערבים, זה לא ייגמר בכושים; זה נגע.

יעקב מרגי: חבר הכנסת ניצן הורוביץ אמר: זה לא אדם אחד – זה לא אדם אחד, זה מנגנון שלם, זה עם שלם, זו חברה שלמה, וסלחנות היום היא הפשע של מחר.

חמד עמאר: תודה רבה, חבר הכנסת יעקב מרגי.

חמד עמאר: חבר הכנסת יעקב אשר.

אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, כשאנחנו רוצים להבין את השואה האיומה, צריך לחקור את מטרותיה.

כשאנו רוצים להסביר לדורות שבאו לאחר השואה למה דווקא אנחנו, למה רק אותנו, מה הייחודיות שלנו, שעם נאור כל כך כמו העם הגרמני תכנן מערכת השמדה משומנת ומתוכננת ששום שכל אנושי לא יבין – התשובה לכך ניתנה בדברים שהיטלר אמר עוד בשנת 1935.

היטלר אמר את הדברים להרמן ראושנינג, הגאולייטר של דנציג, אחד מוותיקי הנאצים והמקורבים אליו ביותר, והוא מצטט: זו התחלה של מלחמה על השלטון בעולם, מלחמה ללא רחמים.

כי המלחמה על השלטון בעולם נערכת רק בינינו, בין שני המחנות בלבד – מלחמת הגרמנים ביהודים.

ידידי הרב מרגי, המלחמה נערכת רק בינינו, בין שני המחנות בלבד – מלחמת הגרמנים ביהודים.

כל שאר העולם איננו אלא מראית עין בלבד.

הוא ממשיך לצטט: אנו באים לקצה דרך התוהו של האנושות.

לא ייתכנו בעולם שני עמים נבחרים.

לוחות הר-סיני אבד ערכם, המצפון הוא אך המצאה יהודית, חייב אדם לחוש אי-אמון כלפי הרוח והמצפון ולתת אמון באינסטינקטים שלו.

כך מעיד הרמן ראושנינג, שערק לאנגליה בעוד מועד ופרסם את הספר שלו "שיחות עם היטלר".

הדברים מצוטטים בספרו של חוקר השואה הרב יחיאל גרנטשטיין אנציקלופדיית "מקדשי השם", בהוצאת "גנזך קידוש השם".

אדוני היושב-ראש, אנו רואים שהמטרה היא המלחמה נגד לוחות הר-סיני, נגד מעמד היותנו לעם סגולה, על חובותיו וזכויותיו.

זו מלחמה נגד המצפון היהודי, שהוא לא מצפון טבעי בלבד, אלא הוא חלק אינטגרלי מעשרת הדיברות – כן, אלה מהר-סיני.

תורתנו היא הזהות שלנו כעם, היא הייחודיות שלנו, וזו גם הסיבה שבגינה באה מזימה להשמדת עמנו.

כדי שנקבל את התמונה המלאה עלינו להמשיך להעביר את מורשת השואה מדור לדור.

ברצוני לציין שבמשך השנים נכתבו אלפי ספרים, אלפי עדויות, בנושא השואה, אך יש חלק אחד שלא הובלט מספיק והגיע הזמן להוציאו לאור, וזה החלק של מסירות הנפש בשמירת התורה והמצוות והחיים היהודיים בגטו; אנשים שסיכנו את עצמם כדי להמשיך לשמור על זהותם היהודית, המתבטאת בשמירת המצוות והמסורת הנהוגה מדור דור.

יש חוקרי השואה, כמו רב משה פראגר ואחרים, ששפכו אור על תקופת החושך הזאת והציבו זרקור על עקשנותם הבלתי-מתפשרת של היהודים לשמר ולשמור את תורת ישראל גם בתנאים בלתי אפשריים, וגם תוך כדי סיכון עצמי.

כתב רב משה פראגר: "שמירת השבת ואכילת אוכל כשר הנן משימות קשות מנשוא בתנאי הגטו.

הגרמנים הטילו איסור על שחיטה כשרה בכל מקום שהם הגיעו אליו.

האיסור היה, כמובן, מטעמים הומניים: השחיטה הכשרה גורמת צער לבעלי-חיים, והגרמנים רגישים היו לכל צער שנגרם ליצורים חיים.

גם המקוואות נסגרו, כי אין הם 'היגייניים' מספיק, והם 'מפיצים מחלות', והגרמנים דאגו מאוד לבריאותם של יושבי הגטו".

יש דוגמאות אין-סוף, אביא כמה מהן: את תפילת יום הכיפורים בתש"ג, בבית מאולתר, מתארת ביומנה מרי ברג מגטו ורשה בספרה "יומנה של מרי ברג": "בית-כנסת ארעי הוקם בחדרם של הגברים.

הצבנו זקיפים שהוחלפו כל רבע שעה.

תפקידם היה להזהירנו שמא יבואו הנאצים לביקור.

אולם הללו לא באו.

שני נרות הוצבו על גבי צלחת פח הפוכה שהונחה על השולחן, מחופה במפה לבנה.

רק אנשים מעטים התעטפו בטליתות.

אולם כולם התפללו מתוך דבקות.

מילותיו של החזן הועמו בקולות הבכי ואנחות הסבל".

במחנה ינובסקי בלבוב, בשעת אקציה של ילדים, החלה אחת האימהות להיאבק עם קצין אס-אס, והוציאה מכיסו את אולרו; משהשיגה את מבוקשה מלה את בנה בן שמונת הימים, ואחר כך נשאה את עיניה כלפי מעלה ואמרה: ריבונו של עולם, אתה הענקת לי תינוק בריא, ואני מחזירה לך יהודי שלם וכשר.

אחר כך ניגשה אל קצין האס-אס, החזירה לו את אולרו והושיטה לו את תינוקה.

המשורר הידוע סוצקבר, אחד מראשי תנועת הפרטיזנים היהודית, מציין בספרו על גטו וילנה: "לפי פקודת מפקד הגטו נאסר להתפלל ולערוך כל טקסים דתיים.

כדוגמת האנוסים בימי האינקוויזיציה בספרד", גם כאן "לא ויתרו היהודים על אמונתם.

בקלויז של ר' שאול'קע ייסדו ישיבה על שמו של רב חיים עוזר גרודזנסקי ולמדו שם 30 בחורים.

אחר כך התקיימה גם ישיבה קטנה לילדים.

בני הישיבה היו לומדים בלילות.

ביום הלכו לעבודת הכפייה.

על קיום שתי הישיבות לא ידעו כמעט כלום בגטו".

אדוני היושב-ראש, יש לנו חובה להדגיש ולהכניס לתוכני לימוד השואה את אותם מקדשי השם שהבינו למה היטלר רוצה להשמידם, ודווקא בגלל זה לא ויתרו על שמירת המצוות, תוך סיכון עצמי ובגבורה עילאית; אלה שהרגישו שהם חייבים לשמור על הגחלת של מעמד הר-סיני, שבו נהיינו לעם, ולהעביר את זה הלאה.

חובתנו להעביר מסר זה לדורות הבאים.

המציאות של היום, אדוני היושב-ראש, שעם ישראל, בארץ-ישראל, ממשיך ושומר על התורה ועל המצוות ועל המסורת הייחודית שלנו, היא התשובה לצורר ולחבר מרעיו: לא תנצחו אותנו, כי התורה היא נצחית.

עמנו הוא נצחי; יש לו שורשים עמוקים כאלה שאפילו רוח סערה דוגמת השואה הארורה לא תצליח בסופו של דבר לעוקרו.

מורשת זו נעביר לילדינו ולנו, ובזה טמון סוד קיומנו.

חמד עמאר: תודה רבה, חבר הכנסת יעקב אשר.

חמד עמאר: חברת הכנסת גילה גמליאל.

גילה גמליאל: אדוני היושב-ראש, כבוד השרים, חברות וחברי הכנסת, תמיד קשה מאוד לדבר על השואה.

גילה גמליאל: הנושא טעון רגשית.

גילה גמליאל: אני רוצה בראשית דברי לברך את השר סילבן שלום, שהוביל הצעת החלטה ישראלית באו"ם, שהיום קשה לתפוס כיצד היא עברה בלי התנגדות.

גילה גמליאל: זה באמת הישג חשוב מאוד למדינת ישראל, ובאמת צריך לברך אותך על כך שביום הזה מציינים את יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה.

גילה גמליאל: אולי אני אומר כאן משהו גם באופן אישי: שליש מכל בני העם היהודי נהרגו, הומתו, נרצחו ברחבי אירופה וצפון-אפריקה.

גילה גמליאל: סבא רבא שלי, ישעיה ברכה, שהוא אביה של סבתי מזל, זולה, נשלח מג'אדו לברגן-בלזן; אחותה של סבתי, נסריה שרה ברכה, גם היא נשלחה מג'אדו; גם הדודים מהצד של סבתא רבתא שלנו – גם ציון בוארון וגם בארְכּה בוארון, שעל שמה הרבה מקרובי המשפחה שלי קרויים – – –

סילבן שלום: זה מהצד הטריפוליטאי שלך.

גילה גמליאל: מהצד הטריפוליטאי, למי שלא מבין.

גילה גמליאל: מהצד הלובי.

גילה גמליאל: אימא שלי נולדה בלוב.

סילבן שלום: – – –

גילה גמליאל: כן, בהחלט.

גילה גמליאל: כנראה מסתכלים ומנסים להבין את ההקשרים.

גילה גמליאל: אז זה ההקשר.

נחמן שי: ברור.

נחמן שי: זה לא מובן מאליו.

גילה גמליאל: בהחלט לא מובן מאליו.

גילה גמליאל: בהחלט לא מובן מאליו שלאורך כל הילדות שלי לא ידעתי מזה; לא מובן מאליו שלא לימדו אותי את זה בבית-ספר; לא מובן מאליו שאני גם צריכה עכשיו, כשאני נשאלת, להסביר את הקשר.

גילה גמליאל: אני חושבת שזה חלק מהבעיות הקשות שהיו לנו בתחילת הדרך.

גילה גמליאל: על כן אמרתי, שכשמסתכלים על שישה מיליון יהודים, צריך להבין – כן, הרוצחים האלה הגיעו עד לוב.

גילה גמליאל: הם הגיעו ממש לצפון-אפריקה.

גילה גמליאל: הם יכלו בהחלט, במצב אחר, להגיע לכל חלקי העולם בניסיון להשמיד את היהודים.

גילה גמליאל: יחד עם זה אני אומרת, בראש מורם ועם הרבה גאווה, שעם ישראל והעם היהודי הוא נצחי.

גילה גמליאל: הוא יהיה כזה לעולמי עד, וכל ניסיון של כל מרצח או איזה ברברים שקמים בניסיון לכלותנו – לא יעזור.

גילה גמליאל: היום, בחלוף 69 שנים מאז, אנחנו יכולים בהחלט להיות גאים שיש לנו מדינה לתפארת, יש לנו מדינה שיכולה להכיל בתוכה את כל העם היהודי, מכל קצוות תבל.

גילה גמליאל: היום העם היהודי יכול להיות בטוח שיש לו לאן לחזור בשעת הצורך.

גילה גמליאל: צריך לזכור שהיום אנחנו מסתכלים על ארצות-הברית כחברה הטובה ביותר שלנו, אבל כאן צריך לזכור שבאותה תקופה הדלתות לא נפתחו, אפילו לא שם.

גילה גמליאל: כלומר, כשאנחנו מסתכלים עלינו צריך לזכור ש"אם אין אני לי מי לי?" כאן, עם כל הניסיונות שאנחנו נתקלים בהם חדשות לבקרים לפגוע ביהודים ברחבי העולם, האנטישמיות הגואה – עצם היום הספציפי הזה, שצריך להזכיר אותו בכל מקום בעולם, זה בהחלט נותן לנו את ההבנה שכל התקופה האפלה הזאת בהיסטוריה לא רק שלא תחזור על עצמה, אלא אנחנו צריכים להיות מספיק חזקים כדי להתמודד עם כל הניסיונות לעוות את ההיסטוריה, להציג תמונות מצב שגויות לגבי הזכות שלנו על ארץ-ישראל, הזכות שלנו כאן למדינה של העם היהודי, ואלה דברים שצריך לומר אותם בקול.

גילה גמליאל: כמובן מדינה שאנחנו צריכים לדאוג שתהיה מדינה דמוקרטית, שתדאג לשוויון זכויות למיעוט שקיים כאן, שוויון זכויות מלא, ולהפך – בשל כל מה שהעם היהודי ספג, לדורות, אנחנו צריכים כאן להיות מספיק חזקים ואמיצים, לא לחשוש מהשותפים הטבעיים שלנו, שנמצאים כאן אתנו במדינה הזאת.

גילה גמליאל: אז אני רוצה לומר שוב הרבה תודות וברכות לשר סילבן שלום.

גילה גמליאל: ההישג שלך הוא הישג פשוט תקדימי, ולא רק תקדימי, לקבל הצבעה – – –

סילבן שלום: – – – החלטה ישראלית – – – לזכותי.

גילה גמליאל: כן, זה בהחלט כך.

גילה גמליאל: אתה יודע, יצא לי לנאום באו"ם, ונשלחתי כמה פעמים – להבין את ההרכב האנושי, ואפילו איראן לא התנגדה, אז בהחלט אשריך, וטוב לנו.

גילה גמליאל: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה, חברת הכנסת גילה גמליאל.

חמד עמאר: חבר הכנסת מרדכי יוגב.

מרדכי יוגב: ברשות היושב-ראש, שר התשתיות הלאומיות סילבן שלום, חברי למליאה, אורחים, לפני כעשור, בני מחזורה של אשתי רחל, שהיא בת קבוצת יבנה, ערכו מפגש מחזור בקיבוץ יבנה.

מרדכי יוגב: ועל מה נסב הדיון?

מרדכי יוגב: לכאורה מתחבקים לאחר שלא התראו 25 שנה, אומרים "שלום", "מה אתה עושה?" ו"מה את עושה?"; וכל הדיון במשך כשלוש שעות היה רגשי וטעון: למי היו סבא וסבתא ולמי לא היו.

מרדכי יוגב: לבני הגרעינים היו סבא וסבתא, הם היו בני ארץ-ישראל, ולבני הניצולים לא היו.

מרדכי יוגב: אז היו כאלה שהיה מי שהביא להם ממתק, או דובי, והיו כאלה שלא, וכנראה החוויה הזאת הייתה החרותה ביותר בלבם, גם אחרי 25 שנה, כקבוצה שחיה יחד בבית-ילדים מאוד צפוף.

מרדכי יוגב: סבא של אשתי, חיים בוכאסטר, זכרו לברכה, היה יושב-ראש איגוד הסוחרים היהודים בלייפציג שבגרמניה, והוא הצליח לשלוח שבעה מילדיו לארץ-ישראל, וגם בת אחת לאמריקה, אבל הוא, יחד עם אשתו רחל – היו משפחה ברוכת ילדים, ועוד שני בנים נוספים, כלה ונכד קטן הצליחו אומנם לברוח לאיטליה, אבל שם השיגה אותם יד הצורר הגרמני והם נלקחו לאושוויץ ונספו.

מרדכי יוגב: סבא של אשתי מצד אמה, מרדכי מרקוס, לחם במלחמת העולם הראשונה בצבא גרמניה ואף קיבל אות הצטיינות על לחימתו.

מרדכי יוגב: הוא שימש שליח ציבור בקהילת "עדת ישראל" בברלין, ולאחר "ליל הבדולח" הצליח לשלוח לארץ-ישראל את שני ילדיו, חמותי ואחיה, והוא נשלח יחד עם אשתו, מטילדה, לגטו טרזינשטט ונפטר שם, ואשתו – לאושוויץ, ונספתה שם.

מרדכי יוגב: כזה היה גם גורלם של דודה של אבי ודוד של אבי, כולם נלקחו ונהרגו על-ידי הגרמנים ועוזריהם, כולם – משום שהיו יהודים, זיכרונם לברכה, השם ייקום דמם.

מרדכי יוגב: רק 70 שנה חלפו מתום המלחמה הארורה ההיא, שבה הושמדו על אדמת גרמניה ואירופה כולה שישה מיליון יהודים, ובהם יותר ממיליון ילדים, וגם מיליוני בני-אדם נוספים, ברשעות ואכזריות הצוררים הגרמנים ועוזריהם משאר העמים.

מרדכי יוגב: אנו, שנולדנו כאן בארץ למציאות של קוממיות ועצמאות בארצנו, מתקשים להבין את גודל, היקף ופשר מה שהתרחש בשואת אירופה, איך צעדו מאות אלפי יהודים בצעדות המוות בשלג מקפיא; רק לפני כחודש, חודש וחצי, בשלג הגדול בירושלים, יוצא גרמניה, שלא אנקוב בשמו, אשר לא סיפר עד היום פירור ממה שעבר עליו כילד עד גיל 11 בשואה, כששאלתי לשלומו – והוא היום כבן 80 – הוא צחק בקול ואמר:

מרדכי יוגב: מה זה לעומת שלג בגובה שלוש קומות ללא בגדים ביערות?

מרדכי יוגב: וזה הדבר היחיד שאני יודע על גורלו.

מרדכי יוגב: איך צעדו מאות אלפי יהודים ונורו למוות בבורות וביערות, איך הועמסו בקרונות משא דחוקים, איך ילד קטן נקרע מזרועות אמו, ואיך עמדו שתי אחיות בסלקציה, זו לימין וזו לשמאל.

מרדכי יוגב: הפשעים שבוצעו בגרמניה ופולין במחנות המוות ובמקומות אחרים הם מהמאורעות הנוראים ביותר שידעה האנושות ושידע עמנו בכל תולדותיו.

מרדכי יוגב: "בזכירה סוד הגאולה", אמר הבעל שם טוב.

מרדכי יוגב: לזכור ולא לשכוח.

מרדכי יוגב: ועוד מימרה, שאמר הרב סולובייצ'יק וכתב: "כשאומה חורתת על דגלה 'לכו ונכחידם מגוי ולא יִזכר שם ישראל עוד' היא הופכת לעמלק", ולצערנו כלל זה נכון גם בימינו, על כל אומה וכל קבוצה שלצערנו חורתת על דגלה את השמדת ישראל.

מרדכי יוגב: בהפקת לקחי השואה חובה עלינו לומר: לא עוד, ולהיערך ולפעול נגד כל הקמים עלינו, שלא יוכלו לממש את זממם.

מרדכי יוגב: זה הציווי הראשון שעלינו לקחת מעבר אפל זה לעתיד של אור וטוב, לנו ולאנושות כולה.

מרדכי יוגב: בפואמה שכתב המשורר אורי צבי גרינברג בשנת תש"ה, 1945, בעוד הקברים פתוחים ומדממים, הפואמה "הקבר ביער", שבמרכזה גוי הרוצח יהודי ביער, ובסופה בנו של אותו יהודי, שהצליח להינצל, חוזר לאותו מקום ופוגש בגוי, ואומר: "אל נקמות ה' אל נקמות הופיע השב גמול על גאים".

מרדכי יוגב: ומה אומר אותו הבן בפואמה?

מרדכי יוגב: "שלום עליך אבי הקדוש / אני בנך בכורך באתי הלום / לגאול דמך במקום!

מרדכי יוגב: אני עומד ואומר קדיש יתום: יתגדל ויתקדש שמיה רבא.

מרדכי יוגב: ..

מרדכי יוגב: שלום עליך, אבי הקדוש, נוחה בשלום".

מרדכי יוגב: ומהי נקמתו?

מרדכי יוגב: "מכל הדרכים אני הולך לדרכי / מכל הדרכים אני הולך ירושלימה לטעת שורק בתוך כרמי" בארץ-ישראל.

מרדכי יוגב: ואנו, שזוכים לעמוד כאן, בארץ-ישראל, בירושלים המאוחדת בירת ישראל, בכנסת ישראל, מכריזים ואומרים לכל ידידינו בארצות-הברית ובאירופה ובמקומות אחרים: חזרנו לארץ-ישראל ולירושלים להמשיך לבנות, לנטוע ולהגן מפני כל הקמים עלינו לכלותנו.

מרדכי יוגב: חזרנו לכל מלוא רוחב ארצנו לא כדי לסגת ממנה ולתיתה לזרים, בוודאי לא למי שמסית להשמידנו.

מרדכי יוגב: זו נקמתנו – בבניין ארצנו, בגליל, בנגב, בשפלה, ביהודה ושומרון, בבקעת-הירדן, בבניין אומתנו, בשגשוג ולתפארת, כדי להישאר כאן, לבנות ולהיבנות בה לנצח נצחים.

מרדכי יוגב: ובזה, בבניין של עם ומדינת ישראל – זה הנר לזכרם המבורך של כל יקירינו שנספו בשואה הנוראה ההיא.

מרדכי יוגב: יהי זכרם ברוך ותהי נשמתם צרורה בצרור החיים.

מרדכי יוגב: תודה.

חמד עמאר: תודה רבה, חבר הכנסת מרדכי יוגב.

חמד עמאר: השר סילבן שלום.

סילבן שלום: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, השר נפתלי בנט ביקש ממני לסכם את הדיון, ומובן שנעתרתי ברצון, אבל למרות זאת ביקשתי לומר כמה מילים על הדוברים כולם, שכל דבריהם היו דברי נחת, דברי חוכמה, דברים שבאמת יצאו מן הלב ונכנסו אל הלב, כל אחד עם הדוגמה האישית שלו, וכל אחד עם הניסיון שלו והרצון שלו לסייע ולעזור בהנצחת זכר הקורבנות, ובסופו של דבר גם להביא למצב טוב יותר לניצולי השואה.

סילבן שלום: רציתי לציין את נאומו של חבר הכנסת אחמד טיבי, כמו נאומו של חבר הכנסת זחאלקה, שאין ספק שהם לא מובנים מאליהם, ואין ספק שהם לא דברים שצריך להתייחס אליהם כעניין של מה בכך.

סילבן שלום: אני מאוד שמח, חבר הכנסת טיבי, שאתה עושה זאת; גם בשנה שעברה עשית זאת.

אחמד טיבי: כל שנה.

סילבן שלום: כל שנה אתה עושה זאת.

סילבן שלום: ואף-על-פי ששמעתי את סיפורו של עובדיה ברוך, הלוא הוא עבדאללה ברכה, כנראה, עובדיה ברוך הזה, בכל מקרה הבנתי שהוא הלך לעולמו, אז קודם כול, יהי זכרו ברוך, אבל הוא עשה מעשה גדול, ואין ספק שכולנו מקווים שתהא נשמתו צרורה בצרור החיים, כמו יתר הקדושים שנטבחו ונרצחו על-ידי בני עוולה.

סילבן שלום: אני מאוד מודה לכם, ורוצה להודות ליושב-ראש הכנסת על ההחלטה לקיים את הדיון, אם כי הייתי רוצה שזה יהיה ביום רביעי, לפני הצעות החוק או אחרי הצעות החוק, כדי שזה יהיה ברוב עם והדר.

סילבן שלום: אני מקווה שלשנה הבאה יהיה אפשר ללמוד מכך ואכן לעשות זאת ביום המתאים, אבל בכל מקרה הרעיון מצוין, ההחלטה של יושב-ראש הכנסת לנסוע לאושוויץ היא החלטה חשובה מאוד ומשמעותית מאוד.

סילבן שלום: גם באו"ם יהיה יום מיוחד של דיונים בעצרת הכללית, ואני מאוד מקווה שאנחנו מכאן נוביל את אותן הצעות חוק של דב חנין, של אלעזר שטרן ושל יפעת קריב, ונוביל אותן עד להשלמה סופית בקריאה שנייה ושלישית.

סילבן שלום: אני רוצה להודות גם לכם, לכל אלה שבירכו אותי.

סילבן שלום: אני באמת נרגש כאשר אני עומד כאן לפניכם, ואני יודע עד כמה היום הזה אכן יתקבע וישתרש לו בכל העולם כולו.

סילבן שלום: תודה רבה.

חמד עמאר: אדוני השר, מה אתה מציע?

חמד עמאר: להעביר לוועדה, להמשיך לדיון במליאה או להסיר?

סילבן שלום: אני מציע להעביר לוועדה או לקיים דיון במליאה.

קריאה: – – –

חמד עמאר: או להסתפק – – –

סילבן שלום: אפשר גם להסתפק, אם הם רוצים להסתפק אני אשמח לקבל את עצת היושב-ראש לשעבר חבר הכנסת ריבלין.

חמד עמאר: תודה רבה.

חמד עמאר: אז נסת

חמד עמאר: פק – – –

סילבן שלום: אם אפשר כמובן לאפשר לשר נפתלי בנט להיות מסכם הדיון, או, אם אני סיכמתי, אז הוא אחרי; לא משנה איך שקוראים לזה.

סילבן שלום: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה רבה, השר סילבן שלום.

חמד עמאר: השר נפתלי בנט.

נפתלי בנט: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, סיפור אחד: כל משפחתה של סבתי וכל משפחתו של סבי הושמדו, נרצחו בשואה, אבל אני בוחר לספר על סבתא של אשתי, קלרה רודזינק, שגם כל משפחתה נרצחה בשואה, ובגיל מאוד צעיר היא הועברה למנזר.

נפתלי בנט: המשפט האחרון שאמה אמרה לה היה: תישארי יהודייה, אבל אל תספרי לאף אחד.

נפתלי בנט: וככה, במהלך השואה, היא פשוט שהתה כנוצרייה.

נפתלי בנט: והיא סיפרה לי את הסיפור, שלא רק שהנאצים גזלו ממנה את משפחתה, אלא היא גם לא יכלה ללכת לישון בלילה, כי היא פחדה שהיא תחלום ביידיש ואז יגלו שהיא יהודייה.

נפתלי בנט: אז גם לישון – היא הייתה צריכה לחכות שכל הילדים האחרים יירדמו קודם, ורק אז הרשתה לעצמה ללכת לישון.

נפתלי בנט: קלרה רודזינק נפטרה לפני כמה שנים, ולבתי קראתי מיכל קלרה על שמה – ושלעולם לעולם ילד לא יצטרך לחשוב פעמיים לפני שהוא הולך לישון.

חמד עמאר: תודה, אדוני השר.

חמד עמאר: כשעליתי לכאן אמרו לי: כל אחד צריך לדבר חמש דקות, אבל לא יכולתי להפסיק אף אחד, כי הרגשתי שכולם מדברים מתוך נשמתם.

חמד עמאר: אז אני באמת מודה לכולם.

אחמד טיבי: תודה רבה לך.

קריאה: תודה רבה.

ראובן ריבלין: אדוני היושב-ראש, תראה איזה כנסת יש לנו: היושב-ראש דרוזי, מזכיר הכנסת דרוזי, נואמים מהמפלגות הערביות, מוסלמים, ונואמים כמובן מהרוב היהודי – איזו כנסת זכינו לקיים כאן, כאשר באמת, אני חושב שהשר שלום צודק; צריך לקיים את היום הזה ברוב עם, כפי שהשר שלום השיג באו"ם, כשכל האומות מקיימות באותו יום.

ראובן ריבלין: קצת כואב שכל כך מעט חברי כנסת הקדישו את הזמן שלהם לבוא ליום כל כך חשוב.

ראובן ריבלין: אני חושב שבפעם הבאה צריך לעשות זאת לפני החקיקה וברוב עם, כפי שראוי וכפי שאתה קיבלת את ההחלטה ואומצה על-ידי האומות המאוחדות כולן.

חמד עמאר: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לך.

חמד עמאר: לפרוטוקול, אנחנו מסתפקים בתשובת השר.

חמד עמאר: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/535).

חמד עמאר: ]

חמד עמאר: עוברים לנושא הבא:

חמד עמאר: הצעת חוק להחלפת המונח מעביד (תיקוני חקיקה), התשע"ד–2014, של חברי הכנסת נחמן שי ורוברט אילטוב, קריאה ראשונה.

חמד עמאר: יציג את הצעת החוק חבר הכנסת נחמן שי.

נחמן שי: תודה.

נחמן שי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, כמו שאומרים בתקשורת לפעמים: במעבר חריף; לא יודעים מה להגיד כשעוברים מנושא אחד, שהוא באמת כבד ועוסק בעניינים הכי עמוקים וחשובים בעולמנו, לעניין שחשוב ככל שיהיה, הוא לא מתקרב אליו אפילו מרחוק.

נחמן שי: זה לא אותו דבר.

נחמן שי: אבל אנחנו יודעים גם את האמירה האחרת, שהחיים צריכים להימשך, ולכן אנחנו ממשיכים בשגרת יומנו אחרי שעצרנו לרגע והשקענו כל כך הרבה מחשבה ועיון בנושא של השואה, כל אחד עם הסיפור האישי שלו, שהוא תמיד מרגש ונוגע בנימים מאוד מאוד עדינים.

נחמן שי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אדוני שר הכלכלה, הצעת החוק שלי ושל ידידי רוברט אילטוב מתקדמת מהלך נוסף ומגיעה שוב לכנסת.

נחמן שי: ההצעה שלנו אומרת שאנחנו נפסיק את השימוש, בהקשרים מסוימים, במונח מעביד, ונחליף אותו במונח מעסיק.

נחמן שי: אני יודע, וכבר הגיעו אלי לא פעם ולא פעמיים חברים, גם מתוך הכנסת וגם מחוץ לה, וגם מהתקשורת, ואמרו: "בסך הכול זה קשקוש", ו"שטויות", ו"תעזבו את זה", ו"אין לכם מה לעשות שם?

נחמן שי: " ו"בכלל מי צריך אתכם?

נחמן שי: " אני מצטער מאוד, אבל לדעתי – ואני מניח שדעתו של ידידי רוברט אילטוב דומה – זה לא שטויות.

נחמן שי: אנחנו חושבים שמילים – ומי כמו הכנסת הזאת, או הכנסת בכלל, יודעת את זה – למילים יש כוח, יש השפעה, יש משמעות, ומילים אפילו יוצרות מציאות; אפילו יוצרות מציאות.

נחמן שי: וההפך – יכולות גם להרוס מציאות ולקבוע מציאות מעוותת.

נחמן שי: ולכן, אחרי חשיבה ואחרי עיון, ואחרי הדים ותגובות שהגיעו אלינו – וההצעה הזאת אפילו הייתה בכנסת השמונה-עשרה, ונעצרה והוחזרה על-ידינו בכנסת התשע-עשרה – החלטנו להמשיך ללכת אתה.

נחמן שי: המילה מעביד היא מילה מכוערת, לא כי יש לי משהו נגד אנשים שגורמים לאחרים לעבוד – אני אפילו לא אחזור על זה – או עוזרים לאנשים לעבוד, או מגייסים אנשים לעבודה, ובוודאי שאין לנו הסתייגות מהמילה עבודה.

נחמן שי: אבל מהמילה מעביד נגזרת המילה עבד.

נחמן שי: היא מדברת, או רומזת, או טמונה בה איזושהי מחשבה של יחסים מעוותים בין עובד לבין המעסיק שלו, וחשבנו שאת המילה הזאת, ככל שמדובר על הסכמים ועל יחסים בין שני אנשים, שהאחד גורם לאחר לעבוד או מעסיק אותו והאחר עובד אצלו – נכניס מילה אחרת לשיח הציבורי, ונשפיע בדרך הזאת עליו.

נחמן שי: ולכן בחרנו – ואני מודה כאן, באמת, לצוות המשפטי המעולה של ועדת העבודה והרווחה, שהתגייס והשקיע חודשים, ואתם רואים את זה גם בחוק, בעשרות עשרות חוקים שבהם הוצאה המילה מעביד והוכנסה המילה מעסיק, וגם למעביד – למעסיק; ומעביד – ומעסיק; המעביד – המעסיק, וכן הלאה וכן הלאה, כדי שהמילה הזאת באמת תצא.

נחמן שי: וזה עניין של זמן, זה ייקח זמן, ועדיין זה נורא מתחרז יפה: עובד–מעביד, מעביד–עובד, עובד–מעביד.

נחמן שי: זה יצא לאט-לאט מהשיח הציבורי, ותיכנס המילה מעסיק, שהיא גם, מבחינות רבות, מילה יותר מקיפה, היא גם עוסקת בצורות העסקה שונות, לאו דווקא בתעסוקה קבועה, וכן הלאה, והיא מקיפה את הכול, היא טובה והיא יפה לענייננו, ואני חושב שזה יהיה לכבוד לכנסת אם היא תעביר את זה.

נחמן שי: זה לא יפגע ולא ישפיע, למי שמודאג, על המאבק שלנו, של כולנו – גם של ידידי רוברט וגם, אני מאמין, של שר הכלכלה, ושל כל אחד שנוכח או שאיננו פה – לחוקי עבודה נכונים ולזכויות עובדים ולהגנה עליהם, וגם בעיני עבודה מאורגנת היא מאוד חשובה, וכו' וכו' וכו'; במשרד הכלכלה יש אגפים שלמים שעוסקים רק בתחומים האלה.

נחמן שי: אני חושב שכל זה יישמר, וזה היה לכבוד למדינת ישראל להיות מדינה שיש בה מודעות חברתית עמוקה, שהעבודה היא חלק ממנה.

נחמן שי: לא נפגע בזה, לא ניגע בזה, אבל אנחנו מחדשים פה איזשהו חידוש, שאולי בדרכו יהיה קצת שונה מחוקים אחרים שעוברים בבית הזה, והוא יכניס משהו חדש, כפי שאמרתי, לשיח הציבורי במדינת ישראל.

נחמן שי: אני אשמח על תמיכת הכנסת בחוק הזה.

נחמן שי: תודה.

חמד עמאר: תודה, חבר הכנסת נחמן שי.

חמד עמאר: אנחנו עוברים לרשימת הדוברים.

חמד עמאר: חברת הכנסת זהבה גלאון – איננה נוכחת.

חמד עמאר: חברת הכנסת תמר זנדברג.

חמד עמאר: חבר הכנסת משה גפני.

חמד עמאר: חבר הכנסת רוברט אילטוב.

רוברט אילטוב: אני חושב שאני יכול להסתדר גם עם הזמן הזה.

חמד עמאר: אני לא מפעיל לך שעון.

רוברט אילטוב: כבוד היושב-ראש, כבוד השר, חברי חברי הכנסת, אכן, היום היה דיון מאוד חשוב על נושא השואה.

רוברט אילטוב: החקיקה, בעצם, אחרי יום השואה, מוכיחה שמדינת ישראל חיה, קיימת, בועטת, ממשיכה לפעול, ואנחנו גם נמשיך להתחזק – גם כלכלית, גם מדינית, גם ביטחונית.

רוברט אילטוב: החוק הזה, גם ביום שצוין פה – מעבר לנושא השואה צוין פה יום המגזר העסקי, שהובילה חברת הכנסת גילה גמליאל עם אראל מרגלית, ואני חושב שזה גם מאוד סימבולי לשנות את השם הזה, מעביד, למעסיק – הוא פוגע לא רק בציבור המעסיקים, אלא גם בציבור העובדים, שכביכול הבעלים של אותו עסק הוא המעביד שלהם, הוא בעצם מישהו שהוא מעל העבדים והוא מפעיל אותם.

רוברט אילטוב: זה פגיעה גם באלה וגם באלה, ולכן – הסמנטיקה והרטוריקה הן לא פחות חשובות מהדברים המעשיים.

רוברט אילטוב: ואנחנו, עם נחמן, התווכחנו לא מעט עם גורמים מקצועיים והסתדרותיים, גם בוועדה, גם מחוץ לה, והסברנו שהנושא הזה חשוב מאוד למגזר העסקי, שהוא קבוצה גדולה באוכלוסייה הישראלית, קטר אמיתי של כל הכלכלה, המעסיק הגדול ביותר, ובדרך כלל גם מעסיק את המשפחה, ואת הקרובים, ואת החברים ואת המסביב, ורוב רובו של המשק והעובדים בו נמצאים באותה מסגרת עסקית של עסקים קטנים ובינוניים שאתם אנחנו צריכים להתנהל, ולהתנהג בצורה מאוד אחראית ומאוד עדינה, מכיוון שכל המערכת הזאת היא בעצם זאת שמייצרת, עושה, משלמת מסים ומחזיקה את כל המשק על כתפיה, והמסר הזה, של מעביד – מעסיק, הוא מאוד חשוב לאותה קבוצה, גם כערך, גם כסימבוליקה וגם כרטוריקה.

רוברט אילטוב: אני חושב שהחוק הזה חשוב להתנהלות שלנו מול אותם אנשים בצורה אחרת.

רוברט אילטוב: אנחנו, חברי הכנסת והממשלה, צריכים להסתכל על המגזר העסקי בדרך אחרת: להתחיל להוריד רגולציה – ואנחנו בדיונים היום התייחסנו לסיפור הזה; הנושא הרגולטורי בסופו של דבר מקשה על המגזר העסקי, מגדיל את ההוצאות של המגזר העסקי, שבהתחלה הוא נושא אותן על גבו ואחר כך מעביר אותן לציבור הכללי.

רוברט אילטוב: כך גם יש השפעה על יוקר המחיה ועל הרבה מאוד דברים נוספים.

רוברט אילטוב: לכן הצעת החוק הזאת, מבחינתנו היוזמים, מבחינתי במיוחד, מעמידה את המעסיק במקום אחר, במקום מכובד יותר, במקום שאנחנו צריכים לתת לו את הגיבוי כדי שהוא ימשיך להשקיע, ליזום ולייצר מקומות עבודה במשק.

רוברט אילטוב: תודה רבה.

רוברט אילטוב: וכמובן, אני מבקש לתמוך בהצעת החוק.

חמד עמאר: תודה רבה, חבר הכנסת רוברט אילטוב.

חמד עמאר: חברת הכנסת גילה גמליאל.

גילה גמליאל: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, חברי וחברות הכנסת, ראשית, אני רוצה לברך את חברי את יושב-ראש ועדת המשנה בוועדת הכספים, שמטפל במגזר העסקי, רוברט אילטוב, על היוזמה להעלות את החוק יחד עם חבר הכנסת נחמן שי.

גילה גמליאל: בהחלט מדובר כאן בחוק שמשנה את הסמנטיקה, מצד אחד, אבל מצד שני, היום, כששמעתי את התגובות של הנציגים מהמגזר העסקי, עד כמה חשוב להם להרגיש שהראייה משתנה מהבית הזה, אז – זה בהחלט דבר מבורך.

גילה גמליאל: אין ספק שגם לעובדים במדינת ישראל זה חשוב, שגם – איך אומרים – ייראה ויישמע שבאמת מדובר כאן בתעסוקה שלהם, ולא בהפיכתם – בקונוטציות שעלולות להישמע כעבדים.

גילה גמליאל: על כן אני חושבת שהחוק הזה מבורך.

גילה גמליאל: אני רוצה לציין את היום שציינו היום, אני וחבר הכנסת אראל מרגלית, וכל החברים והחברות מהבית הזה שהצטרפו היום לציון יום המגזר העסקי בכנסת.

גילה גמליאל: אני חושבת שכאן חשוב להבין ש-66% מהעובדים והעובדות, ליתר דיוק – 66% מועסקים על-ידי העסקים הקטנים והבינוניים במדינת ישראל.

גילה גמליאל: וככזה – היום קיימנו דיונים בכל ועדות הכנסת:

גילה גמליאל: בוועדה לקידום מעמד האישה ראינו שבתעשיית המלונאות ייצוג הנשים בהנהגה הבכירה לוקה בחסר – בסך הכול 15% מנהלות בתחום המלונאות, אפילו ש-50% הן עובדות, דבר שעדיין מצריך שיפור.

גילה גמליאל: ועדת הפנים והוועדה לעובדים הזרים – נחשפנו למצוקה האמיתית של עובדי כפיים, שחסרים מאוד למגזר העסקי, במיוחד היום, כשאנחנו רואים את המצוקה של ענף הבנייה, ויש מקום לתת את הדעת ולסייע בנקודות שחשובות לתעשייה.

גילה גמליאל: שלום – הנה הגיע לכאן יושב-ראש ועדת החינוך; בוועדת החינוך הצגנו והוצגו בפנינו נתונים על החינוך המקצועי, החינוך הטכנולוגי, שמדינת ישראל ממש העלימה אותו מהפוטנציאל שצריך להיות, שבו נערים ונערות, צעירים וצעירות כן יקבלו חינוך מקצועי טכנולוגי, עם כל ההתאמה לעידן הקיים.

גילה גמליאל: בוועדת הכספים, ועדת הכלכלה, נחשפנו למצוקה המאוד מאוד קשה בגלל העומס שמוטל על כל העסקים הקטנים והבינוניים במדינת ישראל סביב האשראי הבנקאי.

גילה גמליאל: נכון להיום 74% מהאשראי הבנקאי עובר ל-2% בלבד מהעסקים במדינת ישראל.

גילה גמליאל: גם זה אמור להוות את מנועי הצמיחה של הכלכלה – לפתוח את אופציית האשראי בעבורם, גם בסוגיית העומס שאנחנו מטילים, לעתים יתר על המידה, בהיבט של המיסוי, העלייה בארנונה ומס החברות, וכל שאר המסים של העלויות הנוספות – עלות המים ועלות החשמל, כל הפרמטרים האלה עלולים לגרום לכך שעסקים קטנים ייסגרו במדינת ישראל, והרבה מאוד עובדים עלולים להיפגע.

גילה גמליאל: ודבר אחרון, שנתנו לו ביטוי בוועדת העבודה והרווחה, היה הראייה והאיזונים שצריך למצוא בכל החקיקה של חוקי העבודה שאנחנו מובילים פה, בבית הזה.

גילה גמליאל: צריך לראות את התמונה המלאה כדי למצוא את האיזונים.

גילה גמליאל: אני חושבת שהיום הזה הוא יום חשוב, הוא יום בשורה.

גילה גמליאל: החוק שלכם, חבר הכנסת אילטוב, הוא גם כן בדיוק חלק מהאווירה שאמורה להשתנות סביב ההיבט של העסקים במדינת ישראל, ואני מאמינה שמהיום הכנסת בהחלט תשמש גם כתובת לכל אותם עסקים קטנים ובינוניים, כדי שיחד נוביל את מדינת ישראל לכלכלה טובה יותר.

גילה גמליאל: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה, חברת הכנסת גילה גמליאל.

חמד עמאר: אנחנו עוברים להצבעה.

חמד עמאר: הצעת חוק להחלפת המונח מעביד (תיקוני חקיקה), התשע"ד–2014, קריאה ראשונה.

חמד עמאר: הצבעה מס' 2 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 11 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק להחלפת המונח מעביד (תיקוני חקיקה), התשע"ד–2014, לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות נתקבלה.

חמד עמאר: בעד – 11, אין מתנגדים, אין נמנעים.

חמד עמאר: הצעת החוק עברה בקריאה ראשונה, ותוחזר לדיון בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

חמד עמאר: הודעה לסגן מזכירת הכנסת.

נאזם בדר: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבד להודיעכם, כי הונחה היום על שולחן הכנסת החלטת ועדת הכלכלה בדבר פיצול הצעת חוק לשינוי חברתי-כלכלי (תיקוני חקיקה) (הגברת התחרות), התשע"ב–2012.

נאזם בדר: תודה.

נאזם בדר: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/535).

נאזם בדר: ]

חמד עמאר: אנחנו עוברים להצעת החוק הבאה, הצעת חוק סמכויות לשם שמירה על ביטחון הציבור (תיקון מס' 3) (שירות כלוחם כשיקול לכשירות מאבטח), התשע"ד–2014, של חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס, לקריאה ראשונה.

חמד עמאר: תציג את הצעת החוק חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס.

אורלי לוי אבקסיס: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, חברותי חברות הכנסת, הצעת החוק הזאת אומנם קרויה הצעת חוק סמכויות לשם שמירה על ביטחון הציבור (שירות כלוחם כשיקול לכשירות מאבטח); אצלנו במשרד, אגלה לכם, קוראים לו החוק של אלן.

אורלי לוי אבקסיס: ולמה אנחנו קוראים לו החוק של אלן?

אורלי לוי אבקסיס: כי כך ראוי שיקראו לו.

אורלי לוי אבקסיס: אלן פרידזון היה ילד כשעלה ארצה יחד עם הוריו, עם הסבתא שלו ועם הסבתא הנוספת, סבתא רבתא, אם איני טועה.

אורלי לוי אבקסיס: היו להם קשיי קליטה קשים באמת; בכל זאת – הבדלי תרבות, ילדים שמגיעים, הניסיון לכלכל את המשפחה ותוך כדי למצוא את עצמך בתוך תרבות חדשה, שפה חדשה, נהלים ונהגים חדשים, ובתוך כל הבלגן הזה האבא גם נטש ועזב את המשפחה והאימא נאלצה לפרנס לבדה גם את ילדה הקטן וגם את הסבתות שלו.

אורלי לוי אבקסיס: הילד, לצערנו הרב, החל למצוא את עצמו בשולי החברה.

אורלי לוי אבקסיס: ראשית, הוא נשר מבית-הספר – לא היה מי שישים את החסם הזה בזמן; שנית, הוא החל ללכת עם ילדים שכמותו לא מצאו את עצמם בחברה ולא היו מספיק כוחות שימצאו את הכלים להשאיר אותם בתוך המסגרת החינוכית.

אורלי לוי אבקסיס: וזה לא כי לא היה לו פוטנציאל; תכף תשמע איזה פוטנציאל אדיר היה לו.

אורלי לוי אבקסיס: וכמו דרכם של נערים שנמצאים בשולי החברה, שנמצאים בתוך מסגרת שמדריכה אותם, מלווה אותם ונותנת להם את ארגז הכלים, הם התחילו לעשות שטויות.

אורלי לוי אבקסיס: נפתחו להם תיקים, ולאלן נפתחו תיקים בגין עבירות רכוש.

אורלי לוי אבקסיס: את אותו ילד, למזלו הרב, פגש אחד האנשים, דווקא מתנדב, והוא החליט לקחת אותו כפרויקט.

אורלי לוי אבקסיס: הוא זיהה את הפוטנציאל האדיר.

אורלי לוי אבקסיס: אותו פוטנציאל, אגב, היה יכול להפוך לפוטנציאל הרסני, כי אותם ילדים עם כריזמה ויכולות וכדומה – או לוקחים אותם למקומות טובים או לוקחים אותם למקומות רעים.

אורלי לוי אבקסיס: אלן הזה, שהיה ילד ונער בסיכון, התחבר לאותו אדם, שהיה בשבילו מודל, ואפילו דמות, והוא הגיע לנירים.

אורלי לוי אבקסיס: בנירים לקחו את אלן, כמו ילדים נוספים, כפרויקט להחזרת הילדים למסלול החיים הנורמטיבי.

אורלי לוי אבקסיס: בהתחלה היה לו נורא קשה.

אורלי לוי אבקסיס: הוא סיפר לי שהיה לו מאוד מאוד קשה, אבל הוא תפס את עצמו וניצל את ההזדמנות שהמדינה סיפקה לו – כי המדינה מוציאה כספים, לפעמים בתוכניות פחות טובות, לפעמים בתוכניות טובות; למזלו הוא היה בתוכנית טובה, עם ליווי נכון.

אורלי לוי אבקסיס: והוא עשה את הבגרויות, והשלים אותן, ועשה אותן בהצטיינות, והפך להיות חניך מצטיין.

אורלי לוי אבקסיס: יתרה מכך, הוא התחיל להיות מוביל חברתי גם בקרב אותם בני-נוער אתו בפנימייה וכדומה.

אורלי לוי אבקסיס: ואז, לאחר שהוא סיים 12 שנות לימוד עם תעודת בגרות בהצטיינות, הוא רצה להיכנס לצבא ולשרת כלוחם.

אורלי לוי אבקסיס: צה"ל לא רצה לקבל אותו.

אורלי לוי אבקסיס: למה?

אורלי לוי אבקסיס: כי בעבר, כשהוא היה נער, עם כל הקשיים האמיתיים, בשולי החברה, נפתחו לו תיקים פליליים.

אורלי לוי אבקסיס: והוא נלחם – הוא נלחם בצה"ל כדי לשרת את המדינה, כדי להגן עליה, אדוני השר בנט, והוא הצליח במלחמה הזאת, והוא התגייס לצה"ל והתנדב כלוחם ב-101 של הצנחנים.

אורלי לוי אבקסיס: מהר מאוד הוא הפך להיות חייל מצטיין ב-101, ובהמשך גם מפקד מצטיין ב-101.

אורלי לוי אבקסיס: הוא יצא עם תעודות הערכה, הוא יצא עם אותות, הוא יצא באמת מצויד לאזרחות.

אורלי לוי אבקסיס: דרך אגב, הוא לא שכח איפה הוא היה, וגם כשהשתחרר מהצבא הוא הלך לפרויקט "אחריי!", להכשיר ילדים ונערים בסיכון לקראת שירותם הצבאי כלוחמים.

אורלי לוי אבקסיס: הוא ראה בהם אולי את מה שהוא היה בעבר והבין גם לאן הם יכולים להגיע.

אורלי לוי אבקסיס: אבל דבר אחד אלן לא הביא בחשבון; שעם כל התהליך המאוד-מאוד-מאוד קשה שהוא עבר, והניתוק מהבית, מהסביבה וכדומה, וכל מה שהוא היה צריך לקחת על עצמו – ואתם יודעים שלנערים זה לא פשוט – עם כל ההערכה שהוא קיבל גם בצבא, היו כאלה ששמו את זה בצד, שלא התייחסו לזה, ועדיין שמו עליו אות קין, שמה שעשית בגיל 14, 15, ילווה אותך לאורך כל השנים.

אורלי לוי אבקסיס: והוא הגיע – באמת בשיא תמימותו, הוא רצה לעבוד כמאבטח – לתחנת המשטרה וביקש אישור לנשיאת נשק.

אורלי לוי אבקסיס: דרך אגב, הוא גם רצה להגיע לכוחות אבטחה יותר מתקדמים.

אורלי לוי אבקסיס: הוא ראה בעצמו מפקד מצטיין וכדומה; הוא כבר לא זיהה את הילד הקטן שהיה "טראבל מייקר", אלא כמי שכבר הרוויח כחוק, באמת בזכות, את היכולת לבוא ולשרת וגם להפוך להיות אזרח נורמטיבי שכל האופציות פתוחות בפניו.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אמרו לו: לא לא לא, אדוני.

אורלי לוי אבקסיס: עד כאן.

אורלי לוי אבקסיס: בכל מה שקשור לדברים האלה, אנחנו עדיין מסתכלים עליך בתור אותו ילד-נער פרובלמטי שהיית כאשר היית אובד עצות, כאשר היית באמת במצב נפשי קשה, שהאבא נטש, כשהאימא כורעת תחת הנטל של פרנסת המשפחה, שאין לו ליווי אמיתי, וככה אתה אמור להישאר.

אורלי לוי אבקסיס: אלן פנה אלי, וכשהוא אמר לי את הדברים האלה – ואז הוא אמר לי: הבנתי באותו רגע שלא משנה מה אני אעשה, לעד אנשים יתייחסו אלי כאל מה שהייתי אז, ואין לי אפשרות אמיתית להיות ולהתקדם כמו כל בן-אדם אחר.

אורלי לוי אבקסיס: האבסורד הוא, אדוני היושב-ראש, שאלן המשיך גם לעשות מילואים פעילים כלוחם.

אורלי לוי אבקסיס: הוא יצא הביתה במילואים עם נשק.

אורלי לוי אבקסיס: אבל כדי להתפרנס מזה – לא לא לא, יש לך תיק פלילי במשטרה, אולי תיקח את הנשק של המאבטח ואולי תשתמש בו.

אורלי לוי אבקסיס: חבר'ה, הוא היה יכול לעשות את זה עם אותו נשק צבאי והוא לא עשה את זה.

אורלי לוי אבקסיס: ואז הוא אמר: כאילו רוצים שאני אתעסק רק עם אותן בעיות וצרות שהיו לי כשהייתי נער.

אורלי לוי אבקסיס: זה משהו שנכנס לי חזק פנימה, והחלטתי שצריך לתקן את זה.

אורלי לוי אבקסיס: כשהתחלנו לנבור ולהבין במה דברים אמורים, גילינו שאותם נערים בסיכון שהשתקמו – ויש לא מעטים – קודם כול הם צריכים להילחם כדי לשרת בצבא, ושכשהם מגיעים לאזרחות הם מבינים שכל השיקום שהם עשו אולי טוב לצבא, אבל לא לאזרחות.

אורלי לוי אבקסיס: את האבסורד הזה אנחנו מנסים לתקן בהצעת החוק הזאת, ואני אקריא לכם אותה: בחוק סמכויות לשם שמירה על ביטחון הציבור, התשס"ה–2005, בסעיף 8(5), בסופו יבוא: "ואולם לא יודיע הקצין המוסמך כי יש מניעה להסמיכו לפי פסקה זו אלא לאחר שהביא בחשבון גם את שירותו הצבאי כלוחם, ככל שהמידע הובא בפניו; לעניין זה, 'לוחם' – כהגדרתו בפקודות הצבא כהגדרתן בחוק השיפוט הצבאי, התשט"ו–1955".

אורלי לוי אבקסיס: קחו בחשבון שצעירים שנפתחו להם תיקים פליליים כשהיו קטינים לא הורשו לשמש מאבטחים בשל עברם הפלילי, אף שהצליחו להשתקם ושירתו כלוחמים בצבא.

אורלי לוי אבקסיס: לפיכך, הצעת החוק באה לקבוע כי בבואו לבחון את מועמדותו של אדם לתפקיד, יהיו כשירותו ושירותו הצבאי כלוחם בין השיקולים שישקול הקצין המוסמך, אם מידע זה הובא בפניו.

אורלי לוי אבקסיס: את זה אנחנו מתקנים.

אורלי לוי אבקסיס: את האבסורד הזה אנחנו מתקנים.

אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה לומר רק עוד מילה אחת על אלן.

אורלי לוי אבקסיס: לצערי הרב, בכנסת הקודמת, במושב הקודם, בקדנציה הקודמת, הצלחנו להעביר את החוק הזה בקריאה טרומית בלבד.

אורלי לוי אבקסיס: אז הכנסת התפזרה במפתיע, וכל כך היה לי קשה עם זה שלא סיימנו את החקיקה.

אורלי לוי אבקסיס: בינתיים העלינו אותה שוב, ועכשיו אנחנו מגישים אותה לקריאה ראשונה, אבל אלן לא יוכל ליהנות מהחוק הזה.

אורלי לוי אבקסיס: אלן לא יוכל ליהנות מהחוק שהוא בעצם הביא לחקיקתו, כי אלן נהרג בתאונת דרכים קשה ליד בית-שאן, בדרכו לקחת את הסבתא שלו, שאצלה הוא גדל, דרך אגב, לטיפול בבית-חולים.

אורלי לוי אבקסיס: הוא הפך להיות גם המטפל העיקרי שלה.

אורלי לוי אבקסיס: וזה לא היה באשמתו.

אורלי לוי אבקסיס: זה היה באחד הכבישים המסוכנים באזורנו, כביש 71, אזור שבו משאיות יוצאות ונכנסות מהמחצבות באזור.

אורלי לוי אבקסיס: אין תמרורים, וכשאני נוסעת שם אני מתפללת ומחזיקה את ההגה בשתי ידיים ופוקחת עיניים לכל הכיוונים, ויש הפתעות.

אורלי לוי אבקסיס: משאית יצאה שלא כדין – אדוני יודע, כלוחם בתאונות דרכים ובכל הנושא של התחבורה, ואני באמת אפנה אליך – – –

חמד עמאר: מחר, ב"מבט שני", יש תחקיר על כביש 71.

אורלי לוי אבקסיס: הכביש שבו אלן קיפח את חייו.

חמד עמאר: אני דיברתי על הכביש הזה.

חמד עמאר: את מזכירה את זה, ואני מכיר את הכביש, מכיר את הסכנות שיש בכביש הזה.

חמד עמאר: אני מקווה שבסופו של דבר ייקחו את הפרויקט הזה, את הכביש הזה, ומע"צ יוביל אותו.

אורלי לוי אבקסיס: אמן.

יחיאל חיליק בר: מתי זה קרה?

אורלי לוי אבקסיס: זה קרה לפני כשנה.

אורלי לוי אבקסיס: לדאבון הלב, אותו אלן, שהיה נער בסיכון והפך לאדם מרשים ובוגר, לא יוכל ולא זכה לראות את תהליך החקיקה מתקדם.

אורלי לוי אבקסיס: אבל הוא נותן הרבה תקוות לרבים וטובים שהולכים בדרכו.

אורלי לוי אבקסיס: לדעתי הצעת החוק הזה היא מימוש של צוואתו הבלתי-כתובה, ולכן אנחנו קוראים לו "החוק של אלן".

אורלי לוי אבקסיס: אני מבקשת מכם, חברי הכנסת, לתמוך בהצעת החוק כדי שאותם ילדים שמסכנים את חייהם יום-יום, שעה-שעה, כדי להגן על המדינה – שהמדינה תדע להחזיר להם טובה, ולפחות לאפשר להם את כל האופציות לאחר השינוי הכל-כך קשה הזה שהם עושים.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה לכם.

חמד עמאר: תודה.

חמד עמאר: אנחנו עוברים לרשימת הדוברים.

חמד עמאר: חברת הכנסת זהבה גלאון.

חמד עמאר: חברת הכנסת תמר זנדברג.

חמד עמאר: חבר הכנסת משה גפני.

חמד עמאר: אנחנו עוברים להצבעה על הצעת חוק סמכויות לשם שמירה על ביטחון הציבור (תיקון מס' 3) (שירות כלוחם כשיקול לכשירות מאבטח), התשע"ד–2014, בקריאה ראשונה.

חמד עמאר: חברי הכנסת, נא להצביע.

חמד עמאר: הצבעה מס' 3 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 10 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק סמכויות לשם שמירה על ביטחון הציבור (תיקון מס' 3) (שירות כלוחם כשיקול לכשירות מאבטח), התשע"ד–2014, לוועדת הפנים והגנת הסביבה נתקבלה.

חמד עמאר: בעד – 10, אין מתנגדים ואין נמנעים.

חמד עמאר: הצעת החוק עברה בקריאה ראשונה והיא חוזרת לוועדת הפנים והגנת הסביבה.

חמד עמאר: אנטישמיות גואה בגולה: בחור ישיבה נדקר בליל שבת בקייב

חמד עמאר: אנחנו עוברים לנושא הבא – הצעה לסדר-היום בנושא: אנטישמיות גואה בגולה: בחור ישיבה נדקר בליל שבת בקייב, מס' 2331, של חבר הכנסת יעקב מרגי.

יעקב מרגי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, מכובדי השר, היום הכנסת ציינה את יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה, והנה כבר מחיל אל חיל, אנחנו מעלים על סדר-היום, לצערנו הרב, את תופעת האנטישמיות בגולה בעקבות תקיפתו של יהודי – לא בפעם הראשונה – בקייב שבאוקראינה.

יעקב מרגי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, בחור ישיבה בשם דב גליקמן הותקף בליל שבת, אחר הסעודה שהתקיימה בבית-הכנסת הגדול באוקראינה.

יעקב מרגי: שלושה אוקראינים מקומיים התנפלו עליו במכות נמרצות, ואף דקרו אותו דקירות רבות ברגליו, תוך כדי שהם קוראים את אותה קריאה, קריאת "ז'יד" – יהודי.

יעקב מרגי: גליקמן, באפיסת כוחות, כשהוא מדמם בפניו וברגליו, חילץ את עצמו לתוככי בית-הכנסת המרכזי.

יעקב מרגי: וזה מה שאמרנו בדיון הקודם על יום השואה הבין-לאומי: הסתה לגזענות, הסתה לשנאה, הורגת.

יעקב מרגי: ואנחנו לא מתפלאים שאנחנו מזכירים זאת היום, כשהאירועים האלה קורים באוקראינה, כי בפרלמנט האוקראיני יש מפלגות עם דעות אנטישמיות, מכחישי השואה, ופעילי המפלגות חשודים בהצתת בתי-כנסת.

יעקב מרגי: כל המפלגות עם הדעות האנטישמיות זכו בקרוב ל-50% מהקולות בפרלמנט, מהציבור שבחר לפרלמנט.

יעקב מרגי: יהודי אוקראינה חרדים וחוששים מגלי ההסתה נגדם.

יעקב מרגי: לאחרונה שני ראשי חזיר הושלכו לתוך בית-כנסת חדש בסבסטופול שבאוקראינה.

יעקב מרגי: נוסף על גלי התקיפה נגד יהודים, שליח חב"ד הותקף כמה שבועות לפני שהותקף דב גליקמן.

יעקב מרגי: אותו שליח עדיין בתהליך של החלמה מפציעתו האנושה.

יעקב מרגי: רבותי חברי הכנסת, באוקראינה מתפשטת התפיסה הגזענית שאין מקום ליהודים באוקראינה.

יעקב מרגי: זה חוזר על עצמו כל פעם.

יעקב מרגי: רבותי, תארו לכם שאנשי דת לא יהודים או בני-מיעוטים יחששו לטייל ברחובות ארצנו.

יעקב מרגי: היינו אנחנו מזדעקים והעולם כולו היה מזדעק ומוחה, וטוב שכך.

יעקב מרגי: לכן, לא הייתה פעם שהייתה פעולה של "תג מחיר" כלפי מבני דת לא-יהודיים שלא גיניתי וזעקתי, כי זה לא עוצר שם; שנאה לא עוצרת בתחום שאתה קובע לה.

יעקב מרגי: לשנאה אין גבולות.

יעקב מרגי: להסתה אין קווים אדומים.

יעקב מרגי: אתה משחרר אותה ואין לך שליטה עליה.

יעקב מרגי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, שליחי חב"ד באוקראינה, יהודי אוקראינה זועקים לעזרה, ואם אנחנו לא יכולים להגן עליהם מכאן, עלינו לעשות הכול בדרכים העומדות לרשותנו – הדרכים הדיפלומטיות.

יעקב מרגי: יש לנו קשרים דיפלומטיים עם ממשלת אוקראינה, יש לנו שיג ושיח עם נשיא אוקראינה.

יעקב מרגי: טוענים שנעשים מאמצים, אך התוצאות רק מפחידות ומלמדות על פני העתיד באוקראינה.

יעקב מרגי: כמי שמדבר עם הקהילה היהודית באוקראינה – החששות כבדים, ולעתים גם הם מתלבטים, אם אתה מעלה את הנושא הזה פה בארץ – אם זה לא יחמיר את מצבם שם.

יעקב מרגי: כש-50% מהפרלמנט באוקראינה סובל מגזענות מובנית, סובל משנאת זרים, שנאת יהודים, לא פלא שיהודי יוצא מבית-הכנסת באוקראינה, מתנפלים עליו, קוראים לו קריאות גנאי, תוקפים אותו.

יעקב מרגי: בנס דב גליקמן חילץ את עצמו, פצוע, מדמם; לא ראה בעיניים כלום, רק דם שותת – חילץ את עצמו לבית-הכנסת.

יעקב מרגי: שליח חב"ד לפני כמה שבועות נפצע אנוש, בנס לא שילם בחייו.

יעקב מרגי: אני יודע שהיה דיון בוועדת הקליטה של הכנסת; היה דיון, דיברו גם נציגים – נציגי יהדות אוקראינה היו בדיון ודיברו.

יעקב מרגי: אני קורא מכאן לשר החוץ, לראש הממשלה, לפעול, לא לחשוש, לא לשתוק.

יעקב מרגי: לא ראיתי שהמדינה הזדעזעה, לא ראיתי שהכנסת הזדעזעה, לא ראיתי שהממשלה הזדעזעה.

יעקב מרגי: אני לא יודע אם הממשלה עשתה פעולה כלשהי, ואני לא יודע אם משרד החוץ עשה פעולה כלשהי.

יעקב מרגי: אני חושב שצריך לעשות הכול, כי אם היום זה באוקראינה, מחר זה יכול להתפשט.

יעקב מרגי: אנחנו מכירים ושומעים ורואים את גלי ההסתה, את אותם ניצנים של הכחשת השואה, את אותם ניצנים של שנאת זרים שהולכת ומתפשטת.

יעקב מרגי: לאחרונה דיברנו על אותו קומיקאי, סטנדאפיסט – אני קורא לו שוטה – שההומור היחיד שיש לו זה על השואה.

יעקב מרגי: לכן מצאתי לנכון להעלות את זה לסדר-היום של הכנסת, כדי שזה לא ייעצר – ודאי לא ייעצר בכתבה בעיתון, לא ייעצר בדיון בכנסת – זה צריך לקבל טיפול המשך על-ידי גורמים ממשלתיים.

יעקב מרגי: תודה.

חמד עמאר: תודה, חבר הכנסת יעקב מרגי.

חמד עמאר: ישיב השר נפתלי בנט.

נפתלי בנט: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני מודה לחבר הכנסת מרגי על העלאת הנושא לסדר-היום.

נפתלי בנט: במסגרת המשרד לענייני ירושלים והתפוצות אנחנו פועלים להיאבק באנטישמיות ברחבי העולם.

נפתלי בנט: התקיפות האחרונות באוקראינה – למעשה היו שתי תקיפות – בעיצומה של חקירה, ואני מעודכן ומתעדכן לגביה באמצעות המשרד.

נפתלי בנט: שגרירות ישראל כבר שלחה מכתב רשמי לרשויות באוקראינה, והשגריר מעלה את הדברים ברמות הבכירות ביותר.

נפתלי בנט: אנחנו עומדים בקשר עם הקהילה.

נפתלי בנט: בספקטרום רחב יותר, בישיבת הממשלה הקרובה ביום ראשון הקרוב, בעזרת השם, אציג את הדוח השנתי על מצב האנטישמיות בעולם ומה אנחנו עושים בעניין.

נפתלי בנט: עיקרי הדברים: שמירה על קשר עם התפוצות, גם אם הן לא בהכרח יעלו לארץ, כדי למנוע התבוללות בגלל האנטישמיות.

נפתלי בנט: ואומרים: יש אנטישמיות, עזוב, אני – ומעבר לזה.

נפתלי בנט: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה, השר.

חמד עמאר: מה אתה מציע, אדוני השר?

נפתלי בנט: להסתפק בזה.

חמד עמאר: אתה מסתפק בדברי השר?

יעקב מרגי: – – –

חמד עמאר: לפרוטוקול – מסתפק בדברי השר.

חמד עמאר: תם סדר-היום.

חמד עמאר: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, כ"א בשבט התשע"ד, 22 בינואר 2014, בשעה 11:00.

חמד עמאר: ישיבה זו נעולה.