ישיבת מליאה, כנסת 19, פרוטוקול מספר 89, 2013-12-10 00:00

יוני שטבון: שלום.

יוני שטבון: אני מתכבד לפתוח את מליאת הכנסת.

יוני שטבון: סדר-היום לישיבת הכנסת ביום שלישי, ז' בטבת תשע"ד, 10 בדצמבר 2013 – תודה למזכירת הכנסת.

יוני שטבון: אנחנו נעבור לנאומים בני דקה.

יוני שטבון: מי שמעוניין להירשם, בבקשה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה ראשונה, מטעם הממשלה: הצעת חוק לתיקון פקודת בתי-הסוהר (מס' 47), התשע"ד–2013.

ירדנה מלר-הורוביץ: לקריאה ראשונה, מטעם הכנסת:

ירדנה מלר-הורוביץ: הצעת חוק משפחות חד-הוריות (תיקון מס' 4) (החלפת מונח), התשע"ד–2013, של חבר הכנסת מאיר שטרית.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יוני שטבון: אנחנו נעבור לנאומים בני דקה.

יוני שטבון: ראשון הדוברים, חבר הכנסת מסעוד גנאים, בבקשה.

יוני שטבון: את יום זכויות האדם נציין בסוף הנאומים בני דקה, ודאי.

מסעוד גנאים: כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אורחים נכבדים, היום קמנו אל עוד טרור, עוד פשע שמכונה "תג מחיר", הפעם בכפר עכברה, ליד צפת, בצפון.

מסעוד גנאים: נכתבו שם כתובות גזעניות מלאות שנאה נגד ערבים ונוקבו גלגלי עשרות רכבים ומכוניות.

מסעוד גנאים: לפני יומיים הפשע הזה התבצע גם בעיר באקה-אלע'רביה, נגד מסגד "אלהודא", ושם נכתבו כתובות נאצה על קירות המסגד, וגם נופצו והושחתו רכבים.

מסעוד גנאים: בכפר עכברה זאת לא הפעם הראשונה, זאת הפעם השנייה, אולי תוך פחות משנה.

מסעוד גנאים: האשם הראשון בפעולות או בפשעים האלה, לפי דעתי, זו האידיאולוגיה הקיצונית שרואה בערבים לא לגיטימיים, שאין להם מקום בארץ, שהארץ היא רק ליהודים, ולא רוצים לראות ערבים בה.

מסעוד גנאים: האשם השני הוא הממשלה והמשטרה.

מסעוד גנאים: כי הכישלון בתפיסת הפושעים – אני מתכוון לכפר עכברה, שהיו בה גם פעולה וגם פשע "תג מחיר" לפני שנה.

מסעוד גנאים: לא תפסו את הפושעים מלפני שנה, לכן הם עודדו אותם, והם חזרו פעם שנייה.

מסעוד גנאים: לכן לפי דעתי האשם – במיוחד בעכברה, וגם בכל הפעולות האלה – זו המשטרה, שצריכה לפעול ברצינות ובכוח.

מסעוד גנאים: תודה.

יוני שטבון: תודה רבה לחבר הכנסת מסעוד גנאים.

יוני שטבון: חבר הכנסת איתן כבל, בבקשה.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברותי וחברי חברי הכנסת, תמי שמע, שמדברת אתנו בשפת הסימנים, שלום לך.

איתן כבל: אני רוצה, ברשותכם, לנצל את ההזדמנות כאן, כיוון שאין לי זכות דיבור, ולהעלות על נס את שני האירועים שמתקיימים היום בכנסת; את ציון יום זכויות האדם הבין-לאומי ואת ציון היום הבין-לאומי לשוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות.

איתן כבל: לצערי זה יום שלישי, שבו חברי הכנסת לא בדיוק ממלאים את האולם.

איתן כבל: אבל עצם העלאת שני הנושאים האלה מראה גם את החשיבות ואת היחס שלנו לשני הנושאים האלה.

איתן כבל: תודה.

יוני שטבון: תודה רבה לחבר הכנסת איתן כבל.

יוני שטבון: לפני שנמשיך באמת נזכיר: לקראת ציון היום הבין-לאומי לשוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות, יש לנו פה שתי שותפות שמתרגמות לשפת הסימנים: תמי שמע ופייגי טרואופיאנסקי.

יוני שטבון: תודה רבה.

יוני שטבון: חבר הכנסת משה זלמן פייגלין מוזמן, בבקשה.

משה זלמן פייגלין: אדוני היושב-ראש, לאשתי יש פרקינסון.

משה זלמן פייגלין: בכל בוקר היא מתעוררת, במאמץ אדיר מאכילה את הילדים, עושה הרבה חסד עם השכנים ועם הסביבה, מעודדת אנשים.

משה זלמן פייגלין: כל יום בשביל אשתי הוא ניצחון אדיר; ניצחון אדיר של החיים בתנאים כמעט בלתי אפשריים.

משה זלמן פייגלין: אבל היום אשתי בסערת נפש, משום שאתמול בערב ערוץ 2 הקרין סרט על יהודי יקר בשם מתי מילוא, שנמצא במצב דומה מאוד למצב שלה – היה, זיכרונו לברכה – והחליט לשים קץ לחייו.

משה זלמן פייגלין: ובסרט הזה, בסרט של – –

עמיר פרץ: "עובדה".

משה זלמן פייגלין: – – "עובדה", המעשה הזה מוגדר כניצחון.

משה זלמן פייגלין: ואני שואל, האם אין גבול לפופוליזם?

משה זלמן פייגלין: האם אין גבול לצורך לזכות ברייטינג בכל מחיר?

משה זלמן פייגלין: האם לא מבינים שם, בערוץ 2, שהמעשה הזה עשוי בהחלט לעודד התאבדויות?

משה זלמן פייגלין: לראות את הניצחון במוות במקום את הניצחון של ההתמודדות עם החיים?

משה זלמן פייגלין: ואני מבקש מכאן מערוץ 2 להקרין עכשיו סרט נוסף על אותם אלו שבחרו בחיים מתוך אותו מצב.

משה זלמן פייגלין: והחיים הם הניצחון שלהם, ולא המוות.

יוני שטבון: תודה רבה לחבר הכנסת משה זלמן פייגלין.

יוני שטבון: חברת הכנסת רינה פרנקל, בבקשה.

רינה פרנקל: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, היום אני רוצה לדבר על התעשייה בצפון.

רינה פרנקל: אני סיירתי בסוף השבוע שעבר במפעל בצפון, "טרלידור", שנמצא בכרמיאל, מפעל שעוסק בתעשיית מתכת.

רינה פרנקל: זה סיפור הצלחה שהתחיל בארבעה פועלים והתפתח למפעל גדול של 450 עובדים, שמעסיק את כל המגזרים בצפון – עולים חדשים מחבר המדינות, מאתיופיה, ותיקים, ערבים, דרוזים.

רינה פרנקל: כל המגזרים עובדים במפעל הזה באווירה משפחתית.

רינה פרנקל: אני עבדתי 20 שנה בתחום התעסוקה ואני יודעת מה צריך מפעל כדי להתפתח.

רינה פרנקל: שמעתי גם מהמפעל הזה וגם ממפעלים אחרים שהם לא מקבלים סיוע מהמדינה, אפילו שקל אחד, למרות שהם מעסיקים מאות עובדים, וזה סיפור הצלחה ושגשוג לפריפריה במובן הכלכלי.

רינה פרנקל: המפעלים האלה לא עומדים בקריטריון.

רינה פרנקל: אז מה הקריטריון?

רינה פרנקל: לא ברור שם, ואם ברור, אז הם פשוט מסרבים לתת את הסיוע.

רינה פרנקל: דבר שני, המעסיקים האלה נדרשים, כדי להתפתח, לבצע הכשרה מקצועית.

רינה פרנקל: בתחום של ההכשרה המקצועית הם גם כן לא מקבלים את הסיוע הנדרש, והם מתייאשים ממילוי הטפסים שנדרשים על-ידי משרד הכלכלה.

רינה פרנקל: אז אני שואלת את משרד הכלכלה: מה באמת הקריטריונים ולמי מגיעים המענקים האלה אם לא למפעלים חיוניים בפריפריה שמעסיקים מאות עובדים, מביאים את השגשוג הכלכלי למדינת ישראל וגם משלמים מיליונים במסים למדינת ישראל?

רינה פרנקל: תודה רבה.

יוני שטבון: תודה רבה לחברת הכנסת רינה פרנקל.

יוני שטבון: חברי חברי הכנסת, רשימת הדוברים מתארכת.

יוני שטבון: נא להקפיד על הזמנים.

יוני שטבון: חבר הכנסת שמעון אוחיון, בבקשה.

שמעון אוחיון: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, בדקה שיש לי אני רוצה לצטט דברים שנאמרו אמש באולם הזה, בדיון על חוק ביטול הריכוזיות.

שמעון אוחיון: וכך נאמר: "תחילתה של דרך חדשה לישראל", "גאווה לכנסת", "בשורה של ממש", "מאוד חשוב ומתמודד עם דברים שבעבר לא התמודדו", ו"זה יוביל לצמצום פערים".

שמעון אוחיון: בשעה שכולנו היינו פה אמש, בתחילתו של לילה ארוך, וחברי כנסת אמרו את הדברים הללו, התבשרנו על מהלך נוסף נגד ריכוזיות, שחשוב לעתיד המדינה לא פחות מהחוק הכלכלי, ואני מדבר על הריכוזיות בחינוך, במבחני הבגרות ובאפשרות לקבלה ללימודים גבוהים באוניברסיטה.

שמעון אוחיון: אני מדבר על הרפורמה בבגרויות, ובמקביל על אמצעי הערכה חלופי לבחינה הפסיכומטרית שפותח לאחרונה באוניברסיטת בן-גוריון.

שמעון אוחיון: זו אוניברסיטה שהניפה את הדגל ואמרה: יש חלופה לפסיכומטרי.

שמעון אוחיון: אני מברך על השינויים הללו, ואני מקווה ששינויים אלה, שהתחלנו להתבשר עליהם, אכן יצאו לפועל במלואם.

שמעון אוחיון: ילדי ישראל לא יעמדו יותר מול מבחן קבלה כמעט בלעדי ללימודים באוניברסיטה – שהוא המבחן הפסיכומטרי.

שמעון אוחיון: תלמידי ישראל ייבחנו בבחינות הבגרות וישקיעו בלימודים לקראת הבחינות הללו, אבל הבחינות לא תהיינה כפולות ומכופלות ומרובות בשאלוני מבחן כמו שהמצב כיום.

שמעון אוחיון: ואם אכן הדיווחים ששמענו עליהם אתמול הם מדויקים, הרי שיש לנו לברך על שקולם של אנשי חינוך, מחנכים ומורים לגבי מעמדה של השפה העברית אכן נשמע.

שמעון אוחיון: לימוד השפה העברית לא יאוחד עם לימוד מקצועות אחרים, ובכך יישמר מעמדה של הלשון העברית כשפת התרבות, התקשורת והיצירה של הלאום היהודי במדינת ישראל.

יוני שטבון: תודה רבה לחבר הכנסת שמעון אוחיון.

יוני שטבון: חבר הכנסת בועז טופורובסקי, בבקשה.

בועז טופורובסקי: אדוני היושב-ראש, בשבוע שבין 3 בדצמבר ועד 10 בדצמבר היו חמש תאונות קטלניות שבהן נהרגו חמישה בני-אדם.

בועז טופורובסקי: ביום שלישי, 3 בדצמבר, נהרגה יסמין שמשון, בת 31, תושבת מצפה-שלם, בתאונה חזיתית בין אוטובוס לרכב פרטי.

בועז טופורובסקי: התאונה התרחשה בכביש 90 סמוך לעין-גדי, ומותה נקבע במקום.

בועז טופורובסקי: באותו יום נהרג גבר בן 85 בתאונה בשדרות גולדה מאיר בירושלים.

בועז טופורובסקי: ביום רביעי, 4 בדצמבר, נהרגה אישה בת 50 בהתנגשות בין שני כלי רכב בסמוך להתנחלות בית-חגי שבדרום הר-חברון.

בועז טופורובסקי: ביום שישי, 6 בדצמבר, נהרג ולדימיר צ'צ'יק, בן 58, תושב כרמיאל, בהתנגשות רכב פרטי במשאית בצומת המוביל בכביש 79.

בועז טופורובסקי: ביום שני, 9 בדצמבר, נהרגה אישה בת 65, גם כן בהתנגשות רכב פרטי במשאית, הפעם בכביש 1.

בועז טופורובסקי: השבוע אנחנו מציינים את היום הבין-לאומי לשוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות, ותודה למתרגמות כאן.

בועז טופורובסקי: כדי לספק מענה הולם לבעיית הנגישות בתחבורה הציבורית מתוכננים כמה פרויקטים אשר אמורים להתבצע ברשויות המקומיות, וביניהם הקמת רמפות מיוחדות בתחנות האוטובוסים, שיאפשרו כניסה וירידה קלה מהתחנה לאוטובוס, ומעברי חציה מלווים ברמקולי שמע לאנשים בעלי לקויות ראייה.

בועז טופורובסקי: לצערנו, הפרויקטים עדיין לא מבוצעים ברמה מספקת ובהתאם לצרכים של בעלי המוגבלויות.

בועז טופורובסקי: נוסף על כך, במדינת ישראל אין מספיק אוטובוסים בין-עירוניים נגישים, ורבים היישובים שבהם נכים פשוט לא יכולים להתנייד בתחבורה הציבורית.

בועז טופורובסקי: גם רכבת ישראל מהווה מכשול.

בועז טופורובסקי: כאשר אדם נכה עם כיסא גלגלים מעוניין להשתמש ברכבת, עליו להתקשר מראש ולתאם זאת עם עובדי התחנה.

בועז טופורובסקי: מסיבות אלה ועוד רבות אחרות בעלי מוגבלויות רבים נמנעים משימוש בתחבורה ציבורית.

בועז טופורובסקי: עלינו לדאוג לכך שגם בעלי המוגבלויות יוכלו לנהל אורח חיים סדיר ורגיל, ובכלל זה גם להשתמש בחופשיות בתחבורה הציבורית.

בועז טופורובסקי: תודה.

יוני שטבון: תודה לחבר הכנסת בועז טופורובסקי.

יוני שטבון: חבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס, בבקשה.

יוני שטבון: דקה.

מנחם אליעזר מוזס: אדוני היושב-ראש, תודה, בתוכנית בשם "המערכת" בטלוויזיה הובא תחקיר כביכול אובייקטיבי על פלישת החרדים לערים החילוניות, כאילו כובשים זרים הגיעו לכבוש ערים אלו.

מנחם אליעזר מוזס: אני רוצה לשאול, עד לאן הידרדרנו בשיסוי והסתה נגד הציבור החרדי?

מנחם אליעזר מוזס: האם היו מעזים נגד כל מגזר אחר?

מנחם אליעזר מוזס: האם תחקיר כזה היה עובר בשקט אילו היו כותבים על התפשטות המגזר הערבי?

מנחם אליעזר מוזס: על המגזר של אלה שעלו מרוסיה?

מנחם אליעזר מוזס: על המגזר האתיופי?

מנחם אליעזר מוזס: האומנם להשניא את החרדים זו מטרה?

מנחם אליעזר מוזס: אני רוצה לומר לכם, אגב, חלק מהערים האלה שהראו בתחקיר, אלו נבנו והוקמו וייסודן היה על-ידי ציבור חרדי.

מנחם אליעזר מוזס: הם הקימו, הם אלה שהניחו את אבן הפינה לערים האלה.

מנחם אליעזר מוזס: לבוא היום ולהציג את זה כאילו זה משהו, איזו מחלה מתפשטת בערים האלה, וזאת רק בגלל מצוקת הדיור שממנה סובל ציבור זה – בגלל זה זה קורה.

מנחם אליעזר מוזס: אף אחד לא בא לחפש דווקא לגור במקום זה או אחר.

מנחם אליעזר מוזס: מספיק פטנטים עושים כדי שהציבור החרדי חלילה לא יזלוג מבני-ברק לרמת-גן.

מנחם אליעזר מוזס: אם תראו, על כל הגבול בונה עיריית רמת-גן בניינים בני 20–25 קומות, כי יודעים שהציבור החרדי לא יכול לבוא לגור שם, ובזה מונעים את הזליגה.

מנחם אליעזר מוזס: אז אנא, תפסיקו עם השיסוי הזה, ונאמר לטלוויזיה ולכל התקשורת: הציבור הזה זכאי לגור כמו כל אחד אחר במדינת ישראל.

מנחם אליעזר מוזס: תודה.

יוני שטבון: תודה רבה לחבר הכנסת אליעזר מוזס.

יוני שטבון: חבר הכנסת אחמד טיבי, בבקשה.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, היום השתתפתי, יחד עם חברי כנסת אחרים, בהפגנה של אנשים עם מוגבלויות מול משרד ראש הממשלה.

אחמד טיבי: המחאה הייתה כנגד מה שהם מכנים "המחירון של המוגבלויות" מצד המוסד לביטוח לאומי.

אחמד טיבי: היה חשוב שכולנו נשתתף, כדי להשמיע קול זעקה ואמפתיה לדרישות הצודקות של אנשים עם מוגבלויות בארץ.

אחמד טיבי: נקודה מעניינת פגשתי היום בבוקר בזמן ההפגנה.

אחמד טיבי: לראשונה, אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, אדוני השר, אני, כחבר כנסת ערבי וכאזרח מפגין, חסמתי כביש, ציר מרכזי, בלי ששברו לי שעון, שפגעו ביד שלי או שעצרו אנשים.

אחמד טיבי: וזה לא היה סתם ציר.

אחמד טיבי: זה היה ציר מרכזי – הכניסה, כאן, לבניין הכנסת, הצומת של משרד האוצר, הכביש המוביל למשרד ראש הממשלה.

אחמד טיבי: אין ציר שהוא יותר רגיש מזה.

אחמד טיבי: יחד עם האנשים עם המוגבלויות המשטרה סגרה את הכביש, ליוותה כל חבר כנסת שרצה להגיע, פתחה לו צירים.

אחמד טיבי: יחס, כאילו נפל מהשמים.

אחמד טיבי: רק לפני שבוע ניסו מפגינים, ניסו, לסגור כביש בחורה – ואללה לאפרג'יכּו שו צאר – רק תארו לעצמכם מה קרה.

אחמד טיבי: בטח ראיתם: אלות, פרשים, זרנוקי מים, אלימות, מסתערבים שהפנו אקדח לראש של נער בן 13, ראאד אל-סייד, השתמשו באלימות.

אחמד טיבי: כולה, למה?

אחמד טיבי: אמרו לי במשטרה: ניסו לחסום ציר.

אחמד טיבי: וואלכ, ניסו.

אחמד טיבי: אז מה?

אחמד טיבי: לחסום ציר זה דבר לגיטימי.

אחמד טיבי: היום, מול משרד ראש הממשלה חסמו ציר בעזרת המשטרה.

אחמד טיבי: אז תוכל להגיד לי, אדוני השר, מה ההבדל בין ערבי שחוסם ציר לבין יהודי שחוסם ציר, או בין אבן שזורק ערבי לאבן שזורק יהודי?

אחמד טיבי: אגב, אני מודע לעובדה שהכנסת הגדירה את מדינת ישראל כמדינה יהודית, אבל זה קשור גם לאבן ולסגירת צירים?

יוני שטבון: תודה רבה.

יוני שטבון: תודה רבה לחבר הכנסת אחמד טיבי.

יוני שטבון: חבר הכנסת נחמן שי, בבקשה.

נחמן שי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני רוצה לחזור ולחזור שוב על סוגיה שעולה מדי פעם בכנסת, וזאת סוגיית חלוקת ערכות המגן.

נחמן שי: לפני חודשיים–שלושה קבע בג"ץ שעל המדינה להשיב תוך זמן מסוים מדוע אינה מחלקת ערכות מגן ל-40% מהאוכלוסייה; לא מייצרת וממילא אינה מחלקת.

נחמן שי: ואז התפרסם שבעצם יש גורמים במשרד הביטחון שאומרים שבכלל אין צורך עוד בערכות המגן.

נחמן שי: סוריה כבר סיימה את הפוטנציאל הביולוגי-כימי שלה, ואנחנו בכלל יצאנו לעולם חדש, משוחרר מחומרי לחימה מיוחדים.

נחמן שי: נהדר.

נחמן שי: אבל מחר יש בירושלים תרגיל של לחימה בנשק כימי; מחר, בירושלים.

נחמן שי: קיבלנו הודעה על זה: צריך להיזהר לא לעבור ברחוב הזה, לא לעבור ברחוב ההוא, יש הגבלות וכן הלאה.

נחמן שי: השבוע, השבוע התפרסם שגורמים בפיקוד העורף, כנראה גורמים בכירים – אני רואה את חבר הכנסת אלעזר שטרן שם, אז הוא יודע מי הם הגורמים הבכירים האלה – חוזרים ואומרים שאין כוונה להפסיק בזמן הקרוב את חלוקת ערכות המגן, מהלך שעליו המליצה לפני כחודש מערכת הביטחון.

נחמן שי: זאת אומרת, מי בעל הבית פה, שר הביטחון או פיקוד העורף?

נחמן שי: והם חושבים שכן צריך להמשיך לחלק – אבל מה הם יחלקו?

נחמן שי: כי לא מייצרים יותר, אז אין מה לחלק.

נחמן שי: בקיצור, הסוגיה הזאת מחייבת הכרעה, וההכרעה היא להשלים את חלוקת ערכות המגן לכל האוכלוסייה ולסיים פעם אחת ולתמיד את הסאגה הזאת.

נחמן שי: תודה.

יוני שטבון: תודה רבה לחבר הכנסת נחמן שי.

יוני שטבון: חבר הכנסת דוד צור, בבקשה.

דוד צור: אדוני היושב-ראש, בהמשך לדברים של ידידנו אחמד טיבי, חבר הכנסת טיבי, בעניין סגירת הצירים – אבל לא מהזווית שאחמד אולי חושב, דווקא בגלל שנמצאים אתנו פה החברים בעלי המוגבלויות.

דוד צור: אתמול דיבר חבר הכנסת דרעי בנאום שלו על חברת "call יכול", שמעסיקה 200 מוגבלים בעבודה, וגם חברת הכנסת קארין אלהרר, שבאמת בקיאה בעניין, הייתה שם.

דוד צור: גם אני ביקרתי שם וגם השר בנט הגיע לשם, ואפילו הכיר – לבקשתי, אגב, כי באמת היה חשוב שיסתכל בזה ויראה שאכן מדובר במפעל מיוחד שמעסיק 200 מוגבלים.

דוד צור: המפעל הוא מפעל מרוויח – רק אם בסופו של דבר יאפשרו לו באמת את ההקצאה של הכספים להתאמות.

דוד צור: השר בנט הכיר ברוב הבקשות.

דוד צור: אני מבין שהוא עסוק ביצירת שותפויות כלכליות מאוד חשובות גם במזרח, אבל פה יש לנו בעיה אקוטית שהמקום הזה אמור להיסגר היום או מחר.

דוד צור: הוא כבר הכיר בצורך להעביר את הכספים האלה וזה לא קורה; הפקידות איכשהו לא מצאה עדיין את הצינור לעשות את זה.

דוד צור: אני פשוט זועק את זעקתם בפעם השנייה או השלישית בכנסת הזאת.

דוד צור: הגשתי גם שאילתה לשר שמחון עוד בכהונתו, בשלהי כהונתו, וגם אז זה לא הסתייע.

דוד צור: ואני אומר: למה זה צריך לקחת כל כך הרבה זמן, אחרי שכבר כולם מבינים ומכירים?

דוד צור: 200 המשפחות האלה ייפלו אחרי זה על הביטוח הלאומי ועל קצבת נכות, שלא נדבר על הנזק הנפשי.

דוד צור: זו סוגיה שהיא כל כך אקוטית.

דוד צור: אני הבנתי שהשר בנט נחת.

דוד צור: אני בטוח שהוא יטפל בה מייד עם נחיתתו.

דוד צור: תודה.

יוני שטבון: תודה רבה לחבר הכנסת דוד צור.

יוני שטבון: חבר הכנסת אברהים צרצור, בבקשה.

אברהים צרצור: כבוד היושב-ראש, אני חייב להגיד שאני לא הופתעתי מהבלבול של קברניטי מדינת ישראל בדבר ההשתתפות, כן או לא, בהלוויה של גיבור המלחמה באפרטהייד נלסון מנדלה.

אברהים צרצור: אי-אפשר לחבר בין המצב הזה לבין העובדה שממשלת ישראל, ממשלות ישראל לדורותיהן, תמכו במשטר האפרטהייד.

אברהים צרצור: גם כועסים על נלסון מנדלה על כך שהוא עמד לימינו של העם הפלסטיני במאבקו הלגיטימי להגשמת מטרותיו הלאומיות בהקמת מדינה עצמאית ככל מדינות העולם, ככל עמי העולם, ליד מדינת ישראל.

אברהים צרצור: בהזדמנות זו אני גם חייב להזכיר לכולנו שפגיעה בזכויות אדם היא לא משהו פשוט, משהו טריוויאלי.

אברהים צרצור: פגיעה בזכויות אדם – זה אומר בהכרח פגיעה בבני-האדם עצמם, ועל כן אני מבחין בפער הקיים בין לדבר על זכויות האדם לבין לפעול במציאות, על הקרקע, למען יישום מטרות נשגבות כאלה.

אברהים צרצור: לצערי הרב, ישראל עדיין נמצאת במצב של פער אדיר בין לדבר על זכויות האדם לבין לפעול למען הגשמת חלומותיהם של כל העמים בכך שהם יחיו בכבוד ובחירות הראויה.

אברהים צרצור: תודה.

יוני שטבון: תודה רבה לחבר הכנסת אברהים צרצור.

יוני שטבון: חבר הכנסת איציק שמולי – אינו נוכח.

יוני שטבון: ציון יום זכויות האדם הבין-לאומי

יוני שטבון: חברי חברי הכנסת, אנחנו עוברים לציון שני ימים משמעותיים שצוינו באותו היום: יום זכויות האדם הבין-לאומי והיום הבין-לאומי לשוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות.

יוני שטבון: אנחנו מציינים את היום הזה, את יום זכויות האדם הבין-לאומי, ברוח הכרזת האו"ם לפני 65 שנים, אשר מעגנת את המחויבות הבין-לאומית לכבוד האדם באשר הוא.

יוני שטבון: ב-1948 קיבלו כל המדינות החברות באו"ם, קפיטליסטיות וקומוניסטיות, את תוקפה של ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, וקראו למדינות החברות לקדם זכויות אלו באופן ממשי.

יוני שטבון: ההסכמה הבין-לאומית הרחבה על החשיבות העיונית והמעשית של זכויות האדם נבעה מלקחי ההיסטוריה המשותפים, שאף הובעו בהקדמה להכרזה הבין-לאומית.

יוני שטבון: ברגעים אלה ממש עיני העולם כולו נשואות ליוהנסבורג, לטקס אשכבתו של נלסון מנדלה, ונוכחת שם משלחת ישראלית בראשות יושב-ראש הכנסת.

יוני שטבון: נלסון מנדלה הוא דמות שמזוהה עם המאבק לזכויות אדם, עם מלחמה בדיכוי ובעוול, אסיר מצפון ולוחם חופש.

יוני שטבון: אך ייחודו האנושי בא לידי ביטוי לא רק בדברים שבהם הוא נלחם אלא באופן שבו הוא קידם את תפיסותיו, בכך שזנח את דרך האלימות ואימץ את ההתנגדות הלא-אלימה למשטר האפרטהייד.

יוני שטבון: המעבר להתנגדות לא אלימה הוא קשה ולא פשוט, אבל נלסון מנדלה ידע שאי-אפשר לתקן עוול אחד תוך כדי עשיית עוול אחר, ועל כך במיוחד ראוי הוא להוקרה.

יוני שטבון: חברי חברי הכנסת, המחויבות לזכויות האדם צריכה לבוא לידי ביטוי בהענקת שוויון בפני החוק, בפני הצדק, לכלל בני-האדם, ללא הבדל של לאום, דת, מגדר, תפיסות פוליטיות, אמונות ודעות.

יוני שטבון: הדברים אמורים לא רק כלפי הפרות בוטות של זכויות האדם בזירה הבין-לאומית אלא גם כלפי פנים.

יוני שטבון: מתיישבי יש"ע ומגורשי גוש-קטיף אינם צריכים להיות מופלים לרעה בשל עמדותיהם הפוליטיות, ממש כפי שהבדואים בנגב זכאים לבירור מעמיק של זכויותיהם אל מול התהליך החוקתי ההולך ומתגבש, יהיו אשר יהיו אופיו וגבולותיו.

יוני שטבון: חברי חברי הכנסת, מוטלת עלינו החובה לבחון, לבדוק ולהתריע מפני פגיעה אפשרית בזכויות האדם באשר הוא אדם.

יוני שטבון: עלינו לזכור כי שיח זכויות האדם איננו שיח פוליטי; הוא לא שייך לימין יותר מאשר לשמאל.

יוני שטבון: הוא שיח כחול-לבן.

יוני שטבון: לצערנו, לא פעם משתמשים בשיח הזכויות כדי לטשטש את ערכי המסורת והזהות היהודית של ישראל, וכאן חשוב להיזהר.

יוני שטבון: שיח אמיתי על זכויות האדם אמור להכיל איזונים ובלמים, להיות ויכוח מכבד שצריך להתנהל ברצינות הראויה, ולא תוך כדי הסתה וחרמות.

יוני שטבון: באופן הזה, ורק באופן הזה, ניתן באמת לקדם זכויות אישיות ומגזריות בעולם מרובה שסעים ומאבקים.

יוני שטבון: תודה רבה.

יוני שטבון: חברי חברי הכנסת, אנחנו עוברים לדיון – הצעות לסדר-היום מס' 1077, 1139, 1747, 1751, 1802 ו-1812 בנושא: ציון יום זכויות האדם הבין-לאומי.

יוני שטבון: ראשון הדוברים, חבר הכנסת מיקי רוזנטל, בבקשה.

יוני שטבון: חמש דקות.

יוני שטבון: בבקשה.

אחמד טיבי: אדוני בעד התנגדות לא אלימה?

אחמד טיבי: אתה תומך בהתנגדות לא אלימה?

יוני שטבון: ודאי.

אחמד טיבי: כל הכבוד.

אחמד טיבי: זה חדש.

מיקי רוזנטל: תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש.

מיקי רוזנטל: תודה רבה לחברי חברי הכנסת וגם לתמי שמתרגמת – אה, זה כבר לא תמי – פייגי שמתרגמת לנו לשפת הסימנים.

מיקי רוזנטל: היום, לרגל יום זכויות האדם, בחרתי שלא לדבר על מנדלה, כי כולם מדברים על מנדלה, וגם לא לדבר על אנשים עם מוגבלויות, שעליהם אני מדבר כל השנה, אז אתם תסלחו לי.

מיקי רוזנטל: אני רוצה לדבר היום באמת על יום זכויות האזרח הבין-לאומי.

מיקי רוזנטל: הזכיר היושב-ראש שהיום לפני 65 שנה אימץ ארגון האומות המאוחדות את ההכרזה האוניברסלית הזו על זכויות האדם.

מיקי רוזנטל: זה קרה באמת שנתיים אחרי מלחמת העולם השנייה והשואה.

מיקי רוזנטל: זה קרה אחרי אחת מתקופות השפל הנוראיות ביותר בהיסטוריה האנושית.

מיקי רוזנטל: האדם, צלם האדם, זכויותיו הבסיסיות ביותר, נדרסו ברגל גסה על-ידי קלגסים.

מיקי רוזנטל: המעשים הנוראיים האלה, הם שהולידו בעצם את הרעיון ואת הצורך למסד מצב בין-לאומי להגנה על זכויות האזרח ועל החירויות הבסיסיות שלו.

מיקי רוזנטל: ההכרזה האוניברסלית הזו על זכויות האדם הייתה ממש הכרחית, כי העולם היה זקוק אז לתקווה.

מיקי רוזנטל: והייתה שעת רצון טוב אחרי המלחמה, שגרסה שאם נרחיב את הזכות האנושית לזכויות מעבר לגבולותיה של מדינה מסוימת או של לאום מסוים, ונהפוך את הזכות הזאת לזכות בסיסית, אוניברסלית, אז האנושות עשויה להיחלץ מתוך החור השחור, האפל, שבמרחבו היא חיה בתקופת המלחמה, ובחור האפל הזה נרמסו זכויותיהם של בני-אדם באופן שיטתי ונוראי.

מיקי רוזנטל: הכרזת הזכויות של האו"ם הייתה דרמטית ומהפכנית.

מיקי רוזנטל: זאת אומרת, אנחנו חיים היום במקום אחר ובתקופה אחרת, אבל אז היא ביקשה להבטיח פשוט עולם טוב יותר לבאי העולם.

מיקי רוזנטל: ולראשונה היא גם הרחיבה את זה ודיברה על זכויות כלכליות ועל רווחה של בני-אדם.

מיקי רוזנטל: במגילת הזכויות הזאת יש הגדרות לחיים בכבוד, כאמור גם בתחומים של רווחה, של כלכלה, ומה הם חיים נאותים וצודקים לבני-אנוש.

מיקי רוזנטל: וכאמור, עברו 65 שנה, וחלק מן ההבטחות האלה, לצערי, נותר על הנייר בלבד.

מיקי רוזנטל: ובאמת כדאי לעלעל בנייר הזה, וראוי מאוד להיאבק על הכתוב בו.

מיקי רוזנטל: ואני קראתי בו, וסעיפיו מפרטים באמת מגוון רחב של זכויות וחירויות.

מיקי רוזנטל: למשל, חירות ושוויון מתוארים בו כזכויות טבעיות, וכתוב כך: "כל בני האדם נולדו בני חורין ושווים בערכם ובזכויותיהם.

מיקי רוזנטל: כולם חוננו בתבונה ובמצפון.

מיקי רוזנטל: לפיכך, חובה עליהם לנהוג איש ברעהו ברוח של אחווה".

מיקי רוזנטל: ועוד ציטוט אני מרשה לעצמי: "כל אדם זכאי לזכויות ולחירות שנקבעו בהכרזה זו ללא אפליה כלשהי מטעמי גזע, צבע, לשון, דת, דעה פוליטית או דעה אחרת, בגלל מוצא לאומי או חברתי, קניין, לידה או מעמד אחר".

מיקי רוזנטל: זה מזכיר במידה רבה גם את הכרזת העצמאות של מדינת ישראל.

מיקי רוזנטל: ובאמת אלו הן הצהרות וכוונות נהדרות.

מיקי רוזנטל: וכאמור, אני מנסה בקצרה, בזמן הקצר שניתן לי, לבחון את מאזן ההישגים של ההצהרה הזאת, גם בארץ וגם בעולם.

מיקי רוזנטל: לצערי, אני אצטרך לומר רק דברים קצרים.

מיקי רוזנטל: בצד החיובי אפשר בוודאי למנות את העובדה שמדמוקרטיה, או מדמוקרטיות ומזכויות אדם נהנים רבים יותר ויותר מתושבי כדור-הארץ.

מיקי רוזנטל: רוב המדינות השתחררו מעריצות.

מיקי רוזנטל: ברוב המדינות מדברים היום על זכויות אדם, והעולם מתקדם לעבר שלטון החוק.

מיקי רוזנטל: ויש גם חקיקה נרחבת ומתקדמת של זכויות אדם, גם בעולם וגם אצלנו.

מיקי רוזנטל: אז מה חסר, אם כך?

מיקי רוזנטל: בעיקר אכיפה.

מיקי רוזנטל: רוב החוקים שנחקקו בעולם וגם אצלנו נותרו הצהרת כוונות בלבד.

מיקי רוזנטל: יש לנו קושי עצום ליישם את החוקים הנפלאים, בעיקר בתחומים החברתיים והכלכליים; כאמור, גם אצלנו וגם בעולם.

מיקי רוזנטל: ואלה חוקים נהדרים, אבל הם בעצם מהווים כסות לאפליה קשה ומתמשכת נגד כל הקבוצות המוחלשות בחברה: אפליה נגד אנשים עם מוגבלויות, אפליה נגד נשים, אפליה נגד פליטים ואפליה נגד מיעוטים.

מיקי רוזנטל: בפועל, הזכות לחיות בכבוד והזכות לחיי רווחה נדרסות ברחבי העולם אל מול תאוות בצע כסף, ותעלולי אידיאולוגיה ניאו-ליברלית, שמבקשת להסיר את האחריות של המדינה מתושביה.

מיקי רוזנטל: האידיאולוגיה הזאת, שמבטיחה לכאורה רווחה לכולם, בפועל מעשירה בודדים.

מיקי רוזנטל: ולכל בני-האדם היא מבטיחה אומנם תקווה, אבל עבור רוב תושבי העולם זו נותרת רק הבטחה.

מיקי רוזנטל: הבטחה בלבד.

מיקי רוזנטל: הבטחה לא מקוימת.

מיקי רוזנטל: הזכות הבסיסית לחיים בכבוד.

מיקי רוזנטל: זה קורה, כאמור, בכל העולם, וזה קורה ביתר שאת אצלנו.

מיקי רוזנטל: בשלושת העשורים האחרונים, באופן שיטתי, המדינה מקטינה את ההוצאות החברתיות, והיא מגדילה בכך את הפערים בנגישות לדיור, בנגישות לבריאות ובנגישות לחינוך.

מיקי רוזנטל: בני-האדם מעצם בריאתם אינם דומים ואינם שווים, אבל הם אמורים להיות שווים בערכם.

מיקי רוזנטל: רובנו כבר מבינים, בחלוף 65 שנים מאז הצהרת הזכויות הבין-לאומית, שלא שוויון אנחנו מבקשים אלא בעצם צדק.

מיקי רוזנטל: צדק משמעותו שהכול שווים לפני החוק, וזכאים ללא אפליה להגנה שווה של החוק; אבל אצלנו, לצערי, יש שווים לפני החוק ויש שווים יותר.

מיקי רוזנטל: צדק משמעותו משפט הוגן; במקומותינו בתי-המשפט מייסרים את הבאים בשערם, והפסיקה נגועה בדעות קדומות ובגזענות בתוך הקו הירוק, לעתים, ומעברו השני, כשיטה המפלה בין דם לדם ובין אדם לאדם.

מיקי רוזנטל: אחד נולד לאם עברייה, ואחר לאם ערבייה.

מיקי רוזנטל: מרגע יציאתם מהרחם הם בני-אדם.

מיקי רוזנטל: אבל גורלם של בני-האדם האלה תלוי במידה רבה בשאלה היכן הם נולדו ולמי הם נולדו.

מיקי רוזנטל: אכן, כמו שאמרתי, בני-האדם אינם שווים, אבל לפחות מגיע להם סיכוי שווה.

מיקי רוזנטל: סיכוי שווה יכול להיות מושג בישראל רק, ואך ורק, אם נחוקק, סוף כל סוף, חוקה למדינת ישראל.

מיקי רוזנטל: הגיע הזמן.

מיקי רוזנטל: די לדחיות.

מיקי רוזנטל: די לתירוצים.

מיקי רוזנטל: כמובן, יש אמצעי נוסף להשיג את היעד הנכסף הזה, וזה באמצעות הקמת נציבות זכויות אדם בישראל.

מיקי רוזנטל: נציבות כזו תצמצם את הפער בין החוקים הטובים שאנחנו מחוקקים בבית הזה לבין המצב העגום בכנסת – בשטח, סליחה.

מיקי רוזנטל: ואני קורא לכנסת ישראל לאשר את החוק להקמת נציבות זכויות אדם בישראל.

מיקי רוזנטל: תודה.

יוני שטבון: תודה רבה לחבר הכנסת מיקי רוזנטל.

יוני שטבון: חבר הכנסת מסעוד גנאים, בבקשה.

אורית סטרוק: סליחה, סליחה, אני – – – להיות עכשיו.

יוני שטבון: בסדר, לא קרה – – – זה – – –

אורית סטרוק: – – –

יוני שטבון: לא מופיע לי – חבר הכנסת מסעוד גנאים, אני טעיתי.

יוני שטבון: ברשותך, חברת הכנסת אורית סטרוק.

מסעוד גנאים: – – – ובכל זאת, כבוד אדם.

מסעוד גנאים: בבקשה.

יוני שטבון: היום זה יום מיוחד.

יוני שטבון: בבקשה.

אורית סטרוק: תודה רבה.

אורית סטרוק: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, היום הזה הוא יום זכויות האדם הבין-לאומי, ומקובל שלקראת היום הזה מכינים ארגונים שונים דוחות על מצב זכויות האדם במקומות שונים, בתחומים שונים.

אורית סטרוק: ואני רוצה לדבר על דוח מיוחד, דוח זכויות אדם נוקב מאוד, מצד אחד, מאיר דרך, מצד שני; דוח שממשלת ישראל עצמה הזמינה.

אורית סטרוק: הוא פורסם לפני כשנה וחצי, והממשלה מקפידה להתעלם ממסקנותיו והמלצותיו.

אורית סטרוק: ואני מדברת על הדוח הזה, דוח ועדת השופט אדמונד לוי, שהוא דוח זכויות האדם של יהודה ושומרון.

אורית סטרוק: מחברי הדוח סקרו בראשיתו את השאלה אם לעם היהודי וליהודים באשר הם יש או אין זכות, על-פי המשפט הבין-לאומי, להתיישב, להתגורר באזורי יהודה ושומרון.

אורית סטרוק: ומסקנתם הייתה: "על-פי הדין הבין-לאומי הקיים, זכותו של יהודי להתיישב בכל יהודה ושומרון, ולמצער, בשטחים הנתונים לשליטתה של ישראל".

אורית סטרוק: לאור הקביעה הזאת סקרו מחברי הדוח את מצב היחסים בין השלטונות ובין התושבים היהודים ביהודה ושומרון, שכאמור מתגוררים במקום כחוק – גם לפי החוק הישראלי וגם לפי החוק הבין-לאומי.

אורית סטרוק: והם חושפים תמונה קשה מאוד של הפרת זכויות שיטתית של התושבים היהודים באזורים האלה.

אורית סטרוק: אני אתן כמה דוגמאות שמובאות בדוח.

אורית סטרוק: הדוגמה הראשונה והקשה מכול היא שלילת הזכות למשפט הוגן.

אורית סטרוק: מחברי הדוח כותבים משפט שהוא לכאורה פשוט ותמוה כאחד.

אורית סטרוק: הם כותבים: "לרוב, סכסוכי קרקע מובאים בשיטות משפט מתוקנות להכרעתו של בית-משפט".

אורית סטרוק: מה יותר פשוט מזה?

אורית סטרוק: שני אנשים יש להם סכסוך על קרקע, הם הולכים לבית-משפט, והוא יכריע של מי הקרקע.

אורית סטרוק: אולם באזור יהודה ושומרון המצב שונה.

אורית סטרוק: וכאן הם באים וחושפים מערכת שלמה של צווים ונהלים שבמסגרתם מי שקובע למי הקרקע הם קציני צבא.

אורית סטרוק: הם קובעים את זה באופן קבוע תוך אפליית היהודים לרעה.

אורית סטרוק: הדוח מתייחס, לדוגמה, לצו מסוים שנקרא "צו בדבר שימוש מפריע", וכותבים שם מחברי הדוח: "צו זה הנו דרקוני.

אורית סטרוק: שיטת משפט מתוקנת, אסור לה שתשלים עם קיומו".

אורית סטרוק: והם חוזרים ואומרים את המובן מאליו: "סכסוכי קרקעות הם מתחום המשפט הפרטי ואל להן לרשויות להתערב בהם".

אורית סטרוק: שנה וחצי חלפה, אדוני היושב-ראש, מאז שהדברים פורסמו בדוח הזה, ושום דבר לא קרה.

אורית סטרוק: עולם כמנהגו נוהג.

אורית סטרוק: אותו דבר לגבי הזכות להתגונן מפני עוולות שלטוניות.

אורית סטרוק: בכל מקום במדינת ישראל, אדם שנגרם לו עוול על-ידי השלטונות יכול ללכת ולקבול על העוול הזה, לנהל הליך משפטי ולהוכיח את צדקתו.

אורית סטרוק: ביהודה ושומרון המתיישב היהודי נשלח לוועדת עררים.

אורית סטרוק: הוא יכול להשקיע בדיון שם את כל הונו ואת תשומת הלב שלו, ולהביא את עורך-הדין המוכשר ביותר ולזכות ולהצליח ולהוכיח שהוא הצודק ושנגרם לו עוול.

אורית סטרוק: אבל אז מסתבר שההחלטה של ועדת העררים היא בגדר המלצה בלבד.

אורית סטרוק: השלטונות יכולים לזרוק אותה לכל הרוחות, וזה קורה פעם אחר פעם.

אורית סטרוק: האזרח מנצח, לכאורה, בבית-המשפט את השלטונות, אבל השלטונות ממשיכים לצפצף עליו.

אורית סטרוק: זאת מציאות בלתי אפשרית מבחינת זכויות אדם אבל זה מה שקורה וזה מה שכתוב בדוח שלפנינו.

אורית סטרוק: אותה בעיה לגבי זכות הקניין.

אורית סטרוק: כולנו שמענו לפני שלושה חודשים שראש הממשלה אמר שאת בית-המכפלה בחברון יש לאכלס לאלתר, ובכל זאת הוא עומד עד היום בשיממונו.

אורית סטרוק: למה?

אורית סטרוק: כי ליהודים ביהודה ושומרון אין זכויות קניין.

אורית סטרוק: ערבי יכול ללכת, לקנות בית בחברון ופשוט להיכנס לגור, אבל יהודי, הוא צריך לעבור שבעה מדורי גיהינום ורק לאחר שנים אולי הוא ייכנס לבית.

אורית סטרוק: מחברי הדוח כותבים שהדבר הזה פוגע בזכות יסוד, הלוא היא זכות הקניין; לוקה באפליה ממניע פסול, הלוא הוא המניע הלאומי, גזעני או איך שאני רוצה לקרוא לזה, של אפליית היהודים דווקא לרעה; ולכן, הם אומרים שאין להשלים עם קיומו.

אורית סטרוק: ובכל זאת, ממשלת ישראל משלימה עם קיומו.

אורית סטרוק: ועוד ועוד ועוד.

אורית סטרוק: הדוח חושף מציאות קשה מאוד של רמיסה שיטתית, רחבת היקף ומכוונת של זכויות היסוד של ציבור גדול ונאמן, ציבור שהוא שותף מלא לכל החובות האזרחיות, ואין שום הצדקה להפלות אותו לרעה.

אורית סטרוק: לפני כשנה אמר שר הביטחון, שמופקד על האזור שעליו אנחנו מדברים, שליבת הדוח כבר אומצה על-ידי הממשלה.

אורית סטרוק: הוא התכוון להחלטת ממשלה מס' 5251 שקובעת שלעם היהודי יש זכות טבעית, היסטורית וחוקית במולדתו, ומזכירה גם את האזורים השנויים במחלוקת בארץ-ישראל, קרי את יהודה ושומרון.

אורית סטרוק: ואז אמר שר הביטחון בריאיון לתקשורת: "ההחלטה העקרונית כבר התקבלה, ועכשיו כל השאר הוא עניין של יישום באחריות משרד הביטחון מטעם הממשלה".

אורית סטרוק: אנחנו עדיין מחכים ליישום.

אורית סטרוק: אנחנו מחכים לזכויות האדם שלנו.

אורית סטרוק: תודה רבה.

יוני שטבון: תודה רבה לחברת הכנסת אורית סטרוק.

יוני שטבון: אני רק יכול להעיד שחברת הכנסת אורית סטרוק הקימה ארגון מדהים לזכויות אדם ביהודה ושומרון, שנותן שירות לכל המעוניין.

יוני שטבון: חבר הכנסת מסעוד גנאים, בבקשה.

מסעוד גנאים: כבוד היושב-ראש, כבוד השר, חברי חברי הכנסת, אני לא יודע איך ביום זכויות האדם, שמציינים בו את ההכרזה החשובה ביותר, מצטטת חברת הכנסת סטרוק את אחד הדוחות שבאים להצדיק את הכיבוש, את גזלת אדמתם של הערבים הפלסטינים.

אורית סטרוק: זהו, שלא היה כיבוש, זה העניין.

מסעוד גנאים: שם זה שטח כבוש, ואם מדברים על זכויות אדם וזכויות אדם בשטחים כבושים, אז כדאי לדבר על ההתקפות של המתנחלים, על שרפת השדות, הרכבים, על כל הדברים שעושים המתנחלים בגדה המערבית ובשטחים הכבושים.

מסעוד גנאים: כבוד היושב-ראש, הדבר המהפכני והחשוב שהביאה ב-10 בדצמבר 1948 ההכרזה בדבר זכויות האדם זה שהיא אמרה דבר פשוט – שזכויות אדם אינן עניינה הפרטי של המדינה, של כל מדינה; הן דבר אוניברסלי, הן עניינו של כל העולם.

מסעוד גנאים: ובנוסף לזכויות הטבעיות בחיים של חירות, חופש ביטוי, דת, מצפון, היא הוסיפה גם את הזכויות האזרחיות והחברתיות של חינוך, של עבודה, של תעסוקה באופן שווה ובאופן הגון.

מסעוד גנאים: וכל מדינה נמדדת לפי כללים אלה.

מסעוד גנאים: לא יודע מי אמר על מדינת ישראל, שהעולם ישפוט אותה לפי התייחסותה ולפי התנהגותה כלפי המיעוט הערבי-פלסטיני שחי בה.

מסעוד גנאים: אם שופטים את מדינת ישראל לפי האמרה הזאת, אם היא הולכת לפי זכויות אדם, אזרח, או אפילו לפי אחד הסעיפים של מגילת העצמאות – בלי הבדל גזע ומין ודת – היא נכשלה במבחן הזה.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, לפני המהפכה הצרפתית במאה ה-18, והאמריקנית, גם כן במאה ה-18 – יש ח'ליף.

מסעוד גנאים: הח'ליף עומר אבן אל-ח'טאב, הח'ליף השני במדינה המוסלמית, הייתה לו אמרה חשובה מאוד, שבה הוא התנגד להתקפה ולעושק של אחד המושלים, המושל של מצרים, שבנו הכה את בן המיעוט הקופטי, והוא אמר את האמרה המפורסמת: מתא אסתעבּדתם א-נאס וקד ולדתהם אמהאתהם אחרארן – מתי שעבדתם את האנשים, מתי הפכתם אותם לעבדים, והם לחופשי נולדו.

מסעוד גנאים: זה לפני המהפכה הצרפתית ולפני האמריקנית ולפני ג'ון לוק והובס ורוסו ומונטסקיה ואחרים.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, כאשר האדם, לפי הפילוסופים, היה במצב הטבע, היו לו חופש וחירות אבסולוטיים.

מסעוד גנאים: אבל כאשר הוא התארגן, כי בעל כורחו הוא היה חייב לחיות חיי קבוצה וחברה כדי להגן על עצמו מעצמו ומאחרים, הוא ויתר על קצת מחירותו לטובת הכלל.

מסעוד גנאים: והמדינה, אחר כך, היא נהפכה לכלי כדי לשמור ולאזן בין שני הדברים האלה: לשמור את הזכויות הטבעיות שלו – חופש, חירות, חופש הביטוי, חיים; ובהיותו אזרח יש חוקים שהוא פועל תחתם.

מסעוד גנאים: כל מדינה צריכה לשאול את עצמה, מדינת ישראל, שגם היא הוקמה באותה שנה, 1948, היא צריכה לשאול את עצמה כאשר היא מתפארת וגאה בדמוקרטיה היחידה במזרח התיכון – אבל היא ממש באותה מהירות סותרת את עצמה כאשר היא גם מתגאה שהיא המדינה היהודית היחידה בעולם.

מסעוד גנאים: מה שקורה היום, אם אני מביא דוגמה ממה שקרה היום בכפר עכברה, בצפון, ליד צפת, הפשע של "תג מחיר"; מה שקרה לפני יומיים בבאקה-אלע'רביה, ריסוס כתבי נאצה וכתובות גזעניות נגד הנביא מוחמד עליו השלום על מסגד והשחתת רכבים שם.

מסעוד גנאים: זה נובע מאידיאולוגיה גזענית שאומרת שהלגיטימי פה הוא רק היהודי, והערבי אין לו לגיטימיות פה.

מסעוד גנאים: הדבר הבסיסי, לפי דעתי, שגורם לכל האפליה וההדרה של הערבים הפלסטיניים, הוא אי-הכרה בשוני שלהם מהרוב.

מסעוד גנאים: ואם באמת רוצים להתגאות בדמוקרטיה, אז שתהיה דמוקרטיה אמיתית, לא על תנאי ולא בעירבון מוגבל.

מסעוד גנאים: תודה.

יוני שטבון: תודה רבה לחבר הכנסת מסעוד גנאים.

יוני שטבון: חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה, בבקשה.

ג'מאל זחאלקה: מכובדי היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, אחת התרומות החשובות ביותר של המונותיאיזם – ויש לו הרבה תרומות לתרבות האנושית – היא המצאת מושג האדם, המצאת ההומניזם, כי הוא מניח שלכל בני-האדם מקור אחד; יש להם לא רק אותה ביולוגיה אלא גם אותה זכות קיום.

ג'מאל זחאלקה: על המסד הזה נוצר המושג של האדם – אנחנו מדברים על זכויות האדם.

ג'מאל זחאלקה: אחר כך זה התפתח לאדם השווה, לא לאדם ההייררכי –the equal man .

ג'מאל זחאלקה: בתרבות האנושית המודרנית המושגים של צדק – בעיקר צדק – תורגמו לשורה של זכויות קונקרטיות, חלקן בעלות אופי משפטי, שאנחנו מדברים עליהן היום, ביום זכויות האדם.

ג'מאל זחאלקה: אני באתי עכשיו מתל-אביב.

ג'מאל זחאלקה: הייתי בשגרירות דרום-אפריקה ומסרתי את ניחומי, יחד עם חברי לסיעה באסל גטאס ומזכ"ל המפלגה עווד עבד אל-פתאח, על מותו של נלסון מנדלה, אחד הלוחמים הגדולים למען זכויות האדם.

ג'מאל זחאלקה: מאבקו של נלסון מנדלה היה מאבק בעל אופי כפול: שלילי, במובן הטוב של שלילי, כלומר נגד גזענות, לביעור הגזענות, לחיסול הגזענות, ובעד האדם.

ג'מאל זחאלקה: הוא דיבר על זכויות שוות לכולם – לכולם יש את הזכות לחיות, לקבל את הזכויות שלהם – וזה בעצם סוד הצלחתו של נלסון מנדלה וסוד ההערצה של כל כך הרבה אנשים כלפיו.

ג'מאל זחאלקה: בעיני, השיעור הגדול ביותר ממאבקו של נלסון מנדלה הוא שגזענות צריך לחסל, גזענות צריך להביס, לא להתפשר אתה; לא חצי גזענות, לא רבע גזענות.

ג'מאל זחאלקה: כי מי שלא יודע, אנחנו מכירים את התוצאה הסופית בדרום-אפריקה, אבל בדרך היו הרבה הצעות של compromise, ונלסון מנדלה וחבריו טבעו את המושג בן-האלמוות: Racism should be defeated – not compromised.

ג'מאל זחאלקה: את הגזענות צריך לחסל; לא לחפש פשרות אתה, לא להתפשר אתה.

ג'מאל זחאלקה: אי-אפשר לדבר על זכויות אדם בקונטקסט שלנו בלי לדבר על גזענות.

ג'מאל זחאלקה: אי-אפשר לדבר על זכויות אדם ולחלק את בני-האדם לשני סוגים מבחינת זכויותיהם, כפי שקיים היום בארץ.

ג'מאל זחאלקה: אני אביא רק שתי דוגמאות קצרות מאוד על פגיעה בזכות הקניין של הציבור הערבי, של האזרחים הערבים.

ג'מאל זחאלקה: יותר מ-75% מהאדמות שלנו הופקעו, ותמיד ההפקעה הייתה בכיוון אחד.

ג'מאל זחאלקה: הרבה מדינות מפקיעות, דרך אגב, אבל כאן ההפקעה הייתה כל כך גדולה והלכה בכיוון אחד: לקחו מערבים והעבירו ליהודים.

ג'מאל זחאלקה: אף פעם לא בכיוון ההפוך.

ג'מאל זחאלקה: תמיד.

ג'מאל זחאלקה: אני בא מהיישוב כפר-קרע: 28,000 דונם לפני 1948, היום – 7,500 דונם.

ג'מאל זחאלקה: לאן הלכו האדמות?

ג'מאל זחאלקה: תסתכלו סביב: הלכו לקיבוצים, הלכו למושבים, הלכו למחנות.

ג'מאל זחאלקה: היום אני רואה את היישוב בעוד 20, 30 שנה; מה יהיה מצבו כאשר לקחו לו את האדמה?

ג'מאל זחאלקה: הייתה כאן פגיעה מכוונת, מרושעת, בזכות הקניין, שהיא זכות יסוד.

ג'מאל זחאלקה: ועכשיו לא מנסים לתקן את העוול – כי ביהדות, כפי שאני מבין אותה, יש העניין הזה של תיקון – – –

מיקי רוזנטל: תיקון עולם.

ג'מאל זחאלקה: תיקון עולם.

ג'מאל זחאלקה: גם תיקון של עוולות – זו כמעט מצווה בכל מערכת אתית, של אתיקה: לתקן עוול, לא להמשיך את העוול.

ג'מאל זחאלקה: רוצים להמשיך את העוול על-ידי תוכנית פראוור.

ג'מאל זחאלקה: פגיעה שנייה – למשל בזכות להקים משפחה.

ג'מאל זחאלקה: אפילו – אני מסיים – אפילו בדרום-אפריקה, כבוד היושב-ראש, יש החלטה משנת 1983 של בית-המשפט העליון של דרום-אפריקה שקבע מפורשות שהזכות להקים משפחה היא זכות מקודשת, וכל חוקי הגזע וההפרדה הגזעית, אסור שיפרידו משפחות – בעל מאשתו או אישה מבעלה או מילדיה או אב מבנותיו.

ג'מאל זחאלקה: בארץ עושים את זה בחוק שעבר בכנסת, חוק איסור איחוד משפחות.

ג'מאל זחאלקה: זו פגיעה שאפילו משטר האפרטהייד בדרום-אפריקה התנגד לה.

ג'מאל זחאלקה: בית-המשפט העליון בישראל הכשיר את השרץ הזה, ובית-המשפט העליון של משטר האפרטהייד בדרום-אפריקה התנגד לדבר הזה.

ג'מאל זחאלקה: לכן, כשמדברים על זכויות אדם, זה לא צריך להיות מסע של גלגול עיניים.

ג'מאל זחאלקה: תסתכלו בעיניים על מצבן, על המצב הקשה של זכויות האדם.

ג'מאל זחאלקה: אני חושב שקודם כול תכירו באזרחים הערבים כבני-אדם, ואז אולי, אולי, תתחילו לחשוב על הזכויות שלהם.

ג'מאל זחאלקה: תודה.

יוני שטבון: תודה רבה לחבר הכנסת ג'מאל זחאלקה.

יוני שטבון: ישיב לדברים השר עמיר פרץ בשם שרת המשפטים.

יוני שטבון: בבקשה.

עמיר פרץ: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, ראשית אני רוצה להודות לתמי שמע ולפייגי שנמצאות כאן, אבל אחר כך נודה להן.

עמיר פרץ: בנושא הבא נרחיב את התודה על הנוכחות שלהן, שהיא בהחלט סמלית מאוד.

עמיר פרץ: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, ביום הזה, יום זכויות האדם הבין-לאומי, אין בכלל ספק שלא ניתן להתעלם מכך שאנו מציינים את היום הזה על רקע ימי האבל על נלסון מנדלה.

עמיר פרץ: יותר מכולם נלסון מנדלה מסמל את המאבק לזכויות האדם, לחירות האדם – חירותו הפוליטית, חירותו האזרחית, חירותו הכלכלית.

עמיר פרץ: אבל החירות החשובה ביותר מתחילה בראש ובראשונה בהשתחררות מהשנאה והפחד.

עמיר פרץ: ואני מביא כמה ציטוטים מדברי נלסון מנדלה.

עמיר פרץ: הראשון: מי ששולל מן הזולת את חירותו, שבוי בידי השנאה, הדעות הקדומות וצרות האופק.

עמיר פרץ: ועוד ציטוט: כדי לעשות שלום עם האויב צריך לעבוד אתו יחדיו, והוא יהפוך לבן-בריתך.

עמיר פרץ: ועוד ציטוט: אני מתעב את הגזענות, משום שאני רואה בה תופעה ברברית אם היא מגיעה מצדו של בן-אדם, שחור או לבן.

עמיר פרץ: ואחרון: אינני חופשי באמת ובתמים אם אני שולל את חירותו של מישהו אחר.

עמיר פרץ: אין ספק כי כאן, במדינת ישראל, אנו צריכים להגדיר את זכויות האדם בישראל.

עמיר פרץ: ואין הדברים מובנים מאליהם, כי הגדרה של זכויות אדם יכולה להסתפק בכך שלאדם יש זכויות פוליטיות, חירויות מסוימות, ובזה מסתכמת ההגדרה כולה.

עמיר פרץ: ראשית צריך להזכיר, כפי שהזכירו חברי הכנסת קודם, שלצערנו הרב אין חוקה בישראל, וזה פגם עצום.

עמיר פרץ: נכון שיש זכויות בסיסיות שהוגדרו בחוקי-יסוד, אבל יש זכויות אחרות שאינן מוגדרות עדיין.

עמיר פרץ: יש חוקי-יסוד שמדברים על כבוד האדם וחירותו, חוקי-יסוד שמדברים על חופש העיסוק.

עמיר פרץ: אבל אחד מחוקי-היסוד החשובים ביותר, חוק-יסוד: זכויות חברתיות, לצערנו הרב עדיין איננו קיים, ושום קואליציה עוד לא הצליחה להגיע להסכמה שתהיה בהחלט תמיכה מקיר לקיר, למרות שאני חושב שאנחנו בהחלט קרובים לרגע הזה.

עמיר פרץ: כי היו בהחלט זמנים שדווקא המפלגות החרדיות התנגדו לחוק-יסוד: זכויות חברתיות, ואני מעריך שהיום יש סיכוי גדול ליצור קונסנזוס סביב החוק הזה.

עמיר פרץ: אבל מבחינתי, זכותו של אדם להיאבק הִנה בראש ובראשונה אם אנחנו מצליחים להבטיח לו את הזכות לעבוד בכבוד, להתפרנס בכבוד.

עמיר פרץ: כאשר 30% מהאוכלוסייה הישראלית נמצאת מתחת לקו העוני, אף-על-פי שחלקם הם ציבור עובדים – לפחות מפרנס אחד, לעתים שני מפרנסים, ולמרות הכול הם מתחת לקו העוני – עבורי אדם שנאבק על פת לחמו מבוקר עד ערב ומוצא את עצמו לעת ערב עייף, מותש, ללא כל יכולת לקיים זמן איכות עם משפחתו, ללא יכולת לדבר על חופש, על חירות, כי הוא חסר אותה; אדם החי באימה מפיטורים מעל ראשו הוא אדם שחירותו מוגבלת; אדם שחי באימה שמא לא יוכל לקבל שירותי בריאות באופן מלא הוא אדם שחירותו מוגבלת; אדם שלא בטוח שאם יפרוש יהיו לו מספיק זכויות לכלכל את משפחתו בזיקנתו הוא אדם שחירותו מוגבלת.

עמיר פרץ: החקיקה הישראלית היא חקיקה מתקדמת, אך היא אינה חקיקה מושלמת.

עמיר פרץ: לשמחתנו, יש יותר הגנה בתחומים ממוקדים וחשובים כמו זכויות נשים, זכויות ילדים, זכויות של אוכלוסיות מיעוטים, אך עוד ארוכה הדרך, כי לעתים התחושה של הפער, של קיפוח קיימת, ולצערי הרב היא גם מאוד מוצדקת.

עמיר פרץ: אני רוצה לומר כמה משפטים על חופש הדת, חופש הפולחן.

עמיר פרץ: אני חוזר מסיור שקיימתי היום בבאקה-אלע'רביה.

עמיר פרץ: ביקרתי בעירייה, בבתי-הספר, במכללה.

עמיר פרץ: ראיתי מהפכה בתחום ההגנה על הסביבה.

עמיר פרץ: ראיתי גישה חדשה ומהפכנית לאיכות הסביבה, אך לא יכולתי להתעלם מאירוע שהתרחש לפני יומיים ואשר העיב על הסיור כולו, ולצערי אירוע דומה מתרחש גם ביום הזה.

עמיר פרץ: האירוע שבו רוסס מסגד הוא אירוע שאסור, קודם כול למי שמרגיש שהוא יהודי, לעבור עליו לסדר-היום.

עמיר פרץ: אני חושב שהתופעה הזאת של פגיעה במקומות קדושים, לא חשוב לאיזו דת, יהיה אדם מוסלמי, יהיה אדם נוצרי, יהיה יהודי, זו פגיעה שאסור למדינת ישראל לעבור עליה לסדר-היום.

עמיר פרץ: מה היינו עושים אילו היינו רואים היום בית-כנסת מרוסס – לא בישראל, אפילו במקום אחר בעולם?

עמיר פרץ: היינו מתקוממים כולנו, לא מסכימים להשלים עם זאת.

עמיר פרץ: זה מבחן חשוב.

עמיר פרץ: אם רוצים שרוב יהודי יביט באופן הכי ישיר בעולם כולו ויאמר: יש לנו הזכות להיות רוב יהודי – הוא צריך להוכיח שהוא מסוגל גם להגן וגם לתת זכויות מלאות למיעוט שחי בתוכו, יחד אתו.

עמיר פרץ: כי מבחנו של רוב הוא לא בזה שהוא מגן על הרוב; מבחנו של רוב הוא בראש ובראשונה כיצד הוא מצליח להגן על מיעוט שחי ביחד אתו.

עמיר פרץ: אין מבחן חשוב יותר למדינה דמוקרטית.

עמיר פרץ: ואני מאוד מקווה שאכן המשרד לביטחון פנים, עם כל הגורמים, וגורמי החקירה, לא ירפו בשום פנים ואופן עד שיביאו לידי מיצוי הדין את אותם אנשים שמסתתרים מאחורי הכותרת הזאת של "תג מחיר", שהיא פשוט דבר שאסור להשלים אתו, לא בשטחים ולא מחוץ לשטחים.

עמיר פרץ: אני רוצה לומר כי המשא-ומתן לשלום נותן לנו סיכוי להשתחרר מכבלים של השליטה על עם אחר.

עמיר פרץ: הנסיבות חשובות, אך מבחינה היסטורית – לא בטווח של 50 שנה אלא בטווח של מאות שנים – הפרק הארוך הזה של השהייה ביהודה ושומרון תוך שליטה על עם אחר ותוך פגיעה יומיומית בבני-אדם אחרים, המציאות הזאת היא מציאות שפוגעת באופן קשה ביותר בנפשם של צעירינו המשרתים בשטחים.

עמיר פרץ: אני יודע שיש מי שיאמרו כי מדובר בנסיבות שאי-אפשר להתעלם מהן, בנסיבות קיומיות, בנסיבות ביטחוניות.

עמיר פרץ: אבל יום אחרי שייחתם הסכם השלום, כל אחד מאתנו יבכה על הימים המיותרים שבהם שלחנו את צעירינו להסתובב באותם מחסומים, שלעתים משחיתים נפשו של אדם, לעתים מביאים אותו לידי עימות, לידי חיכוך, ולאחר מכן החיכוך הזה משליך על אורח חייו לשנים רבות.

עמיר פרץ: ולכן אני בא ואומר: זו מציאות שחייבים לשנות אותה.

עמיר פרץ: מי שמדבר על זכויות אדם, מי שמדבר על חירויות פוליטיות, מי שמדבר על זכות להגדרה עצמית, מוכרח להבין ולומר: אנחנו מוכרחים לסיים את המשא-ומתן עם הפלסטינים.

עמיר פרץ: ואין מה לעשות, כל אלה שמדברים במושגים: מה הם נותנים לנו?

עמיר פרץ: למה אנחנו צריכים לתת להם?

עמיר פרץ: כי אנחנו הצד החזק.

עמיר פרץ: אנחנו צריכים לומר לעצמנו: טוב שכך, טוב שאנחנו הצד החזק, שלא צריך לקבל אלא יכול רק לתת.

עמיר פרץ: וזו שעה שהיא שעה חשובה ביותר, ואני מקווה שמדינת ישראל לא תיתן לה לחמוק מידינו, כי שעות כאלה לא חוזרות על עצמן.

עמיר פרץ: אני יודע שיש הרבה מאוד סקפטיים, הרבה מאוד פסימיים, הרבה מאוד כאלה שלא מאמינים, ומדינת ישראל מתחלקת בין מחנה הפחד למחנה התקווה; בין אלה שרוצים לנהל את הסכסוך לאלה שרוצים לפתור את הסכסוך.

עמיר פרץ: וביום הזה, היום שבו אנו מדברים על חירויות, מחובתנו לבוא ולדבר על תקווה ועל הסיכוי לפתור את הסכסוך.

עמיר פרץ: תודה.

משה זלמן פייגלין: תודה, כבוד השר.

משה זלמן פייגלין: אני מבין שהמציעים מסתפקים בתשובת השר.

משה זלמן פייגלין: אני צודק?

משה זלמן פייגלין: אם כך, נאפשר לחבר הכנסת ברכה, שלא נכח קודם לכן, לפנים משורת הדין, לתת עמדה נוספת מהמיקרופון.

משה זלמן פייגלין: בבקשה.

מוחמד ברכה: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אדוני השר, הייתי מאוד רוצה שהעמדות שביטאת מעל הדוכן יהיו העמדות של הממשלה, אבל כידוע אתה עוף זר ומוזר בתוך הממשלה הזאת, ולכן לא הייתי אומר שמה שאמרת משקף את דעות הממשלה, על אף אי-אלה הסתייגויות מהדברים.

מוחמד ברכה: אגב, לקראת הדיון הזה חזרתי על ההכרזה בדבר זכויות האדם, שאושרה ב-10 בדצמבר 1948, והיום, 10 בדצמבר, זה יום זכויות האדם הבין-לאומי.

מוחמד ברכה: באותה הכרזה, אדוני היושב-ראש, יש 30 סעיפים.

מוחמד ברכה: ניסיתי למצוא סעיף אחד שמדינת ישראל אינה מפרה אותו, ואני אומר לכם, לא הצלחתי.

מוחמד ברכה: לא הצלחתי למצוא אף סעיף מתוך ה-30 שמדינת ישראל אינה מפרה, החל מהסעיף הראשון, שכל בני האדם נולדו חופשיים ושווים – בזמן שילדים ערבים נקראים כאן "סכנה דמוגרפית", ועד: אדם לא ינושל בצורה שרירותית מרכושו, וכו' וכו' – כל פראוור וכו' וכו', וחוק ההסתננות.

מוחמד ברכה: בעצם כל הסעיפים, כל הפרקים של האמנה בדבר זכויות האדם, מופרים על-ידי חקיקה.

מוחמד ברכה: לא על-ידי פרקטיקה ממשלתית אלא על-ידי חקיקה בראש ובראשונה.

מוחמד ברכה: ולדעתי, אם צריך, אדוני השר פרץ, אם צריך להסיק מזה משהו, אני חושב שטוב ללמוד את האמנה, את ההכרזה, ולראות את מבול הכישלונות של מדינת ישראל בכל מה שקשור לזכויות אדם.

משה זלמן פייגלין: תודה.

מוחמד ברכה: אני חושב שזה יהיה הביטוי האמיתי של העלאת הצורך במחויבות לזכויות אדם ולא במילים כלליות.

מוחמד ברכה: תודה רבה.

משה זלמן פייגלין: תודה, חבר הכנסת ברכה.

משה זלמן פייגלין: אנחנו הסכמנו, אם כן, להסתפק בתשובת השר, כן?

משה זלמן פייגלין: תודה.

משה זלמן פייגלין: ציון היום הבין-לאומי לשוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות

משה זלמן פייגלין: אנחנו עוברים לציון היום הבין-לאומי לשוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות.

משה זלמן פייגלין: יושב-ראש הבית נמצא בהלווייתו של נלסון מנדלה וביקש ממני להקריא את הנאום שהוא הכין לכבוד היום הזה.

משה זלמן פייגלין: אז אני קורא עכשיו את דבריו של יושב-ראש הכנסת.

מוחמד ברכה: למה דווקא אתה, אדוני היושב-ראש?

משה זלמן פייגלין: תאמין לי שגם לי היו אי-אלו הערות להעיר במהלך הנאומים האחרונים ושמרתי אותן לעצמי, אז גם אתה יכול לנהוג בצורה דומה.

משה זלמן פייגלין: חברי הכנסת, אנו מציינים היום את היום הבין-לאומי לשוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות, והתחושה ביום זה היא מעורבת.

משה זלמן פייגלין: מצד אחד, אנחנו יכולים להביט בסיפוק על ההתקדמות הרבה ברמת המודעות והחקיקה.

משה זלמן פייגלין: מצד שני, המלאכה עוד רבה.

משה זלמן פייגלין: כל אחד מאתנו נתקל לעתים קרובות במקומות שבהם אין לנכים דריסת רגל.

משה זלמן פייגלין: פעמים רבות אתה צועד ברחוב כהולך רגל, נאלץ לפלס את דרכך בין מדרכות הרוסות, מדרגות תלולות, עמודי חשמל ועצים החוסמים את המעבר, לצד מכוניות החונות על המדרכה.

משה זלמן פייגלין: בזווית העין אתה רואה אימהות עם עגלות ילדים הצועדות על הכביש חשופות לסכנה.

משה זלמן פייגלין: אט אט מחלחלת בך ההכרה שאילו היית נכה היו המעבר ברחוב הזה, הגישה למסעדה הממוקמת בו, או לבית-הכנסת הנמצא בו, חסומים עבורך.

משה זלמן פייגלין: אתה מבין שאנשים נכים ומוגבלים מודרים ממקומות רבים, מקומות רבים מדי, שמהווים אקסטריטוריה עבורם.

משה זלמן פייגלין: אנשים עם מוגבלויות מולדות או נרכשות מתמודדים בכבוד עם מוגבלויותיהם.

משה זלמן פייגלין: הם מתמודדים בכבוד עם האתגר המונח לפניהם.

משה זלמן פייגלין: הילד כבד-הראייה, הילדה הזקוקה לקביים והנערה המתקשה בשמיעה מתמודדים עם קשייהם באופן יומיומי ומכובד.

משה זלמן פייגלין: אבל החברה איננה מתמודדת עם מגבלותיה.

משה זלמן פייגלין: אנחנו לא מתמודדים עם המכשולים המיותרים, נראים ובלתי נראים, שאנחנו מעמידים בדרכם של בעלי המוגבלות.

משה זלמן פייגלין: הקושי הגדול העומד בפני בעלי המוגבלויות אינו המגבלה אלא ההתמודדות עם חברה אדישה ועיוורת למגבלותיהם.

משה זלמן פייגלין: חברי הכנסת, הדוברים הטובים ביותר לאנשים עם מוגבלויות הם האנשים בעלי המוגבלות עצמם.

משה זלמן פייגלין: בכנסת הנוכחית ישנם דוברים טובים ממני שידעו לתאר באופן נכון יותר ואמין יותר את הדברים שעוד צריכים להיעשות על מנת שנפרע את שטר ההתחייבות למלוא שוויון הזכויות וההזדמנויות לאנשים עם מוגבלויות.

משה זלמן פייגלין: חברי הכנסת הללו פועלים באופן רציף ולאורך שנים לשינוי מצבם של האנשים בעלי המוגבלויות, ובמיוחד לשינוי הסטריאוטיפ והתדמית השגויה שלהם בעיני החברה, תוך מתן דוגמה אישית של ההתמודדות שלהם עם מגבלותיהם.

משה זלמן פייגלין: חברי הכנסת הללו עומדים בחזית של מהלכים חברתיים ואחרים שמטרתם הענקת שוויון זכויות והזדמנויות לאנשים עם מוגבלויות.

משה זלמן פייגלין: לפני שנשמע אותם, ובמיוחד את יוזם הדיון, חבר הכנסת אילן גילאון, אני רוצה לשבח אותנו, את הכנסת, על תהליך ההנגשה שהיא עוברת בשנים האחרונות ואף בשנה האחרונה.

משה זלמן פייגלין: רק לאחרונה חנכנו מעלונים נוספים בטרקלין שאגאל ובמזנון הכללי, מתוך מטרה להנגיש חלקים נוספים של הבניין הישן של הכנסת.

משה זלמן פייגלין: הכנסת תעשה כל מאמץ להיות נאה דורשת ונאה מקיימת.

משה זלמן פייגלין: כיושב-ראש הכנסת אני פתוח לרעיונות נוספים, שיביעו באופן המלא ביותר את היותה של הכנסת בית נגיש לכל תושבי מדינת ישראל.

משה זלמן פייגלין: עד כאן דבריו של יושב-ראש הכנסת יולי אדלשטיין.

משה זלמן פייגלין: נעבור עכשיו להצעות לסדר-היום מס' 1746, 1750, 1752, 1790, 1816 ו-1820 בנושא: ציון היום הבין-לאומי לשוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות.

משה זלמן פייגלין: ראשון הדוברים, חבר הכנסת אילן גילאון, בבקשה.

אילן גילאון: אדוני היושב-ראש, תודה רבה לך, כבוד השר להגנת הסביבה, חברי חברי הכנסת, תודה ליושב-ראש הכנסת על דבריו הנכוחים והחמים; הוא נמצא כעת בהלווייתו של נלסון מנדלה, שהוא עצמו כותרת נאותה לדיון ביום כזה, יום זכויות האדם הבין-לאומי והיום הבין-לאומי לזכויות אנשים עם מוגבלויות, שזה היינו הך בעצם, זה אותו הדבר.

אילן גילאון: הנגישות, אדוני היושב-ראש, זה state of mind, וקודם כול דרך חשיבה.

אילן גילאון: זו פילוסופיה של חיים, זה מדד לטיבה של חברה.

אילן גילאון: מדי שנה אנחנו מציינים, אדוני – פעם קראנו לזה יום הנכה הבין-לאומי, אבל איננו משתמשים עוד במונח "נכה"; אנחנו מדברים על "בעלי מוגבלויות" משום שנכות היא עניין אינדיבידואלי, פסיכולוגי, ואילו מוגבלות היא עניין אוניברסלי, ואתו אנחנו צריכים להתמודד כאשר אנחנו מגדירים בצורה מדויקת את תפקידה של החברה ואת תפקידו של הפרט, ועוד אומר דבר או שניים על כך.

אילן גילאון: השנה בחרנו להקדיש את היום הבין-לאומי לאדם עם מוגבלות למוגבלות שהיא סמויה מן העין, אדוני, אולי המוגבלות הסטיגמטית ביותר, כזאת שאנחנו לא רוצים לגעת בה, והיא המוגבלות הנפשית.

אילן גילאון: אם שאר המוגבלויות נראות לעין, אדוני, וכאשר אנחנו מנגישים אנחנו משתמשים בטכנולוגיה, המוגבלות הזו, אנחנו לא נוגעים בה, למרות שהיא נוגעת לספקטרום שכל אחד מאתנו חליפות יכול להימצא שם מאוד בקלות, לעתים לפרקים, לעתים בצורה ארוכה, לעתים בצורה מז'ורית, לא עלינו, והיא משפיעה באופן חזק מאוד על התפקוד שלנו.

אילן גילאון: אבל בחרנו היום להוציא מן הארון את הבושה מפני הפגיעות הנפשית.

אילן גילאון: יש אנשים שמעדיפים לקרוא לזה מוגבלות פסיכיאטרית.

אילן גילאון: אני אומר לך, פצע נפשי.

אילן גילאון: כל אחד מאתנו, אני רוצה להעיד על עצמי: גם אני חולה בנפשי מדי פעם.

אילן גילאון: אני חושב שגם אדוני, וכל אחד מאתנו.

אילן גילאון: יש לכל אחד מאתנו ימים כאלה, שבהם אנחנו קצת חלשים ואומרים לעצמנו: יאללה, נכסה את ראשנו בשמיכה ולא בא לנו לקום אל יומנו.

אילן גילאון: קורה, לא פעם.

אילן גילאון: והגבורה העילאית הגדולה היא שאנחנו כן קמים ואנחנו כן מתמודדים כל פעם מחדש, אבל על כך אנחנו צריכים לדבר.

אילן גילאון: ולכן, קיימת רקמה אנושית, אדוני, הביחד שלנו, שצריך לעזור לנו, כי אנחנו – במובן הזה המשמעות של כוח משותף להתמודד.

אילן גילאון: הנגישות, אדוני, היא מגדירה באופן מדויק את מערכת היחסים בין הפרט לכלל, כאשר תפקידו של הכלל להנגיש ותפקידו של הפרט לגשת.

אילן גילאון: והיא אומרת שכל אדם – וזו בעצם המשמעות של זכויות אדם, זו בעצם המשמעות של חירות, זו בעצם המשמעות של הגדרה עצמית – המשמעות שהאדם הוא תכלית הכול, הפרט הוא תכלית הכול, ולכל פרט יש הזכות להגיע למחוז חפצו בצורה מכובדת ועצמאית.

אילן גילאון: זה מין חשיבה כזאת, אדוני היושב-ראש, לא של כלכלנים ולא של פוליטיקאים ולא של מדינאים; זו חשיבה של סנדלרים, שחושבים כל העת איך הם יתפרו את הסוליה הנוחה והטובה ביותר והנעל הטובה ביותר לזולתם כדי שיגיעו אל מחוז חפצם, וזולתם חוזר חלילה, תופר את זה להם.

אילן גילאון: זה סוד הסינרגיה למעשה.

אילן גילאון: זה הכוח האמיתי של חברה.

אילן גילאון: ואם אתם תנסו לקחת את מדד הנגישות, אתם תראו שהוא מדד לאיכות חיים בחברה, מדד לתוצר גולמי לאומי, שהוא מדד לקו עוני.

אילן גילאון: הוא מדד לכל דבר אחר, כי בחברה שכל הזמן שמה בראש מעייניה את הרצון לאפשר לפרט להגיע למחוז חפצו בצורה מכובדת ועצמאית, גם שאר הדברים נראים טוב.

אילן גילאון: אני לא יודע אם אתה רואה, אדוני, לפעמים ראיתי בטלוויזיה ולא הבנתי בדיוק את המשחק הזה.

אילן גילאון: זה משחק עם מין כדור כזה עם ידית, שמחליקים אותו על קרח, ולפניו יש שני אנשים שכל הזמן מטאטאים את הקרח.

אילן גילאון: לא הבנתי למה הדבר הזה קורה.

אילן גילאון: הדבר הזה נעשה כך, כי הם רוצים להחליק את הקרח לכדור, כדי שיוכל להגיע בקלות אל השער.

אילן גילאון: זו תנועה מתמדת, שאותה אנחנו מקיימים כל הזמן.

אילן גילאון: הביטוי הפילוסופי, הביטוי state of mind, בסופו של דבר מסתכם ומסתיים בקביעת סדר העדיפויות.

אילן גילאון: בניגוד למה שחושבים, אין דבר כזה אנשים מוגבלים ואנשים בלתי מוגבלים.

אילן גילאון: לא, אדוני.

אילן גילאון: כולנו או מוגבלים או נשאי מוגבלות, או היינו מוגבלים לפרקים, וודאי הדבר נכון כאשר אנחנו מאריכים את תוחלת החיים.

אילן גילאון: ודאי ובוודאי – לפעמים אני אוהב לראות כיצד זוג קשישים יורד יד ביד על הרמפה של עגלת נכים ולא במדרגות, כי המדרגות תלולות, ומדרגה אחת עבור אדם מסוים יכולה לשנות את אורחות חייו, יכולה לשנות את כל החיים, ויותר נוח להם לרדת בהתוויה הזאת, כי זה פחות תלול.

אילן גילאון: וזה אומר בעצם שמה שעלינו לשנות זה את נגישותן של המערכות אל בני-האדם, ולא את בני-האדם אל המערכות, כי אין בחברה האנושית אנשים לא מתאימים; יש חברה לא מתאימה, יש מקומות לא מתאימים.

אילן גילאון: ולכן המעשה המתמיד שלנו הוא להתאים את המקומות אל האנשים.

אילן גילאון: אם אני צריך לעשות פרפראזה על דברי קורצ'אק, שהוא אחד האנשים שהכי הערצתי, אני חושב, בכל חיי.

אילן גילאון: פעם שאלו אותו מה הם ילדים; הוא אמר: ילדים הם כמו אנשים מבוגרים, רק יותר נמוכים.

אילן גילאון: ואם תשאלו אותי מה הם ילדים מוגבלים, אומר לכם שילדים מוגבלים הם כמו כל האנשים, רק שהם גם יותר נמוכים וגם יותר אטיים.

אילן גילאון: היכולת של החברה להמתין להם בסבלנות לעלות לאט-לאט אל מעלה הגבעה היא למעשה המדד לטיבה של החברה.

אילן גילאון: אומר ביום הזה, אדוני, שמסקנתי היא מסקנה פשוטה.

אילן גילאון: לקיתי בגיל שבעה חודשים בשיתוק ילדים, ובערך בגיל 11 הייתי חניך בתנועת "השומר הצעיר".

אילן גילאון: הייתי צריך ללכת בטיול מים אל ים, ובאתי לאמי ואמרתי לה: איך אני אלך עכשיו?

אילן גילאון: 40 ק"מ זה הרבה בשבילי.

אילן גילאון: ואימא אמרה לי: כמו שיש אנשים שהולכים עם שתי רגליים 80 ק"מ, אתה תלך עם רגל אחת 40 ק"מ.

אילן גילאון: עשיתי את זה "ראס בין עינו" – עם הג'ריקן, אגב – והגעתי לתובנה ולמסקנה שהיא תובנת חיי, שעל הפרט לעשות הכול, ולעשות עם מה שיש לו, ולהתקדם, שאין לו שום הנחות, ועלינו כחברה להנגיש לו כל הזמן את המסלול כדי שיגיע אל מחוז חפצו, מכובד ועצמאי.

אילן גילאון: זה כל מה שנדרש מחברה, אדוני.

אילן גילאון: אני מאוד מודה לכם.

משה זלמן פייגלין: תודה לך, חבר הכנסת אילן, על דבריך המרגשים.

משה זלמן פייגלין: נראה לי שאני יכול להוסיף שאתה הגעת רחוק בזכות אימא שלך.

משה זלמן פייגלין: הדובר הבא, חבר הכנסת באסל גטאס, בבקשה.

משה זלמן פייגלין: חמש דקות.

באסל גטאס: כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני מודה לקודמי אילן גילאון על הנאום המרגש והאמיתי.

באסל גטאס: בתחילת דברי אני רוצה לברך את הגברת תמי שמע, שמתרגמת את דברינו לשפת הסימנים, שעוזרת לנו להשמיע את דברינו לאלה שלא יכולים לשמוע אותנו, חירשים וכבדי שמיעה.

באסל גטאס: אני רוצה גם לברך את כל בעלי המוגבלויות הנמצאים ושהיו אתנו במשך היום בוועדות ובהפגנה שהייתה מול משרד האוצר.

באסל גטאס: במיוחד אני רוצה לברך את חברי הנמצא אתנו ביציע כאן, עורך-דין עבאס עבאס, ואת המלווה שלו.

באסל גטאס: עבאס הוא עיוור שהצליח, נוסף על כל הלימודים האקדמיים, להקים עמותה, עמותת "אלמנארה", שעוסקת בהנגשת שירותים ובהגנה על הזכויות של בעלי המוגבלויות בחברה הערבית; ולחברי מאום-אלפחם, מבית אל-נצ'אל, מבית המאבק, שגם נמצאים אתנו כאן, והשתתפו בהפגנה, ולכל חבריהם הנמצאים כאן.

באסל גטאס: אני רוצה לדבר על כמה נושאים; יש המון מה להגיד בעניין הזה.

באסל גטאס: באופן כללי, המצב של בעלי המוגבלויות לא משתנה באופן משביע רצון, למרות כל החוקים הסוציאליים, למרות קיומו של הביטוח הלאומי.

באסל גטאס: לא מובנים מאליהם בחברה הישראלית ובמערכת השלטון הישראלית קיומו, זכויותיו, עולמו של בעל המוגבלות.

באסל גטאס: הוא צריך להיאבק, הוא צריך להוכיח.

באסל גטאס: הוא בחזקת נאשם, עד שהוא מוכיח את חפותו.

באסל גטאס: ככה לפחות, גם אם אי-אפשר לתמוך את זה במספרים, הגישה כלפיו, בעיקר במוסד לביטוח לאומי, המומחים שלו והוועדות: שהוא בא לגזול, והוא שצריך לעבוד קשה כדי להוכיח שמגיע לו.

באסל גטאס: הגישה הזאת צריכה להשתנות, וצריכה להשתנות מהיסוד, באופן שהחברה תכליל, תקבל, תעניק, תנגיש, תעזור, תסייע.

באסל גטאס: לא מספיק שהבן-אדם סובל ועובר את כל מה שהוא עובר?

באסל גטאס: ויש דוגמאות למכביר.

באסל גטאס: לא מספיק – בשביל שנקשה עליהם יותר, בשביל שנמרר את החיים שלהם יותר, וכל הישג, כל דבר, כל זכות, הוא צריך לעמול ולהפגין ולהוכיח עד שישיג אותם.

באסל גטאס: הסיפור הזה צריך לבוא לקצו.

באסל גטאס: ואם החיים קשים, בלי שניכנס למספרים ולעובדות לגבי כל המגזר של בעלי המוגבלויות, ואם המצב קשה לכל בעלי המוגבלויות, באופן כללי, המצב קשה שבעתיים כשבעל המוגבלות הוא ערבי, פלסטיני, שגם סובל מאותן תופעות שדיברתי עליהן כרגע מול המערכת השלטונית והמערכת הכללית והרשמית וכל הבעיות הכלכליות וכו', והוא סובל עוד פעם, ולא בפחות קושי, מהדרה ומאי-הכרה בחברה שלו.

באסל גטאס: ואם מדברים על הנגשה וסובלים מהנגשה, תלכו למגזר הערבי, תלכו לעיריות, תלכו לכל מקום, ותראו מה זה הנגשה לנכים.

משה זלמן פייגלין: אני מבקש לסיים.

באסל גטאס: הבעיות שם הן הרבה יותר חמורות, הרבה יותר גדולות.

באסל גטאס: וגם מבחינת מספרים, היום, רק להאיר את העיניים – אני מבקש דקה תוספת זמן.

משה זלמן פייגלין: תזדרז.

באסל גטאס: יש 400,000 ערבים – כשליש, קצת פחות משליש של החברה הערבית – המוגדרים כבעלי מוגבלויות מכל הסוגים.

באסל גטאס: לפני שנתיים וחצי באה אלי אישה מאוד גדולה – – –

משה זלמן פייגלין: אני מבקש לסיים.

משה זלמן פייגלין: לא להתחיל נושא חדש.

באסל גטאס: כן, כן.

באסל גטאס: אני מדבר על יוזמה.

באסל גטאס: אז אני גם רוצה להכיר תודה למי שהתחילה אותה, גברת תמי ברנע מה"ג'וינט", שעשו והשקיעו בפרויקט שנקרא "מסירה", ושתכף המימון שלו יסתיים, כי ה"ג'וינט" תומך לתקופה מסוימת.

באסל גטאס: אז היא באה ואמרה, מה אנחנו יכולים לעשות – היא מכירה אותי שנים, אני מהווה יועץ בשבילה בהרבה דברים.

באסל גטאס: אז אני אמרתי לה, בואי נהפוך את "מסירה" לקרן, קרן ראשונה מסוגה במגזר הערבי, בחברה הערבית, שתתמחה ותתמקד בסיוע לבעלי מוגבלויות.

באסל גטאס: "מסירה" נולדה, אומנם בהרבה קשיים.

באסל גטאס: היום היא קורמת עור וגידים, מתחזקת.

באסל גטאס: סומכת בהכנסותיה על חברות ועסקים ובעלי ממון ערבים, ולא רק עליהם, וזה החידוש הגדול.

באסל גטאס: אלא, מסתכלים על החברה הערבית, לא כשבעל החברה מכניס את היד לכיס הפרטי ומוציא כסף ותורם, כי עומדים בתור אצלו אנשים שנזקקים, אלא כל החברה מתגייסת, כל החברה, על כל עובדיה, וזה מביא, וככה מתמרץ בעל העסק את העובדים שלו.

באסל גטאס: אני שמח להגיד ש"מסירה" היום הופכת להיות הקרן הראשונה שאוספת כסף ותרומות מתוך החברה הערבית לסיוע לבעלי מוגבלויות.

באסל גטאס: אולי זה הדבר החיובי, האור בקצה המנהרה, שאני יכול לבשר ולהגיד על מצבם של בעלי המוגבלויות בחברה הערבית.

באסל גטאס: וכמובן, אני שוב משבח ומהלל את אותם בעלי מוגבלויות, שבשבילי ובעיני הם באמת-באמת אנשים אמיצים, הירואיים, גיבורים, שמגיע להם כל הכבוד, שהגיעו לאן שהגיעו, ושנאבקים.

באסל גטאס: אתם מהווים בשבילנו דוגמה בשביל להמשיך להאמין ביכולת שלנו לשנות את הדברים ולהביא לחיים יותר טובים, לכם ולכל חברה.

באסל גטאס: תודה.

משה זלמן פייגלין: תודה, חבר הכנסת גטאס.

משה זלמן פייגלין: חבר הכנסת אחמד טיבי, בבקשה.

משה זלמן פייגלין: חמש דקות.

משה זלמן פייגלין: בבקשה.

אחמד טיבי: תודה רבה.

אחמד טיבי: מכובדי היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, מכובדי השר, אני רוצה לפתוח בברכה לחברי העורך-דין עבאס עבאס, המנהל הדינמי של עמותת "אלמנארה", יחד עם חברו, יחד עם כל האנשים, גם מאום-אלפחם, חברינו שהשתתפו, השתתפנו יחד בהפגנה מול משרד האוצר הבוקר, ויחד עם כל האנשים עם מוגבלויות מהארץ, יהודים וערבים כאחד.

אחמד טיבי: המאבק הוא משותף, המאבק חייב להיות משותף, למרות קשיי יתר של אנשים עם מוגבלויות בחברה הערבית בישראל.

אחמד טיבי: אני רוצה להתחיל בסמנטיקה, כי בכל פעם שאני רושם סטטוס בפייסבוק עם "אנשים עם מוגבלויות" – אל-אשח'אץ, אצחאבּ אל-אעאקאת, ד'וו אל-אעאקאת – מייד קופץ מישהו או מישהי ואומרים, "בעלי צרכים מיוחדים" – ד'ווי אחתיאג'את ח'אצה.

אחמד טיבי: מוחים על הסמנטיקה – – –

קארין אלהרר: לא תצא מזה.

אחמד טיבי: נכון.

אחמד טיבי: הרגשתי לאחרונה שאני לא אצא מזה.

אחמד טיבי: אני רוצה להסביר את מה שהסבירו לי, ותודה, עבאס, וזה גם מה שמופיע בספרות המקצועית.

אחמד טיבי: לפי האמנות הבין-לאומיות, גם האנשים עצמם החליטו שכך הם רוצים להיקרא: אנשים עם מוגבלויות.

אחמד טיבי: הם לא מתביישים במוגבלות שלהם, זה חלק מהזהות שלהם.

אחמד טיבי: אנשים עם צרכים מיוחדים – מי מאתנו הוא לא עם צרכים מיוחדים?

אחמד טיבי: לכל אחד יש צרכים מיוחדים.

עמיר פרץ: – – –

אחמד טיבי: ולכן הביטוי הנכון הוא אנשים עם מוגבלויות, וצריך לכבד את הרצון של אנשים עם מוגבלויות להיקרא כך.

אחמד טיבי: וזה מזכיר לי, רבותי, קארין, את הססמה שכולם מכירים:

אחמד טיבי: Nothing about us without us – שום דבר עלינו בלעדינו.

אחמד טיבי: כלומר, להשמיע קול, להשפיע ולהכריע בדברים של חיי היום-יום של כל האנשים עם מוגבלויות.

אחמד טיבי: אני קיבלתי נייר עמדה מקצועי מ"אלמנארה" שנערך על-ידי חברי עבאס עבאס, ואני אצטט חלק ממנו גם בהמשך.

אחמד טיבי: האמת היא שהסבל של אנשים עם מוגבלויות בארץ הוא סבל רב.

אחמד טיבי: אין הקשבת יתר של האוכלוסייה לצרכים, אבל בעיקר של המדינה, של השלטון המרכזי.

אחמד טיבי: זה הופך להיות חמור יותר כאשר מדובר בצרכים של האוכלוסייה הערבית, אנשים עם מוגבלויות מהאוכלוסייה הערבית.

אחמד טיבי: אין העדפה מתקנת.

אחמד טיבי: בלאו הכי אנשים נורמטיביים, אזרחים ערבים, יש בעיה לקלוט אותם, יש בעיית תעסוקה.

אחמד טיבי: אנחנו 20% מהאוכלוסייה, ורק 7.8% מהמועסקים בשירות הציבורי, רבותי חברי הכנסת.

אחמד טיבי: אני רוצה לומר שלמרות החוק ולמרות אמנות רבות ורוח האמנה, אנשים עם מוגבלות בחברה הערבית ובני המשפחות שלהם מדווחים כי אפשרות התעסוקה העומדת בפני החברה הערבית מצומצמת למדי, כפי שאמרנו, ועל אחת כמה וכמה לגבי אנשים עם מוגבלות; אין מקומות עבודה מתאימים, אין די הסעות מותאמות לאדם עם מוגבלות למקומות העבודה.

אחמד טיבי: המעסיקים אינם קולטים אנשים עם מוגבלות בשל דעות קדומות וחשש מפגיעה בתהליך העבודה.

אחמד טיבי: יצוין כי שיעור המועסקים בחברה הערבית אינו עולה על 21%, ו-73% אינם משתתפים בכוח העבודה בכלל, לעומת שיעור של 49% שיעור המועסקים בחברה היהודית.

אחמד טיבי: כלומר, הדרישה היא להעדפה מתקנת.

אחמד טיבי: אין העדפה מתקנת.

אחמד טיבי: יש כמה תחומים ששזורים אחד בשני בחיי האנשים עם מוגבלויות: חינוך, תעסוקה והנגשה.

אחמד טיבי: הנגשה, חברי עפו – תמיד יש בעיה בערבית מה להגיד, מה המילה; יש אל-מנאליה – אבל זה קשה; אל-עטאאה – בערבית זה יותר קל.

משה זלמן פייגלין: אני מבקש לסיים.

אחמד טיבי: תודה רבה.

אחמד טיבי: ואל-עטאאה – הנגשה – יש שני סוגים: יש הנגשה פיזית למקומות, למבנים ציבוריים, ויש הנגשה שהיא הנגשה של מידע.

אחמד טיבי: גם זה כמעט לא קיים, גם זה כמעט לא קיים.

אחמד טיבי: אנחנו, חברי כנסת, כולנו עובדים בבית הזה.

אחמד טיבי: גם לסמנטיקה יש חשיבות.

אחמד טיבי: ציין את זה חבר הכנסת גילאון.

אחמד טיבי: יש כאן מקומות שנדמה לי שכתוב עליהם: "כניסה לנכים", או "כניסה לנכה".

אחמד טיבי: נדמה לי שהגיע הזמן שהדברים האלה יחלפו להם.

עפו אגבאריה: חניה לנכים.

עפו אגבאריה: כניסה לנכים.

אחמד טיבי: חניה לנכים, כניסה לנכים – זה צורם.

אחמד טיבי: צריך לשנות את זה.

אחמד טיבי: דיברנו, בזה אני אסיים, אדוני היושב-ראש – – –

משה זלמן פייגלין: לשנות למה?

משה זלמן פייגלין: לשנות למה?

משה זלמן פייגלין: במקום "חניה לנכים", שיהיה כתוב מה?

אחמד טיבי: אנחנו צריכים לשבת, לטכס עצה.

אחמד טיבי: מה, לא נוכל למצוא מילה מתאימה שתהיה Nothing about us without us? בלי להתייעץ אתם?

אחמד טיבי: משהו, משפט מתאים.

אחמד טיבי: הרי אי-אפשר להגיד "הנכים בישראל", כי לא אומרים.

אחמד טיבי: אומרים "אנשים עם מוגבלויות", כי חשבו שזה השם המקצועי המתאים ביותר, המתאר את הזהות, את החוויה היומיומית.

אחמד טיבי: אני חושב שגם אם הביטוי הוא ארוך יותר, ולא רק מילה אחת כדי לפשט, אפשר להגיע לעמק השווה ולשים שלטים מתאימים.

אחמד טיבי: אני אסיים.

אחמד טיבי: דיברנו על הערבי כאדם שמוצא מכשולים כדי להיכנס לשוק העבודה.

אחמד טיבי: אחר כך דיברנו על ערבי עם מוגבלות.

אחמד טיבי: הקושי הוא כפל כפליים.

אחמד טיבי: ותאר לעצמך אישה ערבייה עם מוגבלות.

אחמד טיבי: אז האישה הערבייה מופלית פעמיים, גם בגלל שהיא ערבייה וגם בגלל שהיא אישה, פנימית.

אחמד טיבי: אישה ערבייה עם מוגבלות – השמים הם הגבול לדמיון שלכם.

אחמד טיבי: הגיע הזמן שנאתגר את עצמנו, כדי שהקול של הנשים האלה יהיה קול רם, צלול, עם הקשבה של כולנו.

אחמד טיבי: תודה רבה.

משה זלמן פייגלין: תודה, חבר הכנסת אחמד טיבי.

משה זלמן פייגלין: נא לא למחוא כפיים באולם.

משה זלמן פייגלין: תודה, חבר הכנסת אחמד טיבי.

משה זלמן פייגלין: חבר הכנסת עפו אגבאריה, בבקשה.

עפו אגבאריה: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, כנראה השבוע אנחנו מציינים כמה ימים בין-לאומיים, וכנראה זה לא צירוף מקרים שדווקא ביום האשכבה של נלסון מנדלה אנחנו מציינים את שבוע זכויות האדם.

עפו אגבאריה: וכידוע, נלסון מנדלה – אחד הלוחמים הדגולים והגדולים ביותר למען זכויות האדם.

עפו אגבאריה: השבוע הנוסף שאנחנו מציינים הוא שבוע המאבק בנגע הסמים.

עפו אגבאריה: לצערי הרב, הנגע הזה מתחיל להתפשט בין האוכלוסיות הצעירות, מהפיצוציות והסמים הקלים עד הסמים הגדולים.

עפו אגבאריה: וכל זה, כנראה, בגלל שעמום של הצעירים, היות שאין תוכנית של הממשלה לתת לצעירים האלה איזו תוכנית אחרי הלימודים, הלימודים הפורמליים.

עפו אגבאריה: אז השעמום גורם להם גם להיות קורבנות לסמים ולמחלות נפשיות אחרות.

עפו אגבאריה: אנחנו גם מציינים את שבוע האנשים עם מוגבלויות.

עפו אגבאריה: עצם העניין שהמילים נכים ונכות כבר ירדו מהלקסיקון, גם בעיתונות וגם בכנסת – אבל חבל שזה עדיין קיים בכנסת.

עפו אגבאריה: אני מצטרף לחברי שקדמו לי ואני מברך את העמותות ואת החברים שעובדים בעניין אנשים עם מוגבלות.

עפו אגבאריה: כל שנה אנחנו מציינים את היום הזה, וכנראה בסופו של דבר נתחיל להשיג עוד הישגים, וזאת בגלל עמידתכם האיתנה, למרות המגבלות.

עפו אגבאריה: אנשים חושבים שיכולה להיות מגבלה, אבל כנראה זה לא נכון.

עפו אגבאריה: יש פתגם בערבית שאומר: כּל ד'י עאהה ג'בּאר – כל האנשים שיש להם מוגבלות יכולים להיות גם גיבורים גדולים.

עפו אגבאריה: אז בעניין הזה אנחנו היום דנו גם בוועדה, וטוב שאנחנו דנים במקום הזה.

עפו אגבאריה: וכשאנחנו חושבים על הנגישות – דיברו חברי על ההנגשה במגזר הערבי, אבל אני רוצה לדבר בכלל.

עפו אגבאריה: אני, הייתה לי הזכות שנפגשתי עם אנשים ועם נכים, לא רק כאלה שנולדו נכים אלא גם כאלה שנהיו נכים כתוצאה מתאונות, מתאונות עבודה או מתאונות גופניות – גם שבץ מוחי זה תאונה גופנית – או מתאונת דרכים; ומתאונות דרכים, לצערי הרב יש לנו הרבה.

עפו אגבאריה: מי שנפגע בראש ובראשונה זה בחורים צעירים.

עפו אגבאריה: ריבוי הנכויות מצריך תשומת לב מיוחדת של הביטוח הלאומי ומשרד הרווחה.

עפו אגבאריה: כי בדרך כלל מחשיבים כיוון מסוים, נכות מסוימת, שהיא הנכות הדומיננטית אצל האדם, ושאר הנכויות הן כאילו פחות.

עפו אגבאריה: הולכת להיות עכשיו רוויזיה בנכויות, של הרשימה וספר הנכות של אנשים עם מוגבלות.

עפו אגבאריה: מה שאנחנו פוחדים הוא שברשימה הזו יהיה איזשהו דבר שיפגע בדיוק בשכבות האלה, שאין להן בנכות אחת את הסעיף המרכזי והגדול שיכול להקנות להם את הנכות הדרושה כדי שיקבלו את הטיפול מהביטוח הלאומי, אלא יש להם במצטבר, מכמה נכויות.

עפו אגבאריה: לכן הבקשה שלנו, גם ממשרד הרווחה וגם מהביטוח הלאומי – שהרשימה החדשה, שנדונה עכשיו, תהיה שקופה יותר ותהיה אפשרות לאנשים לדון בה יותר.

עפו אגבאריה: כפי שאמרו, גם אני חושב שהחברים מהעמותות עשו עבודה טובה.

עפו אגבאריה: והחבר עבאס עבאס, העורך-דין, הסב את תשומת לבי לדבר מאוד מעניין.

עפו אגבאריה: הכוונה להתריע בפני הגורמים הרלוונטיים – תשמע, אילן – –

משה זלמן פייגלין: להתחיל לסיים.

משה זלמן פייגלין: בבקשה.

עפו אגבאריה: אילן, תשמע.

עפו אגבאריה: בסדר, תודה.

עפו אגבאריה: – – על האפליה המובהקת בתקנה 13, אשר מקנה הטבה של פטור בהמתנה בתור לאנשים עם מוגבלות שכלית.

עפו אגבאריה: ידוע לך על זה?

עפו אגבאריה: כן.

עפו אגבאריה: זה בדרך כלל בספקטרום האוטיסטי.

אילן גילאון: גם.

קארין אלהרר: לא רק.

עפו אגבאריה: תשמע.

עפו אגבאריה: בנוסף, ובעלי תעודת נכה שהנפיק האגף לשיקום במשרד הביטחון – זאת אומרת, אנשים עם מוגבלות כתוצאה משירות הביטחון.

עפו אגבאריה: זאת אומרת, ששאר האנשים עם מוגבלות אין להם הפריבילגיה הזו: או שהם כולם צריכים להיות נכים מבעיה שכלית או שיש להם אישור נכות ממשרד הביטחון.

עפו אגבאריה: אני חושב שזו אפליה מאוד זועקת, ועלינו ועליך מוטלת האחריות לתקן את העוול הזה ולתת את האפשרות.

עפו אגבאריה: דווקא לגבי אנשים עם מוגבלות אין מקום לאפליה.

עפו אגבאריה: וזה נראה באמת אפליה.

משה זלמן פייגלין: תודה.

משה זלמן פייגלין: תודה רבה.

אלעזר שטרן: גם אני חושב ככה בדיוק.

עפו אגבאריה: גם אתה חושב?

אלעזר שטרן: בדיוק ככה.

עפו אגבאריה: יפה מאוד.

עפו אגבאריה: אז אנחנו תמימי דעים פה וביחד – לתקן את זה.

משה זלמן פייגלין: תודה רבה, חבר הכנסת אגבאריה.

משה זלמן פייגלין: הדוברת הבאה, חברת הכנסת קארין אלהרר, בבקשה.

קארין אלהרר: תודה רבה.

קארין אלהרר: אדוני היושב-ראש, כבוד השר עמיר פרץ, חברי חבר הכנסת אילן גילאון, המתורגמניות פייגי ותמי, שעושות עבודת קודש, היום מציינים בכנסת את היום הבין-לאומי לשוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות.

קארין אלהרר: אז הדבר טוב ויפה, אבל אני רוצה שתדעו שאנשים עם מוגבלויות מציינים בכל יום ויום את העובדה שהם אנשים עם מוגבלויות, והם זקוקים לשוויון הזה, המילה הגדולה שכולנו מדברים עליה.

קארין אלהרר: גם אני נמנית עם הקבוצה של האוכלוסייה הזאת, ואנחנו כוללים, כולנו ביחד – ההערכות הן בין 800,000 למיליון איש בישראל בלבד.

קארין אלהרר: אני מאוד שמחה שיש לי זכות גדולה להיות כאן ולדבר על החשיבות של הנגישות והשוויון, המוגבלות ושאלת האחריות של המדינה לשילובם של אנשים עם מוגבלויות בחברה.

קארין אלהרר: זה נושא מאוד רחב ומאוד גדול, והזמן קצר מלדבר על הנושא כולו.

קארין אלהרר: אבל כן חשוב לציין דבר מאוד קשה: בישראל של כמעט 2014 – אנחנו או-טו-טו בפתחה של שנה חדשה – הסיכויים של אדם עם מוגבלות להשתלב בחברה הישראלית עדיין, לצערי, לא גבוהים מספיק.

קארין אלהרר: השיח הגדול הזה שאנחנו קוראים לו "זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות", מילים גדולות כמו שילוב, שוויון, שבוודאי שמעתם היום לא מעט בדיונים בוועדות, הם בסך הכול תיאור של הדברים הפשוטים שאדם ממוצע חווה יום-יום.

קארין אלהרר: היכולת של אדם לחיות את חייו כשווה בין שווים – לקום בבוקר, ללכת לבית-ספר, לאוניברסיטה, לעבודה, לנהל חיי זוגיות, משפחה, ולפעמים, מה אתם יודעים?

קארין אלהרר: רוצים גם לצאת ולבלות – לנו זה ברור, לנו, האנשים שעושים את הדברים האלה.

קארין אלהרר: להרבה מאוד אנשים שחיים בישראל זה לא ברור בכלל, ופה הנקודה הכואבת.

קארין אלהרר: בשנים האחרונות נעשו לא מעט שיפורים: אנחנו חוגגים היום 15 שנים לחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, ובאמת עשינו כברת דרך ארוכה בעניין וחל שיפור; אשררנו אמנות, כתבנו חוקים, אבל עדיין לא עשינו את הדבר שהוא בעיני החשוב ביותר – לא שינינו את התודעה עד הסוף.

קארין אלהרר: השילוב, כמו שאמרתי, נוגע לכל תחומי החיים.

קארין אלהרר: מאחר שלא אוכל לעסוק בכל תחומי החיים, אני רוצה להתייחס לנקודה אחת חשובה: תעסוקה, אותו עניין שנותן לנו סיבה לקום בבוקר; העבודה, שנותנת ביטוי ליכולות שלנו, שיוצרת לנו שגרה מצד אחד ומאתגרת אותנו מצד שני; הדבר הזה שנותן לנו ביטחון, היכולת שלנו לפרנס את עצמנו, להגביר את תחושת העצמאות שלנו, השילוב שלנו במעגל החברתי.

קארין אלהרר: כל הדברים האלה יוצרים עניין ויוצרים הנאה.

קארין אלהרר: נתונים שנאספו לאחרונה על-ידי מכון ברוקדייל וה"ג'וינט" מראים לנו תמונה קשה, שרק 50% מהאנשים עם מוגבלויות בישראל חיים ועובדים, לעומת 72% שמועסקים בקרב שאר האוכלוסייה.

קארין אלהרר: 44%, כמעט מחצית מכלל האנשים עם מוגבלויות בישראל שלא מועסקים, דיווחו על רצון מאוד גדול לעבוד.

קארין אלהרר: אבל מה הפלא שהם לא מוצאים עבודה אם רק 5.4% מהמעסיקים בישראל דיווחו שהם מעסיקים אנשים עם מוגבלויות?

קארין אלהרר: גם כאשר אדם עם מוגבלות כבר מצא עבודה, השכר הממוצע שלו יהיה נמוך ב-1,400 שקלים מזה של אדם ללא מוגבלות, וזה בממוצע.

קארין אלהרר: וראוי מאוד שנדגיש שבהרבה מאוד מקרים אין קשר בין המוגבלות של האדם לבין היכולת שלו למלא את כל דרישות המשרה.

קארין אלהרר: למרות שדווקא עבור הדור הצעיר קיימת תשתית חוקית וטכנולוגית שאמורה לאפשר שילוב רחב יותר בשוק העבודה, המגמה המדאיגה נמשכת, ו-45% מהצעירים בני 23–26 עם מוגבלות פיזית, שכלית, חושית או נפשית אינם עובדים ואינם לומדים.

קארין אלהרר: רק 10% מכלל הצעירים עם מוגבלות קיבלו שירותי שיקום תעסוקתי או הכנה לחיי עבודה.

קארין אלהרר: הנתונים והמספרים האלה מדאיגים ברמה הערכית, ברמה החברתית וגם ברמה הכלכלית.

קארין אלהרר: אבל מה שהכי מדאיג ומכאיב הוא הסיפור שמאחורי הנתונים והמספרים.

קארין אלהרר: אני אתייחס לגברת לזמי, בחורה צעירה שסיימה בהצטיינות תואר שני בייעוץ חינוכי באוניברסיטת בר-אילן, ושוקדת בימים אלה על עבודת הדוקטורט, אבל לא מצליחה למצוא עבודה.

קארין אלהרר: אתם יודעים למה?

קארין אלהרר: כי היא מתניידת באמצעות כיסא גלגלים ואינטונציית הדיבור שלה שונה במעט מהנורמה.

קארין אלהרר: אני אדבר על מר פאוזי, עיוור, שלמרות ניסיונות חוזרים ונשנים לא מתקבל לעבודה כנציג מכירות בטלפון; ואורן, שסיים תואר במשפטים, אבל לא מקבל אישור לבצע התמחות שתותאם לצרכים שנובעים מהמוגבלות הפיזית שלו, ואתו עוד רבים ואחרים.

קארין אלהרר: ללשכה שלי מגיעות כל יום פניות של אנשים מוכשרים, משכילים, עם מוטיבציה, שרוצים, יכולים לעבוד, לפרנס את עצמם, אנשים שמקבלים מדי יום סירוב אחרי סירוב, ולעתים הם מתייאשים, מוותרים ונשארים בבית.

קארין אלהרר: הם מודרים, הם מתוסכלים, הם נאלצים להסתמך על קצבאות ועל סיוע של הרווחה, של המדינה.

קארין אלהרר: לעתים קרובות המחסום הגדול ביותר שעומד בפני אדם עם מוגבלות הוא לא המדרגות למבנה או השלט שלא מלווה בכריזה, כי אם החשש החברתי, הסטיגמה, הסטריאוטיפים, או ההנחה הראשונית הבסיסית הזאת: נו, הוא אדם עם מוגבלות, הוא לא באמת יכול, הוא יספק לנו הרבה פחות ממה שאנחנו צריכים.

קארין אלהרר: משרד הכלכלה הגדיר בעבר, ומנהל גם היום, תוכניות שנועדו לשלב אנשים עם מוגבלויות בשוק התעסוקה, וביניהן כיסוי עלויות ההתאמות למעסיקים וחוק לרון, שמאפשר למקבלי קצבאות נכות לעבוד עד תקרת הכנסה מסוימת ללא אובדן הזכויות.

קארין אלהרר: אבל ברור שלמרות כל הדברים האלה המצב הנוכחי מחייב בחינה מחודשת של הכלים והאמצעים שננקטים לקידום המטרה הכל-כך חשובה הזאת.

קארין אלהרר: כי העובדה שבישראל חיים מאות אלפי אנשים עם מוגבלות שלא מממשים את הפוטנציאל התעסוקתי שלהם פוגעת בהם, פוגעת בכבודם, בביטחונם האישי, ופוגעת בנו כמדינה.

קארין אלהרר: במקום לבצע השקעה ראשונית לטווח ארוך אנחנו יוצרים בעצמנו תלות בקצבאות, אנחנו פוגעים בעצמנו כחברה – חברה שהייתה רוצה לראות את עצמה נאורה ושוויונית.

קארין אלהרר: ברור שתשתית חוקית היא תנאי סף, אבל דעו לכם שהיא לא מספיקה.

קארין אלהרר: תארים מתקדמים והכשרה מקצועית הם בסיס חשוב, אבל הוא לא יכול לצמוח בלי שמעסיקים את האנשים, בלי שנותנים להם את ההזדמנות.

קארין אלהרר: כדי להביא לשילוב אמיתי יש להשקיע יותר משאבים בחינוך, בהסברה, בתמריצים האמיתיים למעסיקים, אשר יתגברו על החשש הראשוני שלהם וישלבו אנשים עם מוגבלויות.

קארין אלהרר: והדבר החשוב ביותר – ואת זה אני רוצה להגיד מהלב ולא מהדף: תראו, העניין הוא שינוי גישה.

קארין אלהרר: העניין הוא שזה לא חסד, אנחנו לא עושים לאף אחד טובה.

קארין אלהרר: יש פה זכות, והיינו רוצים לממש אותה.

קארין אלהרר: תודה.

משה זלמן פייגלין: תודה רבה, חברת הכנסת אלהרר.

משה זלמן פייגלין: הדוברת האחרונה – חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי.

דוד צור: אדוני היושב-ראש – – –

משה זלמן פייגלין: סליחה?

דוד צור: – – – בתוך הבית – – – היא צריכה לעשות סיבוב שלם, כדי להיכנס רק משם, דרך העמדה של – – – לעשות עוד פעם סיבוב כדי לחזור.

אילן גילאון: – – – אפשר להגיע לשולחן הממשלה עם עגלת נכים, אי-אפשר לצאת משם.

שולי מועלם-רפאלי: לדעתי קארין פספסה את ההצעה, אילן.

משה זלמן פייגלין: אם נחזור רגע לנימה רצינית: לי הפריע – – –

אלעזר שטרן: עכשיו הבנתי למה אתה לא יושב שם.

אלעזר שטרן: עכשיו הבנתי.

משה זלמן פייגלין: חבר הכנסת צור, לי הפריע שחברת הכנסת אלהרר לא יכלה לדבר בדיוק מאותו מקום שממנו מדברים חברי הכנסת האחרים, אם כי אין ספק שנעשה כאן ניסיון מאוד רציני לאפשר לנכים לדבר מעל הדוכן כחברי כנסת אחרים.

אילן גילאון: גם ברגישות יש מידתיות – – –

משה זלמן פייגלין: תודה.

משה זלמן פייגלין: בבקשה, חברת הכנסת מועלם.

שולי מועלם-רפאלי: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, חברי וחברותי חברי הכנסת, זה מרגש בשבילי לדבר אחרייך, קארין.

שולי מועלם-רפאלי: חשבתי שאולי כדאי שאני אעלה, אשתוק שלוש דקות – ונפנים את מה שאמרת.

שולי מועלם-רפאלי: גם בזכות ההיכרות האישית יותר עם אנשים כמוך, אני חושבת שאנחנו עושים את התהליך הזה שדיברת עליו מהלב, ולא רק מהנייר.

שולי מועלם-רפאלי: אני רוצה לברך את חברי חבר הכנסת אילן גילאון על היוזמה של היום הזה, על הקידום שלו ועל ההובלה שלו בשנים האחרונות.

שולי מועלם-רפאלי: הבוקר, כשהגענו לכנסת, היה עומס רב במיוחד, וזה דבר גדול בעיני שהכנסת מזמינה ומאפשרת הגעה של אנשים; והיה צריך לשנות לא רק את השיח אלא גם את התודעה כדי שהם ייכנסו, כדי שתהיה הנגשה, כדי שתהיה אפשרות להגיע לכל מקום, כדי שאפשר יהיה לתרגם את השיחות – כמו כאן, שפייגי ותמי מאפשרות את התרגום לשפת הסימנים.

שולי מועלם-רפאלי: אז אני מברכת אותך על היום הזה ועל בכלל, כמובן.

שולי מועלם-רפאלי: חבר הכנסת גילאון אמר שהיום בחרו בכל הוועדות – בשבע ועדות התקיימו היום דיונים שנגעו לנכי נפש, לאנשים שהם מוגבלים נפשית.

שולי מועלם-רפאלי: ישבתי בכמה ועדות, ואף ניהלתי את הישיבה באחת מהן, ואני רוצה להאיר לכם – בוועדה לזכויות הילד ביקש את רשות הדיבור בחור צעיר.

שולי מועלם-רפאלי: הוא סיפר שהוא מתנדב ועושה הסברה בתוכנית "עמיתים" לנוער – על נערים ונערות שהם נכי נפש עם משברי חיים.

שולי מועלם-רפאלי: ילדים ונוער, אנחנו משתדלים לא להגדיר ולא לאבחן אלא לדבר על משברי חיים.

שולי מועלם-רפאלי: הוא דיבר ודיבר על נערים ועל מה שהם עוברים, ואז, לשאלתה של יושבת-ראש הוועדה חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס על הילד שהוא תיאר – שאלה אותו חברת הכנסת לוי: איפה עומד הנער הזה שאתה מספר לנו עליו היום?

שולי מועלם-רפאלי: והוא אמר: הוא מדבר בפנייך עכשיו.

שולי מועלם-רפאלי: זה ריגש מאוד את כל הנוכחים.

שולי מועלם-רפאלי: הוא דיבר באמת על דברים מאוד מאוד משמעותיים, על תהליכים שעוברים נערים ונערות, וחיבר אותנו לשני נערים שבשבוע שעבר בחרו לשים קץ לחייהם בגלל קושי חברתי מאוד גדול ומשבר שהם חוו.

שולי מועלם-רפאלי: הוא בעצם ביקש מאתנו, אחרי דיבור מאוד משמעותי, להפסיק לראות בבני-אדם שקופים; להתחיל להתייחס לכל אחד שאנחנו פוגשים כעולם שלם.

שולי מועלם-רפאלי: ואני חושבת שזאת גם מטרה של היום הזה: היכולת הזאת לעשות את השינוי לא רק בשיח אלא גם בעיניים, ודרכן במוח ובלב.

שולי מועלם-רפאלי: פשוט לראות בני-אדם, להפסיק להתייחס לאנשים כשקופים.

שולי מועלם-רפאלי: אני כתבתי בהתחלה דברים אחרים, אבל היום בצהריים, באירוע באודיטוריום שסיכם את היום הזה, פתאום שמעתי את ד"ר שגית מור מאוניברסיטת חיפה מדברת בכלל על משהו אחר, על דרך אחרת להסתכל על אנשים עם מוגבלות.

שולי מועלם-רפאלי: היא דיברה על זה שאנחנו מכירים היום את הגישה המסורתית, את הגישה שמדברת על זה שהאדם הוא מקור הבעיה, האדם הוא המוגבל, ולכן כל תיקון ושיקום ידבר על האדם: מה תוכנית השיקום שלו ואיך נשלב אותו ובמה הוא יעסוק.

שולי מועלם-רפאלי: היא הציעה לנו הסתכלות חדשה, הסתכלות שהיא קראה לה "גישה ביקורתית על אנשים עם מוגבלות".

שולי מועלם-רפאלי: היא התחילה לדבר על זה שאנחנו צריכים להבין שהמוגבלות היא לא גורל אכזר והיא לא אסון טבע והיא לא נחיתות טבועה באדם עצמו, אלא היא מבקשת מאתנו להסתכל על המוגבלות כתוצר של הבניה חברתית, ומזה בעצם אנחנו נוביל תיקון חברתי.

שולי מועלם-רפאלי: ואם אנחנו רוצים לעשות תיקון, אז הוא כבר לא ידבר על האדם המוגבל, הוא ידבר על תיקון החברה – התיקון החקיקתי שיצא מהבית הזה וממקומות נוספים, התיקון המחשבתי, התיקון הפנימי שכל אחד מאתנו יעשה.

שולי מועלם-רפאלי: היא דיברה גם על זה שאנשים עם מוגבלויות הם חלק מהמגוון האנושי של החברה שאנחנו חיים בה.

שולי מועלם-רפאלי: החברה שלנו מורכבת מכל מיני גוונים, ואנשים עם מוגבלויות הם עוד גוון במגוון האנושי.

שולי מועלם-רפאלי: זו הסתכלות אחרת לגמרי, אם אנחנו מסתכלים על חברה שיש בה גברים, נשים, מבוגרים, צעירים, מוגבלים ולא מוגבלים.

שולי מועלם-רפאלי: זאת הבקשה שלה מאתנו, פשוט להתחיל להסתכל על האנשים עם מוגבלויות כעל חלק מהמגוון האנושי שאנחנו חיים בו.

שולי מועלם-רפאלי: ובעיקר, והזכיר את זה חבר הכנסת אחמד טיבי, אגיד את זה בעברית – היא דיברה על זה שאסור לנו, אסור לנו – זה לא סוד שאני באה מעולם הבריאות – פעם פעם פעם אנשים, רופאים ואנשי בריאות, דיברו מעל לראש של המטופלים או הלקוחות או החולים, והיא בעצם דיברה על זה שהמשפט הוא: שום דבר עלינו בלעדינו.

שולי מועלם-רפאלי: אין יותר: אנחנו מדברים מעל לראש של האנשים עם מוגבלויות.

שולי מועלם-רפאלי: כל תיקון חברתי, כל שינוי, חייב להיעשות ביחד עם האנשים עם המוגבלויות, ביחד, ובעיקר מתוך מה שהם מביאים, מניסיון החיים שלהם.

שולי מועלם-רפאלי: כל ניסיון שלי לתקן משהו בשביל קארין, לדעתי יהיה ניסיון עקר.

שולי מועלם-רפאלי: אני מעולם – – –

מיקי לוי: קארין יכולה לתקן בשבילנו.

שולי מועלם-רפאלי: בדיוק, בדיוק.

שולי מועלם-רפאלי: כל ניסיון כזה יהיה עקר, כי אני חושבת שהתיקון האמיתי של אותה הבניה חברתית חייב לבוא מהאנשים עצמם.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו דיברנו כל היום הזה על איסור אפליה ועל נגישות ועל התאמות מידתיות ולא מידתיות והקשבה ושיתוף, ובסוף, לדעתי, המטרה שלנו צריכה להיות: שירותים חברתיים שישקפו תפיסה ערכית.

שולי מועלם-רפאלי: בשנים האחרונות ובחודשים האחרונים – ובכל פעם יש איזה מבחן שכולנו מדברים עליו, על מצוינות, ואיפה אנחנו נמצאים כפרטים וכחברה, ואנחנו מאמינים שאנחנו חייבים כחברה להביא למיצוי ומצוינות של כל אחד.

שולי מועלם-רפאלי: אבל אני חושבת שחלק מהשינוי בשיח ידבר על מצוינות ערכית, ידבר על יכולת של חברה לקבל כל אחד, ובעיקר לאפשר לכל אחד להביא ליד ביטוי ולממש את היכולת האישית שלו.

שולי מועלם-רפאלי: אני מציעה שאנחנו נתחיל להיות חברה שהמצוינות הערכית שלה היא היצירה הזאת של הזדמנויות שוות לכולם, להביא לידי ביטוי את האישיות שלהם באופן המרבי.

שולי מועלם-רפאלי: תודה.

אורי מקלב: תודה רבה.

אלעזר שטרן: אדוני היושב-ראש – –

אורי מקלב: כן.

אלעזר שטרן: – – רק משפט אחד, כיוון שאני לא יכול, נבצר ממני – – –

אורי מקלב: אבל קודם כול – תודה רבה לחברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי.

אורי מקלב: קודם כול, תודה רבה.

אלעזר שטרן: תודה.

אורי מקלב: עכשיו, מה המשפט?

אלעזר שטרן: תודה רבה.

אלעזר שטרן: אה, אתה צודק, סליחה.

אלעזר שטרן: אני חושב שבאמת בדברים החשובים שנאמרו – – –

אורי מקלב: אם אתה מדבר, לא במקום, אם כבר אתן לך דקה – – –

מוחמד ברכה: אחרי השר יש אפשרות לדעה אחרת.

אורי מקלב: הוא יכול ללכת רבע דקה.

אורי מקלב: אני לא יודע מה הוא רוצה, אולי עוד הצעה לסדר.

אלעזר שטרן: אני אעשה את זה פחות מדקה.

אלעזר שטרן: אני חושב שבדברים החשובים שנאמרו פה יש נקודה אחת שלא נאמרה, והיא על התרומה של האנשים עם המגבלות לחברה עצמה.

אלעזר שטרן: אני רק אצטט – פעם חבר שלי, אלוף דורון אלמוג, כשהוא קיבל את דרגת האלוף, וכולנו היינו חנוקים שם, אז הוא אמר משפט, שיש לו ילד עם אוטיזם מתקדם מאוד, שהוא לא הצליח להחליף אתו מילה אחת.

אלעזר שטרן: הוא היה בן 17, ערן, זיכרונו לברכה.

אלעזר שטרן: הוא לא הצליח להחליף אתו אפילו מילה אחת כל החיים, אבל ממנו למד הכי הרבה על משמעות החיים.

אלעזר שטרן: אז לימוד זה דבר אחד, אבל העוצמה של התרומה שלנו, של החיבור ושל היחס השווה ככל שאפשר לאנשים בעלי המוגבלויות, אני חושב שיותר משאנחנו נותנים, גם במקרה הזה אנחנו מקבלים, גם באופן פרטי וגם כחברה.

אלעזר שטרן: תודה, וגם תודה על האפשרות לדבר.

אורי מקלב: תודה רבה.

אורי מקלב: ועכשיו כבוד השר ישיב להצעות לסדר-היום בשם שרת המשפטים, אבל גם בשמך אתה יכול.

עמיר פרץ: אני תמיד משיב רק בשמי.

אורי מקלב: כן, נכון, אבל חשוב לציין את זה.

אורי מקלב: אתה תמיד יותר ככה.

עמיר פרץ: גם בשם שרת המשפטים, בסדר גמור.

עמיר פרץ: אני מחליף היום את שרת המשפטים וזה בסדר גמור.

עמיר פרץ: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, ראשית, אני שמח לעשות ספירה באולם ולראות שיש עשרה חברי כנסת יחד אתך ואתי, ומתוכם ארבעה חברי התנועה.

עמיר פרץ: זה 40% מהנוכחים כאן, וזה בהחלט משמח אותי.

עמיר פרץ: אני חושב שזה דבר – – –

אורי מקלב: היום זה היום גם לכאלה שהתנועה קשה להם, זה דווקא היום.

עמיר פרץ: זה גם נכון, אבל בכל זאת חשוב להדגיש זאת.

אילן גילאון: אני שמח שהרוב עדיין בתנועה בכלל.

עמיר פרץ: חשוב להדגיש זאת.

דוד צור: – – –

עמיר פרץ: חברי חברי הכנסת, ראשית אני באמת רוצה שוב לברך את תמי שמע ואת פייגי טרואופיאנסקי, שבאות הנה ועושות לנו את התרגום לשפת הסימנים.

עמיר פרץ: מדוע אני כל כך מדגיש זאת?

עמיר פרץ: כי ב-2002 התקיים אחד ממאבקי הנכים, אולי מהגדולים ביותר שהיו במדינת ישראל, במשך 77 ימים.

עמיר פרץ: הוא נקרא אז "מאבק 77 הימים".

עמיר פרץ: הנכים על כיסאות גלגלים, נכים עם מוגבלויות שונות, ישנו שם במשרד האוצר, פשוט השתלטו על משרד האוצר ולא משו.

עמיר פרץ: אלה היו ימי חורף קשים עם שלג, עם דרמות ששנים לא ראו במדינת ישראל.

עמיר פרץ: ואני זכיתי להיות שם.

עמיר פרץ: זכיתי להיות יחד אתם ימים ולילות.

עמיר פרץ: היו ימים רבים שישנתי ביחד אתם, וכמו שאמרו פה חברים, יותר מאשר אתה מעניק להם, הם מעניקים לך.

עמיר פרץ: יצא לי להכיר חלק מהנכים באופן אישי, ואני אומר זאת – גם אני נכה לכאורה, אבל אין מה להשוות.

עמיר פרץ: נכה צה"ל אל מול אנשים עם מוגבלויות, זה סיפור אחר.

עמיר פרץ: הלוואי שהמעטפת שמקבלים נכי צה"ל תהיה המעטפת שיעתיקו אותה כחלק מהמודל שבו יטפלו בכל אותם אזרחים עם מוגבלויות.

עמיר פרץ: אבל, למשל, נחשפתי למה זה להיות אדם ששמיעתו לקויה, או שאינו שומע בכלל.

עמיר פרץ: אתה לא מבין את הצרכים, את הקשיים, את ההתמודדות, עד שאתה לא חודר לעניין.

עמיר פרץ: פתאום מסתבר לך שעבורנו, כשמישהו מצלצל בדלת, הפעמון מצלצל – זה בסדר, שומעים שמישהו ממתין על סף הדלת.

עמיר פרץ: אבל אצל אדם ששמיעתו לקויה, כל הבית מלא מנורות, בכל חדר יש מנורה שמהבהבת כשאתה מצלצל, כדי שמישהו ידע שמישהו עומד בפתח הבית.

עמיר פרץ: אז בדיוק הייתה תקופה שנכנסה הפקסימיליה.

עמיר פרץ: זה היה מהפך, מהפך אמיתי בשביל אנשים עם חירשות, כי נוצר פתאום מכשיר טכנולוגי שנתן להם יכולת לתקשר, כי עד אז היו רק טלפונים.

עמיר פרץ: בשבילם זה לא היה שירות.

עמיר פרץ: פתאום הפקסימיליה הפכה כלי, ודרכה הם יכולים להתכתב, דרכה הם יכולים לתקשר עם אנשים.

עמיר פרץ: זה היה מדהים.

עמיר פרץ: ואז הפקסימיליה הייתה מכשיר מאוד יקר, ובאנו ובאמת תבענו מהמדינה שאכן תיתן סבסוד מיוחד לאותם חירשים.

עמיר פרץ: אבל המאבק הזה הסתיים עם הסכם, אולי מההסכמים החשובים ביותר שהיו.

עמיר פרץ: הסכם, שדרך אגב – אני אומר זאת בצניעות – כתבתי אותו במו ידי.

עמיר פרץ: זה ההסכם הראשון שהממשלה אישרה שהוא הסכם שכתוב בכתב יד, כמעט 40 עמודים כתובים בכתב יד.

עמיר פרץ: בשעה 08:00 הייתי אצל ראש הממשלה אריק שרון, אמרתי לו: או שאתה מאשר את זה ב-09:00 בממשלה, או שאנחנו חוזרים למאבק.

עמיר פרץ: לזכותו של אריק שרון, שהוא אכן לקח את ההסכם כמו שהוא, לא אפשר לשום מערכת של פקידות ומשפטיזציה לבוא ולחטט ולהפוך, ואישרו אותו.

עמיר פרץ: זהו באמת הסכם שמשמש עד היום בסיס לחלק גדול מהזכויות של הנכים, בעיקר הנכים הקשים.

עמיר פרץ: אבל, לצערי הרב, הסכמים שלא מתעדכנים דינם להישחק.

עמיר פרץ: אין מה לעשות.

עמיר פרץ: מי שחושב שהישג בזמן מסוים הוא הישג שיכול לשמור על עצמו, טועה לחלוטין.

עמיר פרץ: אני רוצה לומר לכם שאני הכרתי שם אנשים גיבורים.

עמיר פרץ: חלק מהם, לצערי הרב, כבר נפטרו.

עמיר פרץ: אריה, שניהל את המאבק, כבר איננו.

עמיר פרץ: היה אחד האנשים שפשוט נאבק בגבורה.

עמיר פרץ: הייתה שם גם אחת בשם עלית, עלית שמואלי, שניהלה את המאבק למען הילדים.

עמיר פרץ: הבת שלה, שמחה, הייתה בת שלוש, היום היא בת 17.

עמיר פרץ: איך אמרה קארין?

עמיר פרץ: אתה מתחבר לזה, משהו מהנשמה – אני כל הזמן אתה.

עמיר פרץ: כל שנה אני הולך ליום ההולדת שלה, כל שנה הולך לבית-הספר שם בעפולה כדי לראות מה קורה עם הילדים, איך הדברים מתפתחים.

עמיר פרץ: זה מדהים לראות ילדה במצב – לכאורה חברה שלמה מרימה ידיים, אבל משפחה אוהבת נותנת עוצמה כל כך קשה.

עמיר פרץ: אבל אנחנו מתחברים לחוק המאוד מאוד מאוד אקטואלי, של שר"מ לילדים.

עמיר פרץ: אני אומר לך, אדוני סגן שר האוצר, זו אחת החקיקות החשובות ביותר שהאוצר עוצר בשל מגבלה תקציבית.

עמיר פרץ: זה לא הוגן – כלפי הילד, קודם כול, אבל גם לא הוגן כלפי ההורים.

עמיר פרץ: ההורים גם רוצים להתפתח, רוצים לממש את עצמם, יש להם שאיפות, והם מעניקים אהבה שאין לה מחיר, אין לה פשוט מחיר.

עמיר פרץ: אני בהחלט חושב שאם יש חקיקה שאנחנו צריכים לדבר בה, זו באמת החקיקה הזו.

עמיר פרץ: לעבור לשלב נוסף, לראות איך באמת נותנים זכות לאדם עם מוגבלויות לממש את עצמו, אבל איך נותנים זכות גם למשפחה, לקרובים, שמוכנים לעשות הכול, ובכל זאת, אם החברה תאפשר להם, יהיה להם מספיק מרווח כדי לעשות גם דברים לעצמם.

עמיר פרץ: אני מתחבר באמת למשפט שנאמר כאן, שקארין ביטאה אותו כל כך טוב, שאסור לנו להביט פה על מערכת – גם שולי אמרה זאת – שכאילו אנחנו באים פה לחמלה.

עמיר פרץ: זה לא מערכת של חמלה, עם כל הכבוד.

עמיר פרץ: יש פה אנשים שאיתרע מזלם והם נולדו עם מגבלה מסוימת, הם לא בחרו זאת.

עמיר פרץ: לא שפר גורלם, ויש מגבלה מסוימת.

עמיר פרץ: האם בשל כך החברה הישראלית יכולה להרשות לעצמה להביט עליהם בחמלה כזו?

עמיר פרץ: אני ממליץ לכל חברי הכנסת, המלצה: מי שיש לו אורח מחוץ-לארץ והוא מחפש מסעדה טובה, לכו למסעדת "נא לגעת" ביפו.

עמיר פרץ: לכו לשם.

אילן גילאון: יש גם "נא לתת".

עמיר פרץ: נכון.

עמיר פרץ: אבל לכו ל"נא לגעת".

עמיר פרץ: הייתי שם לפני זמן מה.

עמיר פרץ: אני לא הולך למסעדות בדרך כלל, אבל אם אני כבר משתכנע, אני אומר: אתה יודע מה?

עמיר פרץ: יש לי אחלה בילוי בשבילך.

עמיר פרץ: בוא נלך קודם לתיאטרון, נראה את ההצגה שמציגים שם העיוורים – מדהים, פשוט מדהים.

עמיר פרץ: גם שילוב של אוכלוסיות – ערבים, עולים חדשים, ותיקים.

עמיר פרץ: הצגה מדהימה, אתה יוצא מרותק מההצגה הזאת.

עמיר פרץ: אבל אחר כך אתה הולך למסעדה.

עמיר פרץ: מוציאים לכם את השעונים, אם יש לך טבעת – אין דבר כזה, שום דבר נוצץ אתה לא יכול להכניס אתך.

עמיר פרץ: אתה נכנס, אתה אוחז בכתפיים של עיוור או עיוורת שלוקחת אותך לשולחן.

עמיר פרץ: אתה לא רואה כלום.

עמיר פרץ: אתה יושב מול אשתך ולא רואה אותה.

עמיר פרץ: זה לא דבר טריוויאלי, כן?

עמיר פרץ: אתה לא רואה, אתה לא רואה כלום.

עמיר פרץ: אתה ממש, כמו שאומרים, לא רואים – – –

קארין אלהרר: אבל אתה מגלה חושים אחרים.

עמיר פרץ: ואז אתה מגלה כמה חיים יש בתוך העולם הזה – –

נסים זאב: – – – בחושך.

עמיר פרץ: סליחה.

עמיר פרץ: – – כמה חיים מדהימים.

עמיר פרץ: איך פתאום תוך כמה דקות התמונה מתבהרת לך; איך פתאום, למרות שאתה לא רואה, אתה מצליח לתפקד; איך פתאום אתה מצליח לתקשר.

עמיר פרץ: ואתה גם יוצא ואומר: ואללה, זו המסעדה שהכי נהניתי בה, איך למדתי כל כך הרבה.

עמיר פרץ: אתה רואה פתאום איך עיוורים מתפקדים בצורה בלתי רגילה, הולכים בין האורחים, מזהים כל אורח, יודעים מה כל אחד הזמין.

עמיר פרץ: זה נראה לכם דבר של מה בכך.

עמיר פרץ: אני אומר לכם, אני ממליץ לכם.

עמיר פרץ: מי שלא עבר את החוויה הזו, זו חוויה מעצבת, מעצבת, ואני ממליץ על זה בכל לב.

עמיר פרץ: אני חושב שאנשים שהם לקויים פיזית, ובאמת יש דברים – כל מי שאתנו כבר משרת ציבור הרבה שנים, יודע מה אנחנו עוברים.

עמיר פרץ: לפעמים אתה עומד חסר אונים.

עמיר פרץ: אני רוצה להגיד לך, חבר הכנסת ברכה, יום אחד הייתי בסיור בפזורה.

עמיר פרץ: הגעתי לשם, והיה שם אוהל, וילד קשור אליו בשרשרת, שרשרת ארוכה.

עמיר פרץ: ואני שאלתי את המשפחה: תגיד, מה זה?

עמיר פרץ: אמרו לי: שמע, הוא נפגע מוחי.

עמיר פרץ: אם נשחרר אותו הוא יאבד את מקומו במדבר, וחלילה, הוא יכול למות, או שיקרה לו משהו.

עמיר פרץ: אז אנחנו קושרים.

עמיר פרץ: אנחנו צריכים ללכת לעבוד, יש לנו לפרנס משפחה, אין לנו ברירה.

עמיר פרץ: לא היה מוסד לילדים מוגבלים באותה תקופה בנגב כולו.

עמיר פרץ: אני זוכר איך חברי הכנסת כולם כאן הזדעקו והזדהו כל כך עם המאבק הזה.

עמיר פרץ: לשמחתי, זה חצה את כל העניין הזה של יהודים וערבים והייתה פה התייצבות מלאה, והקימו מוסדות גם ברהט וגם ביישובים הסמוכים.

עמיר פרץ: דברים, כמו שאמרו כאן חברים, רק כשאתה נפגש אתם, כשאתה מרגיש אותם, אז מסתבר לך שאתה בהחלט יכול גם לייצר כאלה עוצמות שמביאות לשינוי.

עמיר פרץ: אני רוצה לומר שבנושא אחד יש התקדמות, כמו שציינו חברים.

עמיר פרץ: נושא ההנגשה עבר מהפכה.

עמיר פרץ: יש בהחלט הרבה מאוד שיפורים, שנותנים הנגשה מאוד גדולה, והנגישות הופכת לנושא.

עמיר פרץ: אבל זו אחת מנקודות האור שמביאות אותך לראות כמה דברים, אתה זקוק להם.

עמיר פרץ: זאת אומרת, כבר נתת להם הנגשה, תעבור עוד שלב: תן להם להשתלב, כי גם בחוקי ההנגשה יש כל מיני מגבלות.

עמיר פרץ: למשל, הנגשה של בית-העלמין: אדם חייב שבית-העלמין יהיה מונגש, כך שתהיה לו יכולת צפייה לכיוון מקום הקבורה.

עמיר פרץ: זאת אומרת, לא מחייב שהוא יצליח להגיע לקבר.

עמיר פרץ: החוק מחייב אותך לייצר הנגשה כזאת שנותנת לו צפייה מגבעה מסוימת, או אני לא יודע מאין.

עמיר פרץ: או הנגשה של חופים – הנגשה של חוף היא הנגשה שאומרת שחייבים לייצר בחופים הנגשה לאתרים יבשים.

עמיר פרץ: רק אחד מארבעה חופים אתה חייב שגם תהיה בו הנגשה עד לקו הרטוב.

עמיר פרץ: כל מיני דברים.

אילן גילאון: חמישה אפילו.

עמיר פרץ: מכל ארבעה חופים אחד, יכול להיות שהחשבון שלך יוצא טוב.

עמיר פרץ: אבל אני חושב שכל הגישה, שהיא גישה חשובה מאוד, לתת לאנשים להרגיש שהם חלק מהאוכלוסייה, הם חלק מהחברה הישראלית – היא דבר טוב מאוד.

עמיר פרץ: אני גם רוצה לומר, אחד הדברים שמתרחש פה, מה שמשרד המשפטים מנסה לקדם, חוק שחבר הכנסת אילן גילאון יזם, החוק שנוגע להנגשת יצירות אמנות ויצירות ספרותיות לנכים, במסגרת חוק זכות יוצרים.

עמיר פרץ: אני חושב שיש בזה גם תפיסה מאוד רחבה.

עמיר פרץ: כל הכבוד לחבר הכנסת גילאון.

עמיר פרץ: אני מקריא לך התחייבות של משרד המשפטים, שמתחייב לקדם את החוק הזה, שהוא פרי יצירה שלך.

עמיר פרץ: זה חוק שיאפשר לנכים להרגיש שהם חלק מתרבות שלמה, חלק ממצב שבו הם שותפים גם בעולם התרבות, גם בעולם רכישת הידע, גם בהגברת חופש המידע, גם בהגברת חופש הביטוי שלהם.

עמיר פרץ: אני בהחלט מברך אותך, חבר הכנסת גילאון.

עמיר פרץ: אני רוצה להתייחס לעוד נקודה אחת, כי אני חושב שהנקודה המרכזית היא היכולת שלנו לשלב אנשים עם מוגבלויות להיות יצירתיים בחברה.

עמיר פרץ: כמו שציינו כאן: עבודה, עבודה, עבודה, פרנסה, תעסוקה.

עמיר פרץ: ואפשר לעשות זאת.

עמיר פרץ: אי-אפשר לומר שזה בלתי אפשרי.

עמיר פרץ: אני ראיתי מקומות.

עמיר פרץ: לצערי הרב, הרבה מאוד מקומות עבודה שאולי בהתחלה נראו מקומות עבודה שהם בלתי כלכליים וצריך לסבסד אותם – לצערי הרב חלק גדול ממקומות תעסוקה כאלה נסגרו, ולא נמצאו תחליפים.

עמיר פרץ: אבל אני אומר שאם יש יעד מרכזי, וגם אם יש צורך לתת סבסוד כלשהו, הסבסוד ראוי.

עמיר פרץ: יש מקומות שאולי לא צריך לסבסד, אבל יש מקומות שכן צריך לסבסד.

עמיר פרץ: פעם אני הייתי צריך לבנות גדר אצלי בבית.

עמיר פרץ: פתאום קראתי באיזה מקום שיש בקריית-מלאכי מפעל שמעסיק רק מוגבלים שבונים גדרות.

עמיר פרץ: הלכתי לשם, ויותר מאשר באתי לגדר, כבר התחלתי להכיר שם כל אחד.

עמיר פרץ: והמדהים היה שכל אחד עמד – היה שם בחור אוטיסט ברמה מסוימת, שידע בדיוק שהאוטובוס יוצא ב-07:00 ומגיע ב-07:15.

עמיר פרץ: הוא יודע בדיוק באיזה שביל הוא מגיע, והוא בדיוק מגיע למכונה שהוא מפעיל.

עמיר פרץ: והוא מפעיל במשך כמעט שש שעות מכונה, שהיא מהמסובכות ביותר שיש במפעל, ומייצר מתוך המכונה הזאת, עם איזו תוכנת מחשב שנמצאת שם והוא מפעיל אותה – פשוט יוצא מן הכלל.

עמיר פרץ: זה דבר מדהים לראות אדם שחי בזכות.

עמיר פרץ: אז יכול להיות, כמו שאמרו כאן, שלקח לאותו מעסיק זמן מסוים עד שהוא הצליח לשלב אותו.

עמיר פרץ: יכול להיות שהסבלנות של החברה – אנחנו לא נותנים מספיק ציון לשבח לאלה שמוכנים לגלות סבלנות.

עמיר פרץ: אני אתן לך רק דוגמה נוספת – – –

אילן גילאון: יש לנו מחר חוק לעידוד מעסיקים של בעלי מוגבלויות.

אילן גילאון: אולי הממשלה תשמח – – –

עמיר פרץ: הלוואי.

עמיר פרץ: הלוואי.

עמיר פרץ: איך אמר חברי מוחמד ברכה?

עמיר פרץ: שאני עוף מוזר.

עמיר פרץ: אז אני מקווה שכעוף מוזר, מפעם לפעם אני אצליח יחד אתך למשות עם המקור איזה דבר שיהיה לטובת תפיסת העולם שלנו בנושא הזה.

אילן גילאון: השר, העופות הסטרייטים לא תומכים.

עמיר פרץ: מה אמרת?

אילן גילאון: שהעופות הסטרייטים לא תומכים.

עמיר פרץ: עכשיו אני רוצה רק לומר עוד דבר אחד שקשור למשרד שלי.

עמיר פרץ: יש החוק להפרדת פסולת, ואנחנו נכנסים עכשיו לשלב של מה שנקרא הפרדת פסולת אלקטרונית.

עמיר פרץ: סיימנו את כל התקנות לפני כמה שבועות.

עמיר פרץ: החוק נכנס לתוקף כבר בימים אלה.

עמיר פרץ: אנחנו פרסמנו קול קורא בסכומים מאוד גדולים לסייע למפעלים – כאלה שיקימו את אותם מפעלים להפרדת פסולת אלקטרונית.

עמיר פרץ: יש מפעל אחד כזה בכרמיאל, שמועסקים שם רק, רק אנשים עם מוגבלויות.

עמיר פרץ: רק אנשים עם מוגבלויות.

עמיר פרץ: דרך אגב, הוא כלכלי.

עמיר פרץ: מעבר לסבסוד הראשוני ולעזרה הראשונה שהוא קיבל, הוא מפעל כלכלי.

עמיר פרץ: אתה רואה שם דברים יפים מאוד.

עמיר פרץ: מי שירצה, שילך לבקר שם.

עמיר פרץ: אני מאוד מקווה שתוך פרק זמן קצר אנחנו נקים עוד שלושה מפעלים כאלה, שייצרו עוד לפחות כמה מאות מקומות עבודה לאנשים עם מוגבלויות.

עמיר פרץ: אבל מה שחשוב, שמייצרים מקומות עבודה שפרט לדחיפה הראשונה, הם הופכים לעסק כלכלי לכל דבר, וכל אדם עם מוגבלות שמגיע לשם מצדיק את הנוכחות שלו שם, מצדיק את הפרנסה שלו, כמו שאומרים.

עמיר פרץ: זו לא פרנסה בחסד, זו פרנסה בזכות.

עמיר פרץ: ואני מאוד מקווה שכל משרד ממשלתי, כמו שהיה פעם, ייקח על עצמו x, ייקח על עצמו מספר מסוים ויתחייב שבתוך המערכות שלו הוא מייצר מצב שבו הוא מתנה – אין משרד שלא מייצר מקומות עבודה בתחומו.

עמיר פרץ: חייבים להכניס את זה כחלק מהמחויבות החברתית שלנו, כפי שציינו כאן חברי כנסת רבים.

עמיר פרץ: אני אסיים בכך שאני אודה לך, חבר הכנסת גילאון, ולכל חברי הכנסת שיזמו את הדיון הזה.

עמיר פרץ: יכולתי להמשיך ולהפליג.

עמיר פרץ: יש לי סיפורים אין-ספור במפגשים האלה, וכל סיפור הוא חוויה בפני עצמה.

עמיר פרץ: אולי אני אספר לכם רק סיפור אחרון, שהוא, מה שנקרא, טיפה יותר פיקנטי.

עמיר פרץ: אחרי שסיימנו את מאבק החירשים, באנו להרים כוסית.

עמיר פרץ: ואז החירשים אמרו לי: תשמע, יש לנו עוד בקשה אחת.

עמיר פרץ: אמרתי: קיבלתם הכול, כל מה שביקשתם הבאתי.

עמיר פרץ: הם אמרו: לא, אנחנו רוצים שתקצץ את השפם.

עמיר פרץ: היה לי אז שפם גדול.

עמיר פרץ: אמרתי: למה?

עמיר פרץ: הם אמרו: אנחנו לא מצליחים לקרוא את השפתיים שלך בטלוויזיה.

עמיר פרץ: את השפתיים שלך אנחנו לא קוראים.

עמיר פרץ: אז מי שמחפש את הסיבה – למה קיצצתי את שפמי, זאת גם סיבה חברתית מאוד.

עמיר פרץ: תודה רבה לכם.

אילן גילאון: זה נקרא שאתה בן-אדם מונגש.

אורי מקלב: תודה רבה, אדוני.

אורי מקלב: מה אדוני מציע לגבי ההצעות לסדר-היום?

עמיר פרץ: מה שחברי הכנסת ירצו.

עמיר פרץ: או להסתפק בדברי או לעשות – – –

אורי מקלב: או להסתפק בנאום המיוחד הזה של השר.

אילן גילאון: שהשר יקצץ את השפם.

עמיר פרץ: זהו, אין יותר לאן, אתם רואים?

אורי מקלב: אנחנו מסתפקים בהודעה של השר.

אורי מקלב: באמת, זה היה נאום מיוחד ומרתק.

אורי מקלב: ברשותכם, חברים – – –

נסים זאב: – – – זה מה שאנחנו צריכים, תאמין לי.

אורי מקלב: הכרזה למזכיר הכנסת.

נאזם בדר: ברשות יושב-ראש הישיבה, אני מתכבד להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – מסקנות ועדת העבודה, הרווחה והבריאות בעקבות דיון מהיר בנושא:

נאזם בדר: הפסקת השירות הרפואי לחיילי צה"ל, הצעתו של חבר הכנסת נחמן שי.

נאזם בדר: מסקנות ועדת החינוך, התרבות והספורט בעקבות דיון מהיר בנושא סכנת הסגירה של מפעל "שנת השירות – שנת ההתנדבות של צעירים לפני גיוס", הצעתם של חברי הכנסת אראל מרגלית ורות קלדרון.

נאזם בדר: מכתבה של מזכירת הכנסת בדבר המלצת הוועדה המשותפת של ועדת החוץ והביטחון וועדת החוקה, חוק ומשפט בעניין הכרזה על מצב חירום.

נאזם בדר: תודה.

אורי מקלב: תודה לסגן מזכירת הכנסת.

אורי מקלב: סמים אינם תרופה נגד דיפרסיה

אורי מקלב: אנחנו נעבור להצעה אחרונה שעל סדר-היום, של חבר הכנסת מוחמד ברכה, בנושא ציון שבוע המאבק בנגע הסמים; הצעה מס' 1743, כיושב-ראש ועדת הסמים.

אורי מקלב: בבקשה.

מוחמד ברכה: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אדוני השר, בהמשך לנושא הקודם, נעלמה – אני לא יודע אם נעלמה, אבל היה לדעתי צריך להתייחס, אדוני סגן שר האוצר, גם לעובדה שוודאי מוכרת לך, שמפעל "call יכול" בראשון-לציון, שרוב עובדיו הם אנשים בעלי מוגבלות, עומד להיסגר בשבועיים, שלושה הקרובים.

מוחמד ברכה: מחר בבוקר אני אהיה שם כדי לראות מה קורה.

מוחמד ברכה: אבל אני יודע שגם חברים מהמפלגה שלך היו שם, ממפלגת יש עתיד.

מוחמד ברכה: בסופו של דבר, לדעתי, הצלת המפעל הזה היא גם מסר חברתי, אבל היא גם מסר כלכלי, כי אם האנשים שעובדים שם ילכו לאבטלה, או לאי-תעסוקה, בסופו של דבר זה יעלה יותר.

מוחמד ברכה: אני שמתי לב לדבריה של חברת הכנסת קארין אלהרר, והיא התמקדה מאוד בנושא התעסוקה, ולכן אני מאוד מבקש שהנושא יעמוד לנגד עיניכם – לראות איך אפשר להציל את המפעל הזה ולהציל את מקום העבודה של כ-200 עובדים שעובדים שם.

מוחמד ברכה: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי הכנסת, היום קיימתי, כיושב-ראש הוועדה למאבק בנגע הסמים, דיון, אחד המרתקים שהיו בוועדה זה תקופה ארוכה; אני משמש בתפקיד הזה כמעט שתי קדנציות.

מוחמד ברכה: הייחוד היה שרוב הדוברים היו נערים ונערות שדיברו על החששות, על הדיכאונות ועל השעמום, על הדיפרסיה שיכולה להוביל אנשים צעירים לשימוש בדברים ממכרים, אם זה אלכוהול ואם זה סמים.

מוחמד ברכה: כמי שניתנה לו הזכות לעמוד בראש הוועדה למאבק בנגע הסמים בכנסת ולתרום מניסיוני רב השנים למען החינוך, אני מבקש להציג כאן פן אחד ולשים דגש על שורש הבעיה, והצעה לפתרון שבוודאי יהיה מקובל על כולם.

מוחמד ברכה: כך, למשל, מבצע האכיפה נגד סמי הפיצוציות, בעקבות תהליך חקיקה שקיימנו בכנסת הקודמת.

מוחמד ברכה: החקיקה הזו היא מוצלחת מאוד, והיא כמעט מחסלת את התופעה של סמי פיצוציות, אבל המבצע הזה בעצם העתיק את זירת הפשע והביא לשגשוג תופעת הסחר והפצת הסמים באמצעות האינטרנט, שפורצת היום גבולות, כי העבירה מתבצעת בכמה מדינות בעת ובעונה אחת, ולכן נדרש תיאום פעולות ושיתוף פעולה בין-לאומי למאבק יעיל יותר בתופעה, מבלי לפגוע בריבונות של המדינות המעורבות וגם מבלי לערבב את האסור במותר ומבלי לפגוע בפרטיות.

מוחמד ברכה: מחר אני אפגש עם ד"ר ג'ילברטו גרה, נציג האו"ם בווינה, אגיש את ההמלצות לשיתוף פעולה בין-לאומי כחלק מהמאבק בסחר ובהפצה של סמים באמצעות האינטרנט.

מוחמד ברכה: אנחנו קיימנו בוועדה – זו ועדה, ככה, נידחת, אבל עושה עבודה חשובה מאוד, לדעתי – אנחנו קיימנו קרוב לשלוש ישיבות ודנו דווקא בסוגיה הזו של הפצת סמים באינטרנט.

מוחמד ברכה: התמקדנו גם בפן המקומי ואחר כך בפן הבין-לאומי וגם בפן המשפטי.

מוחמד ברכה: כמו כן, כמענה להצעת החוק הממשלתית בדבר הגבלת שימוש – ואני כאן פונה אליך, אדוני השר, ודרכך לשרת המשפטים – בדבר הגבלת שימוש במקום לשם מניעת ביצוע עבירות, תיקון מס' 2, הגבלת גישה לאינטרנט ותיקונים שונים – דבר שעכשיו שוקדים עליו במשרד המשפטים, אבל למרבה הצער, מה שהגיע לאוזנינו הוא שמדובר על חסימת אתרים שמפיצים סמים אבל למעט אתרים המציעים חשיש ומריחואנה, ואני חושב שזה דבר שאין לו מקום.

מוחמד ברכה: אני מקווה שהמידע הזה לא נכון, אבל אני קיבלתי את המידע הזה בוועדה מאנשים במשרד המשפטים.

מוחמד ברכה: גם יושב-ראש הרשות למלחמה בסמים, מר צבי הנדל, היה בקשר אתי בעניין הזה.

מוחמד ברכה: אני חושב שאין – – –

עמיר פרץ: – – –

מוחמד ברכה: שכאילו יש איסור כללי – למעט.

מוחמד ברכה: ההחרגה הזאת אינה מתקבלת על הדעת.

מוחמד ברכה: אני רוצה לומר כאן לכנסת ולציבור: אני יודע שהיה דיון על הקנאביס והקנאביס הרפואי, וכל הדברים האלה.

מוחמד ברכה: אני, מניסיוני, לא מכיר במושג הזה "סמים קלים".

מוחמד ברכה: אין סמים קלים וסמים קשים.

מוחמד ברכה: מה שקרוי סמים קלים זו ההקדמה על מנת להסתבך בדברים הקשים, ולכן אין להקל ראש בנושא הזה, לא בחקיקה, לא באכיפה, לא בחינוך ולא בשום מקום אחר.

מוחמד ברכה: אדוני היושב-ראש, אנחנו במרדף קשה אחר העבריינים שעוסקים בלי מעצור במציאת סם חדש שאינו כלול בפקודת הסמים הפרטנית.

מוחמד ברכה: מדובר על עניין חמור מאוד, שבו הצעיר אינו נחשב אפילו לעובר על החוק עד שאנו מעדכנים את פקודת הסמים הפרטנית בפרטי הסם החדש, ואז זה כבר מאוחר מדי, וישנו בשוק סם חדש שאינו עומד בקריטריונים של פקודת הסמים הפרטנית.

מוחמד ברכה: השר פרץ, תקשיב.

עמיר פרץ: אני פה, אני פה.

עמיר פרץ: אני לא הולך.

מוחמד ברכה: תיקח את המשפט הזה.

מוחמד ברכה: זו בקשה נוספת ממשרד המשפטים.

מוחמד ברכה: לכן עלינו לשנות את פקודת הסמים לאנלוגית.

מוחמד ברכה: מה זאת אומרת?

מוחמד ברכה: כפי שנהוג בבריטניה ובארצות-הברית, אנחנו נצביע על נגזרות כימיות אפשריות של הסם שהן אסורות, ואז לא כל פעם צריך לעדכן את הרשימה מחדש, להגיד – הנה.

מוחמד ברכה: אז אתה אומר שזה אסור, ואחר כך המפיצים והסוחרים עושים תרכובת אחרת וקוראים לזה בשם חדש, ואז אתה צריך להכניס את זה לתוך המערכת וכך הלאה.

מוחמד ברכה: אתה נמצא במרדף בלתי פוסק ובלתי נגמר.

מוחמד ברכה: לכן צריך לעשות את פקודת הסמים לאנלוגית.

מוחמד ברכה: דרך פעולה זו תעזור לנו רק באכיפת החקיקה, אך לא במיגור התופעה.

מוחמד ברכה: עלינו לתקוף את הבעיה מהשורש, וכדי לעשות זאת עלינו להבין מה עובר על הנוער שלנו ומדוע הם פונים לסם.

מוחמד ברכה: מצב זה מחייב אותנו לדון בבעיה ובפתרון המתאים לה.

מוחמד ברכה: כפי שאומרים הרופאים: אבחון נכון של המחלה הנו מחצית הריפוי.

מוחמד ברכה: כאשר ארגון הבריאות העולמי מודיע לנו כי מחלת הדיכאון התפשטה כל כך עד שבקרוב מאוד תעמוד בראש רשימת המחלות הנפוצות ביותר, אנו צריכים להתחיל לפעול במהירות.

מוחמד ברכה: הנוער אינו מסופק.

מוחמד ברכה: הוא מרגיש ריקני ואבוד, ואין לו לאן ללכת.

מוחמד ברכה: כאשר יש מי שמרגיש שהחברה מסביב אינה מבינה אותו, והכול נראה כבר כחסר תועלת, כל שנשאר לו לעשות כדי לא להתמודד יותר עם הכאב, עם השעמום ועם הדיכאון, הוא לברוח.

מוחמד ברכה: לברוח למציאות אחרת, דמיונית ומנותקת מהמציאות, לשימוש בסמים ובאלכוהול, שבאמצעותו הכאב והסבל כביכול נעלמים, אפילו אם לזמן קצר, אך באותו זמן הוא מרגיש חופשי, ללא דאגות כביכול.

מוחמד ברכה: החלל הריק שהיה פעור בלבו של אותו נער או צעיר נסתם כעת, והוא מרגיש מאושר במציאות השקרית שאופפת אותו.

מוחמד ברכה: לכאורה.

מוחמד ברכה: הוא לא צריך להילחם יותר בכאב.

מוחמד ברכה: אנו צריכים לעזור לנערים הללו למצוא את דרכם, לתת להם את ההדרכה ואת הכיוון, שיבינו מה מקומם בחברה שלנו.

מוחמד ברכה: עלינו לתת להם הזדמנות למצוא טעם לחיים שלהם.

מוחמד ברכה: הם דור העתיד, הם המשכנו, וזוהי חובתנו.

מוחמד ברכה: ואני כאן, בישיבה של היום, אני חושב שהדבר המשמעותי ביותר הוא לא לשחק את התפקיד של המטיף אלא של המקשיב, של המבין.

מוחמד ברכה: אנחנו לא רוצים להגיד להם איך לחשוב, לאותם בני-נוער, אלא לעזור להם להביע את מה שהם רוצים ולעזור להם במציאת פתרונות.

מוחמד ברכה: הנוער שבע מהטפות מוסר, קורא תיגר על המסרים ההרסניים שהוא מקבל מאמצעי המדיה ודורש דוגמה אישית מהמבוגרים, שגם הם שבויים במסרים השליליים.

מוחמד ברכה: כך, בהיעדר חינוך ראוי הילדים מחקים את צורת החיים המקובלת, כשהוא מגובה בדעת קהל סוחפת שיונקת את ערכיה משלטי חוצות ואמצעי תקשורת.

מוחמד ברכה: והתוצאה היא שהילדים, כמו גם הגדולים, ניזונים מסביבה שמעודדת פערים, תחרות וניצול הזולת כמודל לחיקוי.

מוחמד ברכה: גם ה-OECD מזהה בעשור האחרון עלייה בשימוש בתרופות נוגדות דיכאון במדינות העשירות בעולם.

מוחמד ברכה: המספרים, רבותי, מראים שבחלק מהמדינות רופאים רושמים את התרופות לשיעור גבוה של אנשים – יותר מאדם אחד לכל עשרה מבוגרים, כאשר איסלנד, אוסטרליה, קנדה ומדינות סקנדינביה מובילות את הרשימה.

מוחמד ברכה: בארצות-הברית הנתונים מצביעים על כך שיותר מ-10% מהמבוגרים משתמשים בתרופות.

מוחמד ברכה: בסין שוק התרופות נוגדות הדיכאון צמח בשיעור של 20% בכל אחת משלוש השנים האחרונות.

מוחמד ברכה: עלייה זו אינה מלווה בעלייה של כמות האבחונים בעולם, ולכן פסיכיאטרים מביעים חשש לגבי שימוש יתר על המידה בתרופות.

מוחמד ברכה: ה-OECD הוסיף כי ייתכן שלמשבר הכלכלי הייתה יד בעלייה האחרונה בשיעור השימוש, וציין כי בספרד או פורטוגל, למשל, מספר המרשמים לתרופות זינק ביותר מ-20% בחמש השנים האחרונות.

מוחמד ברכה: לטענת רוב המומחים, אדוני היושב-ראש, התרופות אכן פועלות, אבל לא מרפאות את העצב.

מוחמד ברכה: בקרב חלק מהאנשים יש שימוש יתר בתרופות, בעוד שבקרב האחרים יש שימוש חסר.

מוחמד ברכה: רופאים רושמים יותר מדי מרשמים לתרופות נוגדות דיכאון כדי להיפטר מהעצב, אומר פרופסור טים קנטופר, פסיכיאטר מבריטניה.

מוחמד ברכה: הרופאים המטפלים נוטים לרשום תרופות במקום להעניק טיפולים כגון טיפול קוגניטיבי-התנהגותי.

מוחמד ברכה: פרופסור טים קנדאל, ראש המרכז לשיתוף פעולה לאומי בתחום בריאות הנפש בבריטניה, אמר: אני תוהה אם במדינות הנחשקות יותר, כמו המדינות שחברות ב-OECD, אין לנו זמן להיות מדוכאים, ולכן אנחנו מחפשים פתרונות כימיים כדי להיפטר מהדיכאון.

מוחמד ברכה: המסקנה הסופית שמקובלת על רוב העוסקים בתחום היא שבדרך כלל תרופות נוגדות דיכאון אכן פועלות, אבל רק במקרים של דיכאון קליני אמיתי, מהסוג שכולל הפרעה כימית במוח לצד מגוון רחב של תסמינים פיזיים.

מוחמד ברכה: הן לא עוזרות לטיפול באומללות, צער או דיכאון שהם תוצאה של שימוש בתרופות, ואם נוטלים את התרופות באופן לא סדיר או לתקופה קצרה מדי הדיכאון חוזר.

מוחמד ברכה: למרות שבבתי-הספר אנחנו מחנכים את הילדים כאילו לוותר, להיות אדיבים ולקשור קשרי חברות מתוך הבנה והרגשה שיחס יפה לזולת מגן על האדם, יותר ויותר אנשים מגיעים להרגשה של היעדר אושר, ריקנות ודיכאון, ושואפים לכבות את ההרגשה הזאת באמצעות סמים ואלכוהול.

מוחמד ברכה: בקרב בני-נוער אנו רואים זאת בעיקר כפי שהם בעצמם מעידים: יש הרגשת ריקנות.

מוחמד ברכה: הם זקוקים לריגושים, חסרים להם אתגרים, חסרות הגבלות מסוימות.

מוחמד ברכה: קיים בקרבם הצורך באטרקציה בתוהו ובוהו שאנו חיים בו, בקצב המטורף של הריצה להשיג בחיים.

מוחמד ברכה: היום, אגב, באותו דיון שדיברתי עליו בהתחלה, המילה שחזרה על עצמה לאורך כל הדיון היא המילה "שעמום", והשעמום זה מין פתח ושער כדי להצדיק כל מיני התנהגויות שאנחנו לא יכולים לקבל.

מוחמד ברכה: אדוני היושב-ראש, ידוע כי האדם נמצא בעל-כורחו תחת שליטת דעת החברה באופן מוחלט, ולמדיה יש השפעה גדולה על קביעת רצונותיו, טעמיו, ערכיו ומטרת חייו, כך שהאדם הוא תוצאה של הסביבה שבה הוא גדל ומתפתח, ובכלל זה משפחה, בית-ספר, חברים, אמצעי תקשורת.

מוחמד ברכה: יש בעיה של לחץ חברתי שפועל נגד הרצון ושיקול הדעת, כי אדם שבוי בערכים שהחברה מכתיבה לו ומוכן לעשות הכול כדי למצוא חן בעיני חברים.

מוחמד ברכה: לפיכך, כל תשומת הלב חייבת להיות בחינוך הילדים וביצירת הסביבה שהילדים נמצאים בה ביום-יום, כי כל העתיד של הילד תלוי בחברה שבה הוא נמצא היום.

מוחמד ברכה: לנוכח זאת, אדוני היושב-ראש, עלינו לגבש מערכת שתכלול את שני המרכיבים: הרצון שבאדם והמערכת שסובבת אותו, ותשלב אותם יחדיו בדרך הראויה והטובה ביותר לבני-הנוער.

מוחמד ברכה: ועלינו מוטלת המשימה לבנות סביבה טובה ומתאימה לבני-הנוער, שתהיה מושתתת על ערכים חברתיים שוויוניים, אוניברסליים, ועל מתן יחס טוב אחד לשני מתוך אחריות הדדית, וכך היא תעזור להם למצוא את מקומם בחברה.

מוחמד ברכה: אגב, אחד הדברים שמלווים אותי בעבודה בוועדה הוא – נכון שיש חשיבות למערכת החינוך ולמה שקורה בה, אבל מסתבר שההשפעה הגדולה ביותר על הנוער היא מצד בני גילם, ולכן השילוב בין הסביבה לבין מערכת החינוך הוא דבר מאוד קריטי ומשמעותי.

מוחמד ברכה: חובתנו לעסוק בבניית תרבות פנאי איכותית לבני-הנוער, משום שהגיעו למסקנה שהחברה היא הכלי שגורם לאדם להשתנות; האדם הוא יצור חברתי והוא מושפע מהחברה.

מוחמד ברכה: לפיכך, עלינו להיות קשובים לדור הצעיר, שזקוק לריגושים כי הוא מרגיש ריקנות, ולתת להם כלים להתמודד.

מוחמד ברכה: יש לשתף בני-נוער ולבדוק ביחד אתם את השפעת הפרסומות בחוצות או במדיה או במערכת החברתית והפוליטית בכלל; לרתום גם את אמצעי התקשורת, שמשפיעים על דעת הקהל ומחנכים בדפוסי התנהגות מקובלים ומנגד – לא פופולריים.

מוחמד ברכה: עלינו לטפל בשורש הבעיה במקום בכיבוי שרפות, שלא די שהוא לא מונע את ההתגברות וההתפשטות ההרסנית, אלא גרוע מכך – גורם נזקים אדירים ומסכן את עתיד ילדינו ועתיד החברה כולה.

מוחמד ברכה: ילדים הם האוצר של כל חברה, הם דור ההמשך, וחובתנו לחנכם בחוכמה ולתת להם כלים מתאימים להתפתחותם, כדי שיצליחו לבחור בדרך שתבטיח להם סיפוק, מילוי אושר ושגשוג והגשמה עצמית.

מוחמד ברכה: אדוני היושב-ראש, אני מסיים.

מוחמד ברכה: צריך לבנות מהילד אישיות אנושית, לעזור לו להתמצא בחיים ולמצוא את מקומו בחברה, כדי שיהיה יצרני ויתרום לחברה במקום לנצל אותה לרעה.

מוחמד ברכה: חשוב לתת להם הרגשת שייכות וידע איך להתמודד במציאות של כפר גלובלי, שבה יש תלות הדדית בינינו ובין המדינות האחרות.

מוחמד ברכה: לאור זאת, הפתרון הטבעי שורשו בחינוך על-ידי דוגמה אישית ויצירת דעת קהל תומכת וסוחפת.

מוחמד ברכה: צריך לפתוח לאדם אופק חדש, שיש בשביל מה לחיות וכדאי לבחור בחיים.

מוחמד ברכה: כך החינוך יעודד את הילדים לקבלת האחר מעל השוני ומעל ההבדלים – כתרופה לחינוך שהורגלנו בו, שבו בולט החיסרון של החלק שמחנך לסובלנות הדדית וכבוד הדדי.

מוחמד ברכה: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, לסיום, אני מציע שהיום נקיים מעין הצבעת אמון מלא בנוער.

מוחמד ברכה: דווקא בתקופה של מבוכה, של ערכים לא ברורים, של חומרנות ונהנתנות, תקשורת ואינטרנט, אינדיבידואליזם ומטריאליזם, אני חושב שיש מקום לתת אמון בנוער ולספק לו את הכלים לגבש את אישיותו בלי להזדקק ולהידרש לאמצעים שפשוט מביאים קטסטרופה על עתידו האינדיבידואלי והחברתי.

מוחמד ברכה: בתקופה הזאת יש להביע אמון מלא ברצונו של הצעיר להיות שוקל, מתלבט, שוגה ולומד, נהנה וכואב, תוך שמירה על חירותו, עצמאותו וכבודו העצמי.

מוחמד ברכה: כדאי להיות קשובים לצורך של התלמידים הצעירים הקוראים לנו, המבוגרים, ולאנשי מערכת החינוך והקהילה, לתת מול כל אלה כלים וידע אמין, כדי שידעו לבחור בחיים וללכת הליכה נכונה בזרמי החיים, ללא מקסמי שווא – לא סמים, לא התמכרות לאלכוהול ולא שום תחליפים להתמודדות אמיתית עם בעיות החיים.

מוחמד ברכה: תודה רבה, אדוני.

אורי מקלב: תודה רבה לחבר הכנסת מוחמד ברכה.

אורי מקלב: נתנו לנושא הזה אולי זמן כפול מהמקובל בגלל חשיבות הנושא.

אורי מקלב: אנחנו נבקש מהשר עמיר פרץ – – –

מוחמד ברכה: זה לא היה עשר דקות.

אורי מקלב: זה היה כפול, היה כפול זמן, אבל זה היה נושא חשוב והיו דברים חשובים וערכיים ביותר.

אורי מקלב: אתה אמרת: הנוער הם העתיד שלנו.

אורי מקלב: בבקשה, אדוני, אני כבר לא אומר לך – – –

עמיר פרץ: אדוני היושב-ראש, אני הייתי מסתפק בדבריו של חבר הכנסת מוחמד ברכה, שהציג לנו פה משנה סדורה למדי בכל מה שקשור בכותרת שהוא נתן להצעה לסדר-היום שלו, שסמים אינם תגובה לדיפרסיה.

עמיר פרץ: זאת בהחלט כותרת מאוד מעניינת, מרתקת, כי זה באמת מעמיד את כל ההתמודדות של הוועדה למלחמה בסמים, ודאי של הרשויות, של הרשות למלחמה בסמים, אבל ועדה בכנסת שמפקחת עליה, זה ודאי מעמיד אותה באתגר גדול.

עמיר פרץ: אני מדבר בשמו של השר לביטחון פנים.

עמיר פרץ: אומנם קיצצתי חלקים גדולים מהנאום שנמסר לי, כי בהחלט – יש דברים שאני לא אומר; אני אומר רק דברים שאני מאמין בהם.

עמיר פרץ: אז אני קודם כול אעביר לך את תשובתו של השר לביטחון פנים, ואחר כך אומר לך שניים, שלושה משפטים על הדברים שאתה אמרת, כי ציינת פה נקודה מאוד חשובה של ההשפעה של הרשתות החברתיות, וכאן זה לא כל כך מופיע.

עמיר פרץ: ההתמכרות לסמים מסוכנים או לכל חומר אחר אינה תרופה לדיכאון.

עמיר פרץ: ישנן הוכחות מדעיות לכך ששימוש בסמים גורם להתעוררות מחלות נפש, בעיקר בקרב המשתמשים הצעירים, החשופים בשיעור גבוה לנזקים פיזיולוגיים, בריאותיים ונפשיים.

עמיר פרץ: בני-נוער וצעירים הם דור העתיד, ושאיפתנו עבורם היא שימצו את מלוא הפוטנציאל הטמון בהם.

עמיר פרץ: כחברה אנו משקיעים בילדים ובבני-נוער את המיטב כדי לציידם בארגז הכלים הטוב והיעיל ביותר, שיסייע להם בחיים הבוגרים.

עמיר פרץ: לסמים אין מקום בארגז הכלים הזה.

עמיר פרץ: בחינוכם של ילדינו אנו מקדמים את החינוך לבריאות.

עמיר פרץ: אנו מדגישים השכם והערב את החשיבות של אורח החיים, אורח חיים בריא כמפתח לבריאות גופנית ולבריאות נפשית.

עמיר פרץ: המאבק הלאומי בנגע הסמים הוטל על הרשות הלאומית למלחמה בסמים ובאלכוהול, שעושה עבודה חשובה לקידום המאבק בסמים ובאלכוהול, וכתנאי הכרחי לשיפור איכות חיי תושבי המדינה.

עמיר פרץ: הודות לפעילות הרשות, היקף השימוש בסמים ובאלכוהול בישראל הנו מהנמוכים במדינות המערב.

עמיר פרץ: אני מקווה שבשנים הקרובות נתוני השימוש ישמרו על מגמת ירידה.

עמיר פרץ: הרשות הלאומית למלחמה בסמים ובאלכוהול מתאמת את כל פעילות הממשלה.

עמיר פרץ: פעילותה של הרשות הנה פעילות רב-תחומית, הכוללת חינוך, הסברה, מתן מידע, טיפול ושיקום, פיתוח סגלים מקצועיים, פעילות קהילתית ב-100 רשויות.

עמיר פרץ: מדינת ישראל שותפה באמנות בין-לאומיות שמדגישות את החשיבות במלחמה כלל-עולמית בסחר ובשימוש בסמים מסוכנים, אשר כשמם כן הם – מסוכנים.

עמיר פרץ: ילדים ובני-נוער המשתמשים בסמים עלולים להרחיק לכת אל מחוזות רחוקים של התמכרות, היפלטות הדרגתית ממעגל החיים הנורמטיבי והתחברות לגורמים עברייניים.

עמיר פרץ: תפקידנו הוא לעצור את השימוש והסחר בסמים למען עתידם של ילדינו.

עמיר פרץ: אני מדגיש כאן, מעל בימת הכנסת, כי נמשיך להילחם בנגע השימוש בסמים ללא פשרות ונפעל להמשך מגמת הירידה במספר המשתמשים בסמים.

עמיר פרץ: אני רוצה להוסיף ולומר לך, חברי חבר הכנסת מוחמד ברכה: גם אני בתחילת דרכי בכנסת הייתי חבר בוועדה למלחמה בסמים, שהייתה ועדה בתחילת דרכה, בחיתוליה.

עמיר פרץ: ואין ספק שאז הנושאים היו נושאים שטבענו בתוכם.

עמיר פרץ: אבל לפי הדוח שמסרת – אתה למעשה לא הגשת היום הצעה לסדר-היום; אתה מסרת דוח מפורט, שמנתח את המצב הלאומי והבין-לאומי, מציג את הזירות השונות שבהן מתמודד הצעיר הישראלי בעידן הזה, שלא כולל רק מפגש מקרי עם איזה עבריין, סוחר סמים שפיתה אותו, אמר לו: הנה, קח סמים חינם.

עמיר פרץ: נתן לו פעם, פעמיים, שלוש, חינם, ואחר כך הוא התמכר, ואז הוא התחיל לשלם, מה שנקרא כפל כפליים.

עמיר פרץ: כמו שאנחנו יודעים, בשנות ה-50, שנות ה-60, שנות ה-70, זו הדרך שבה יכול נער ליפול לסמים.

עמיר פרץ: ואם המשפחה הייתה מבודדת אותו, ומצליחה לשמור עליו, ולהרחיק אותו, אז ברוב המקרים היא גם הייתה מצליחה למנוע את אותה נפילה.

עמיר פרץ: אבל אתה הצגת פה דבר שהוא, כמו שאומרים, מפיל חומות, מגיע למשפחות.

עמיר פרץ: לעתים ההורים אפילו אינם מודעים לעובדה שהבן שלהם נמצא בתוך המערך האינטרנטי הזה של מה שנקרא הצורך להיות כמו החבר שלי; הצורך, כמו שאתה תיארת את ההשפעה ההדדית בכל המסגרות הקהילתיות של אותם בני-נוער.

עמיר פרץ: אני חושב שהגישה שהצגת כאן היא גישה חשובה ביותר.

עמיר פרץ: אני בטוח שהדברים האלה שהעלית כאן, אתם תעלו אותם בצורה מסודרת ותעבירו אותם כמסרים גם לשר לביטחון פנים, גם לשרת המשפטים.

עמיר פרץ: אין לי ספק שהשאלה שהעמדת כאן, לסגור את הפרצות – לסגור את הפרצות, מה זה נקרא?

עמיר פרץ: מישהו הגדיר שסם, כל עוד הוא לא נחשב לדבר מותר, הוא לא יכול להיות חלק מפרצה.

עמיר פרץ: לא יכול להיות שבאינטרנט מישהו ייקח לעצמו את הזכות להחליט שמריחואנה או סם אחר זה סם שמותר להפיץ באינטרנט, וסמים אחרים לא.

עמיר פרץ: אני חושב שמה שקבעת כאן הוא קביעה בלתי רגילה.

עמיר פרץ: אני בהחלט חושב שההתמודדות הזאת על הקנאביס הרפואי היא התמודדות.

עמיר פרץ: אני מאלה שכן תומכים גם בהגדלת מספר הרופאים וגם בעשיית השימוש בקנאביס רפואי נגיש יותר, כדי שהוא אכן ישרת את אותם חולים שבאמת זקוקים לזה כל כך.

עמיר פרץ: אבל – – –

מוחמד ברכה: על-פי חוות דעת רפואית מוסמכת.

עמיר פרץ: ברור.

עמיר פרץ: ברור.

עמיר פרץ: אני מדבר על קנאביס רפואי.

עמיר פרץ: אני לא מדבר על חוות דעת של חבר מביא חבר.

עמיר פרץ: ברור.

עמיר פרץ: אנחנו בהחלט נצמדים להגדרה הזאת.

עמיר פרץ: אני מברך אותך, ואני מודה לך, ואני חושב שהצגת לנו פה עמדה מרתקת ותוכנית עבודה, שכל ממשלה הייתה צריכה להודות לך על כך שמתוך דבריך אפשר בהחלט להביא תוכנית עבודה סדורה למלחמה בסמים, בעיקר בקרב בני-הנוער, שכמו שאתה אמרת, זה העתיד של כולנו.

עמיר פרץ: תודה רבה.

אורי מקלב: תודה רבה לשר עמיר פרץ.

אורי מקלב: אנחנו מסתפקים בהודעה הזאת.

אורי מקלב: אתה גם תוכל תמיד לקיים דיון.

אורי מקלב: אתה מקיים כל הזמן דיונים בנושאים האלה – – –

מוחמד ברכה: לא.

מוחמד ברכה: יש להדגיש שהעלאת הנושא הייתה לרגל השבוע הבין-לאומי למלחמה בסמים.

מוחמד ברכה: זה הכול.

אורי מקלב: אז אני באמת, אני מסכם את ההצעה לסדר-היום של חבר הכנסת מוחמד ברכה, שעומד בראש הוועדה למלחמה בנגע הסמים, לציון השבוע הבין-לאומי למאבק בנגע הסמים.

אורי מקלב: לפני שנסיים, אנחנו גם מודים לשר עמיר פרץ.

אורי מקלב: לפני שנסיים אנחנו רוצים להודות לפייגי ולתמי, המתרגמות לשפת הסימנים, על עבודתן הנאמנה.

אורי מקלב: למדנו את הדברים, גם כן, איך עושים את זה.

אורי מקלב: איזו מיומנות, איזו מסירות, איזה קשב, גם ביחד, גם להביע את זה על-ידי שפת הידיים.

אורי מקלב: ואנחנו מגיעים לסוף סדר-היום.

אורי מקלב: הישיבה הבאה תתקיים, אם ירצה השם, מחר, יום רביעי, ח' בטבת התשע"ד, 11 בדצמבר 2013, בשעה 11:00.

אורי מקלב: ישיבה זו נעולה.