ישיבת מליאה, כנסת 19, פרוטוקול מספר 83, 2013-11-26 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום כ"ג בכסלו התשע"ד, 26 בנובמבר 2013, אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: הודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה ראשונה, מטעם הכנסת:

ירדנה מלר-הורוביץ: הצעת חוק השאלת ספרי לימוד (תיקון מס' 7) (חובת השאלת ספרי לימוד), התשע"ד–2013, של חבר הכנסת עמרם מצנע וקבוצת חברי הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: הצעת ועדת הכנסת לתיקון סעיף 62 לתקנון הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה למזכירת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: יום שלישי, נאומים בני דקה – לצורך ההרשמה אני מפעיל את ההצבעה.

יולי יואל אדלשטיין: נא להצביע.

אחמד טיבי: בעד.

יולי יואל אדלשטיין: ועל מנת שסגן יושב-ראש הכנסת, חבר הכנסת אחמד טיבי, לא יפריע למהלך ההצבעה, אני מזמין אותו להיות ראשון הדוברים בנאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

אחמד טיבי: – – –

מירי רגב: וואי, וואי, וואי, גם אני רוצה.

מירי רגב: פספסתי את ההצבעה.

יולי יואל אדלשטיין: כן, כן, תכף נוסיף אותם לרשימה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, מזה שנים רבות עיוורים במדינת ישראל מקבלים תעודת עיוור.

אחמד טיבי: לאחרונה הופרט כנראה השירות הזה, והנושא תקוע, והעיוורים לא מקבלים תעודת עיוור.

אחמד טיבי: וכאשר העיוור לא מקבל את התעודה הזאת, גם הקצבה שלו נחסמת, הוא לא מקבל אותה.

אחמד טיבי: לכן אני מבקש ממך, מבקש מכולנו, לעשות הכול כדי להחזיר את השירות הזה, שיהיה יעיל יותר.

אחמד טיבי: כנראה, בגלל ההפרטה, השירות הזה נפגם.

אחמד טיבי: יש מקום וצורך חיוני דחוף להנפיק תעודות לעיוורים במדינת ישראל, כדי שיזכו בשירות החשוב הזה ובתגמולים כחוק וכדין.

אחמד טיבי: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת טיבי.

יולי יואל אדלשטיין: אני מזמין את חבר הכנסת בועז טופורובסקי, ואחריו – חבר הכנסת באסל גטאס.

בועז טופורובסקי: אדוני היושב-ראש, בשבוע האחרון, מ-19 ועד 26 בנובמבר, היו ארבע תאונות קטלניות, ובהן נהרגו ארבעה בני-אדם.

בועז טופורובסקי: ביום ראשון, 24 בנובמבר, נהרג ילד בן 11 בהתהפכות רכב ביישוב חורה, סמוך לבאר-שבע.

בועז טופורובסקי: בתאונה נפצעו ארבעה ילדים נוספים בני 11–15.

בועז טופורובסקי: אתמול היה יום נורא בדרכים, נהרגו בו שלושה בני-אדם בשלוש תאונות קטלניות: מאיר סולומון, הולך רגל בן 83, נהרג מפגיעת פגע-וברח ברחוב מורדי-הגטאות בראשון-לציון.

בועז טופורובסקי: מותו נקבע במקום.

בועז טופורובסקי: נעצר חשוד, אך על הפרשה הוטל צו איסור פרסום.

בועז טופורובסקי: יורי פולנסקי, רוכב אופניים בן 69, נהרג מפגיעת משאית בכביש 40 בכניסה לבאר-שבע, סמוך לצומת גורל.

בועז טופורובסקי: יוסי חותם, רוכב קטנוע בן 55, נהרג מפגיעת רכב ברחוב אבן-גבירול בתל-אביב.

בועז טופורובסקי: בנוסף לאלה, ביום ראשון, 24 בנובמבר, מת מפצעיו צעיר בן 20, תושב אזור בית-שאן, שנפצע בתאונה בתחילת החודש בכביש 71, סמוך לקיבוץ גבע.

בועז טופורובסקי: בימים אלו נדונה בוועדת הכלכלה הצעה לתיקון תקנות התעבורה.

בועז טופורובסקי: לפי ההצעה, ברישיון רכב שעובר תאונת דרכים יצוין הנזק שנגרם לרכב כתוצאה מהתאונה.

בועז טופורובסקי: תיקון זה ימנע רכישה, ללא ידיעת הרוכש, של רכבים שבהם יש סכנה לנוסעים, ובכך יציל חיים.

בועז טופורובסקי: אני מברך על התיקון, ואני מקווה שהוא יפחית את מספר הרכבים הלא-בטיחותיים והמסוכנים על הכביש.

בועז טופורובסקי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת טופורובסקי.

יולי יואל אדלשטיין: כאמור, חבר הכנסת באסל גטאס, ואחריו – חבר הכנסת אראל מרגלית.

באסל גטאס: כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, זו הפעם השלישית שאני עומד כאן כדי לציין כישרון גדול, בחור צעיר, פרופסור לכימיה, ערבי בשם אשרף בריק – אולי חלק מכם ראה את הכתבה עליו בערוץ 10 לפני כמה ימים – שזכה בפרס אלי הורביץ מחברת "טבע" לציון הישגיו בכימיה.

באסל גטאס: הוא אחד האנשים המסמנים את העתיד של המדע.

באסל גטאס: אני שמח שיש עוד שניים כאלה: פרופסור חוסאם חאיק מהטכניון וד"ר יעקוב חנא במכון ויצמן.

באסל גטאס: שלושתם צעירים ערבים, אך כישרונות אדירים שהאקדמיה הישראלית השכילה להחזיר אותם מחו"ל.

באסל גטאס: כמובן, אני מזכיר אותם כי לדעתי זה הקצה שמראה את הפוטנציאל האדיר של מדענים ערבים שלצערי לא מנוצל, כי חלקם הגדול לא מוצא את המקום שלו באקדמיה ונשאר בחו"ל, בתעשיות הפארמה ובאקדמיה, באוניברסיטאות מהמובילות בעולם.

באסל גטאס: אשרף, הנשיא פרס אמר עליו שהוא כנראה בדרך לפרס נובל.

באסל גטאס: אני מקווה שזה אכן כך.

באסל גטאס: ביום שישי הקרוב הוא ייתן הרצאה על הישגיו המדעיים ב"אגודת הגליל" בשפרעם.

באסל גטאס: כולם מוזמנים ליטול חלק.

באסל גטאס: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת גטאס.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אראל מרגלית, ואחריו – חבר הכנסת חמד עמאר.

אראל מרגלית: אז היום זה היום הבין-לאומי נגד אלימות כלפי נשים, ואני רוצה שנפסיק לרגע לדבר על נשים מוכות, ונדבר, נעז לדבר, על גברים מכים, ונשאל את עצמנו למה בעצם גברים מכים בכל העולם.

אראל מרגלית: אני מתעקש שלא נקרא לזה "יום המאבק באלימות נגד נשים", אלא "יום המאבק באלימות גברית".

אראל מרגלית: אלימות גברית מופנית כלפי נשים ולא פעם גם כלפי גברים ונערים.

אראל מרגלית: שימו לב, אני מבקש שלא נפסיק לחשוב על הקורבנות, אלא נפנה זרקור גם אל התוקף.

אראל מרגלית: רק ככה נצליח להפוך את השיח לרחב הרבה יותר.

אראל מרגלית: גברים שפוגעים בבנות-זוגם פוגעים גם בילדים שלהם, והרבה פעמים פוגעים באנשים אחרים גם במקום עבודתם.

אראל מרגלית: לא תמיד ההתעללות היא פיזית, אלא לפעמים היא מילולית או בדרכים אחרות.

אראל מרגלית: בית שבו אבא פוגע באימא הוא לא בית, הרי הבית אמור להיות המקום הכי מוגן והכי חם.

אראל מרגלית: גברים מכים פוגעים בכל המשפחה המורחבת, גם באחים ובאחיות ובהורים של הקורבן.

אראל מרגלית: לב של אימא נשבר כשהיא רואה שהבת שלה סובלת, ואבא שרואה את הבת שלו עם סימנים כחולים יכול להשתגע.

אראל מרגלית: אז אני רוצה שנתחיל לדבר על התוקפים ולא רק על הקורבנות.

אראל מרגלית: אני רוצה שהיום הזה לא רק יעורר מודעות, אלא גם יפנה אצבע מאשימה – אני רואה שיש פה הרבה גברים באולם, ואני לא מאשים בזה דווקא אותם, אבל אני אומר, אנחנו צריכים לקחת את זה בחשבון – שלאלימות כלפי נשים תהיה כתובת ברורה, שזה לא יהיה יום אמורפי.

אראל מרגלית: במשוואה הזאת יש שני פרמטרים, והגיע הזמן שנדבר על שניהם במקביל.

אראל מרגלית: אנחנו, הגברים, צריכים להבין שהדיבור הוא לא רק על אלימות, הוא גם על מנהיגות.

אראל מרגלית: מנהיגות אחרת, שלא משפילה, מנהיגות שצריכים לראות אותה אחרת בצבא, מנהיגות שצריכים לראות אותה אחרת בספורט, מנהיגות באוניברסיטה, מנהיגות בבדיחות ובכל מקום שבו אנחנו באים לידי מגע.

אראל מרגלית: ביום זה נסכים על סוג של מנהיגות מפרגנת, סוג של מנהיגות שלא משפילה, סוג של מנהיגות חדשה.

אראל מרגלית: על הדברים האלו שוחחנו וחשבתי ביחד עם רעייתי ובנותי – כן, יש לי שלוש בנות, והן מאוד אסרטיביות – ליד שולחן ארוחת בוקר של שבת, והחלטתי להביא את זה לפה, ולנסות לשנות את השיח.

אראל מרגלית: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מרגלית.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת חמד עמאר, ואחריו – חבר הכנסת יעקב מרגי.

ראובן ריבלין: מֶרגי, מֶרגי.

יולי יואל אדלשטיין: יעקב מֶרגי.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, כבוד השר, בקדנציה הקודמת חוקקתי חוק ייצוג הולם לבני העדה הדרוזית בחברות ממשלתיות, ומדיווח שקיבלתי מרשות החברות הממשלתיות על העסקת דרוזים בחברות ממשלתיות – מתוך יותר מ-50,000 עובדים, רק בסביבות 400 הם עובדים דרוזים, שזה פחות מ-1%, כאשר מספרנו באוכלוסייה קרוב ל-2%.

חמד עמאר: בדקתי בתוך החברות והתברר לי שבאחת החברות הענקיות במדינת ישראל, שמעסיקה קרוב ל-12,000 – יותר מ-12,000, לא קרוב; 12,000 עובדים – אפס העסקת דרוזים שם.

חמד עמאר: אני תכף אגיד את שם החברה: התעשייה האווירית לישראל.

חמד עמאר: מתוך 12,062 עובדים, אפס עובדים דרוזים.

חמד עמאר: אני מתפלא.

חמד עמאר: אולי אנחנו לא יכולים להיכנס לשם.

חמד עמאר: אבל בדקתי וראיתי שיש לנו בחור שהגיע לדרגת אלוף, ניצב.

חמד עמאר: נמצאים בכל החילות בצבא, אפילו טייסים יש לנו, אבל אנחנו לא יכולים לעבוד בתעשייה האווירית.

חמד עמאר: חסום בפני הדרוזים, התעשייה האווירית.

חמד עמאר: אני פונה מכאן לתעשייה האווירית: תתחילו להעסיק דרוזים שם, כי כל שבוע אני אעלה את זה וכל שבוע אני אביא חברה אחרת.

חמד עמאר: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עמאר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יעקב מרגי, ואחריו – חבר הכנסת ראובן ריבלין.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, מכובדי השר, היום צוין בכנסת יום האובדנות באמצעות השתדלותו של יו"ר השדולה למניעת אובדנות, חבר הכנסת אברהם מיכאלי.

יעקב מרגי: נתון שאני הולך לומר, שאני חושב שרוב יושבי הבית הזה לא נתנו את דעתם עליו – אנחנו, וטוב שכך, נאבקים בתאונות הדרכים.

יעקב מרגי: האם מישהו יודע כמה נהרגים בשנה בתאונות דרכים?

יעקב מרגי: כולנו יודעים.

יעקב מרגי: מספר המתאבדים במדינת ישראל הוא כמעט פי-שניים ממספר הנהרגים בתאונות דרכים, ואנחנו לא עושים כמעט דבר בנושא הזה.

יעקב מרגי: אני רוצה להודות כאן גם ליו"ר השדולה וגם לשרת הבריאות, שקיבלה על עצמה לתקצב השנה את התוכנית הלאומית למניעת אובדנות.

יעקב מרגי: ומה שנוכל להציל, כמה עולמות – הרי כל המציל נפש אחת מישראל כאילו הציל עולם מלא.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יעקב מרגי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת ראובן ריבלין, ואחריו – חבר הכנסת איתן כבל.

ראובן ריבלין: אדוני יושב-ראש הכנסת, מכובדי, דברי בנאומים בני דקה היום מופנים אליך כאדם שממשיך להחזיק בכבודה של הכנסת ונלחם עליו.

ראובן ריבלין: יש שתי ועדות בכנסת שהן ועדות מתמידות.

ראובן ריבלין: הן ועדות שראשיתן ביום הראשון לפתיחת הכנסת בוועדה זמנית וסופן ביום האחרון של הכנסת עד בחירת הוועדה החדשה באותו יום על-ידי הכנסת, והן ועדת הכספים, שהיא חשובה ביותר, אבל ועדה בלעדיה אַין – ועדת חוץ וביטחון.

ראובן ריבלין: אין אפשרות שוועדת חוץ וביטחון כבר שבועיים תמימים אינה פועלת מהטעם שמבחינה פוליטית לא מגיעים להכרעה מי יהיה היושב-ראש הבא של הוועדה – ויש לנו מועמדים מצוינים.

ראובן ריבלין: בקדנציה הקודמת היה לנו מצב דומה כאשר היה ויכוח בין ראש הממשלה דאז, שהוא ראש הממשלה דהיום, בנימין נתניהו וראש האופוזיציה וראש קדימה, חברת הכנסת ציפי לבני, לגבי מי יהיה המועמד לוועדת חוץ וביטחון ומי יהיה לוועדת הכלכלה, והעניין התחיל להיסחף.

ראובן ריבלין: בהתייעצות עם ממלא-מקום יושב-ראש הכנסת בקדנציה הקודמת יצחק וקנין, ויחד עם כל הנשיאות, דרשנו מהממשלה וממכובדה ראש הממשלה להחליט מייד מי הוא המועמד, שאם לא כך, הכנסת תמלא את תפקידה, שכן הכנסת ממונה על פיקוח על הממשלה, והיא לא יכולה להפקיר את תפקידה בגלל בעיה פוליטית כזאת או אחרת.

ראובן ריבלין: אני קורא לך – אני יודע שאתה גם היום, יצחק וקנין, בנשיאות – מייד לבקש מהקבוצות הפוליטיות, מראש הממשלה, מהשר לפיד ומכל אדם אחר אשר נוגע בדבר, להביא לידי בחירה מיידית של יושב-ראש ועדת חוץ וביטחון.

ראובן ריבלין: מה עוד שאנחנו נמצאים ארבעה שבועות לפני תום 2013 ועדיין אין תקציב ביטחון מאושר, וזה תפקידה של ועדת החוץ והביטחון של הכנסת בראשות יושב-ראש הוועדה אקס-אופיציו.

ראובן ריבלין: מכובדי יושב-ראש הכנסת, הפנייה אליך, כי זה בהחלט אחד מתפקידיה היותר-מובהקים של הכנסת בצד היותה בית-המחוקקים.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת ראובן ריבלין, מילים כדרבונות.

יולי יואל אדלשטיין: אני רק יכול לאשר, פרט להסכמתי לכל מילה שאמרת, שהנשיאות – –

ראובן ריבלין: יכול להיות שזה נוח לממשלה שאין יושב-ראש.

יולי יואל אדלשטיין: – – הנשיאות בראשותי פנתה כבר בשבוע שעבר לנציגי הממשלה, לרבות לשכת ראש הממשלה – –

ראובן ריבלין: אין לי ספק.

יולי יואל אדלשטיין: – – בשלב זה, בשבוע שעבר, רק בבקשה לזרז את התהליך.

יולי יואל אדלשטיין: לצערי הרב, בהתייעצות עם הלשכה המשפטית, נמצא כי אין סמכות ליושב-ראש לכנס את הוועדה או למנות מטעמו ולו מישהו זמני, אבל נמצא דרכים – – –

ראובן ריבלין: אדוני יודיע לממשלה שאין חוקים של הכנסת עד – – –

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו, אדוני היושב-ראש לשעבר, נמצא דרכים להבהיר שהמצב הזה בלתי נסבל, ואני מסכים אתך.

ראובן ריבלין: אני סומך עליך בעיניים עצומות.

ראובן ריבלין: אני סומך עליך.

יולי יואל אדלשטיין: ובנוסף לתפקידי הוועדה שציינת, אני יכול להוסיף – ודרך אגב, רבים מחברי הבית מהאופוזיציה ומהקואליציה פנו אלי בנושא הזה – יש גם ועדה משותפת לוועדת החוץ והביטחון ולוועדת הכספים, וגם היא מושבתת עקב המצב, ואני חושב שהמצב הזה הוא לא רק בלתי נסבל מבחינה פרלמנטרית, אלא גם פוגע באזרחים במדינה בדברים מאוד תכליתיים, כמו למשל מיגון – תקציב מיגון ביהודה ושומרון ודברים מסוג זה, ממש דברים שהם לא רק ענייני ממון אלא גם ענייני נפשות.

יולי יואל אדלשטיין: אז אני גם משמיע את הקריאה בפומבי, בנוסף לקריאה שהייתה בנשיאות וגם זכתה לכיסוי, ואנחנו נמצא דרכים לפעול גם כראשי סיעות וגם כנשיאות, אם הדבר לא יבוא על פתרונו, כפי שהובטח לי, במהלך השבוע הזה.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתנצל בפני חבר הכנסת איתן כבל.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: דקה.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, תודה.

איתן כבל: נהניתי מדבריך, ועוד יותר – מדבריו של חבר הכנסת ראובן ריבלין.

ראובן ריבלין: באותה מידה.

יולי יואל אדלשטיין: כן, אל תחלק לנו ציונים.

יולי יואל אדלשטיין: אה, הוא רוצה לסכסך בתוך הסיעה.

איתן כבל: אני לא מסכסך.

איתן כבל: אתה כבר יושב-ראש.

איתן כבל: מה עוד נשאר לי לסכסך?

ראובן ריבלין: – – –

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, אתה כבר היושב-ראש, מה עוד נשאר לי?

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני ימשיך.

איתן כבל: חברי חברי הכנסת, אדוני היושב-ראש, חבר הכנסת ראובן ריבלין, באמת זה מסיבה פשוטה מאוד – ראש הממשלה עושה את זה כי הוא יכול.

איתן כבל: זה פשוט מאוד.

איתן כבל: זה לא עניין אותו כשהיה יושב-ראש ועדה, וגם כשהיה בה יושב-ראש ועדה חזק כמו שר החוץ הנוכחי.

איתן כבל: זה לא עניין אותו אז, ועוד יותר לא מעניין אותו עכשיו, בוודאי כשהוא צריך להכריע במחלוקת.

איתן כבל: השתגעת?

איתן כבל: הוא עוד צריך להכריע?

איתן כבל: ולכן אני אומר כאן – זה מסוג אותם הדברים שפוגעים מאוד.

איתן כבל: הרבה לא יודעים באמת מה עבודתה של ועדת החוץ והביטחון.

איתן כבל: יש שם אנשים, בוודאי בקדנציה הזאת – ואני מוכרח לומר בלי לעלוב באף אחד, וכבר יש לי זכות לראות לאחור – יש כאן בוועדה הזאת חבורה יוצאת מן הכלל, ששנים לא אתגרה כך את מערכת הביטחון.

איתן כבל: אלה לא דברים שעושים מהם פוליטיקה.

איתן כבל: אנחנו, חברי הכנסת, באמת בשונה מאחרים, גם בוועדות המשנה, לא עסוקים בהדלפות, בהוצאות דברים החוצה.

איתן כבל: וזה בלתי אפשרי.

איתן כבל: אני אומר את זה כאן בעיקר כשגם הבאנו, בלי שום קשר לעניין הזה, דרך הצעת חוק שהנחנו בימים האחרונים – ראשי הוועדות – על הגברת הפיקוח של הכנסת על עבודת הממשלה, ולכן, אינני יודע אם אפשר לבוא ולמנוע מהם חוקים, כן או לא, אבל כן צריך לומר את הדברים חזור ואמור.

איתן כבל: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת איתן כבל.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת קארין אלהרר – בבקשה, גברתי, ואחריה – חבר הכנסת מסעוד גנאים.

קארין אלהרר: אדוני היושב-ראש, חברי וחברותי חברי הכנסת, חברות הכנסת, חתואלה קוזניצוב, זיכרונה לברכה, נרצחה במרס האחרון על-ידי בן-זוגה, שיצא למסע הרג מטורף בעקבות התקף קנאה.

קארין אלהרר: קראו לזה בתקשורת "נסיבות רומנטיות".

קארין אלהרר: מעניין אותי מה רומנטי ומה הקשר בין רומנטיקה לפשע הנתעב הזה.

קארין אלהרר: חתואלה הייתה בת 42 במותה, ועמה נרצחו גם אלכס, בנה בן ה-17, ויוסף דב, זיכרונם לברכה.

קארין אלהרר: לרגל היום הבין-לאומי למאבק באלימות נגד נשים החלטנו, אני ועוד כמה חברי כנסת, לעמוד כאן היום ולתאר מקרי אלימות כדי להמחיש את הממד האנושי, את האובדן העצום, שבכל מקרה ומקרה של אלימות נגד נשים.

קארין אלהרר: אבל גם למשמע הסיפורים האלה – אסור לנו להסתכל על כל מקרה בנפרד, להזדעזע, להגיד: חבל שלא ראינו.

קארין אלהרר: אסור לנו להתנהג כאילו מדובר במקרה אחד נורא שקרה אי-שם, רחוק מאתנו.

קארין אלהרר: מדובר בתופעה חמורה שבמסגרתה נרצחו, בדיוק כמו חתואלה, רק בחמש השנים האחרונות, מעל 70 נשים בישראל.

קארין אלהרר: אני לא אתחיל אפילו לדבר על מספר מקרי האלימות שלא מסתיימים ברצח אבל משמעותם אינה רחוקה מכך: רצח של אישיות, רצח של כבוד האדם, של הביטחון האישי, של הנפש.

קארין אלהרר: אסור להשאיר מקום לספק: מדינת ישראל היא האחראית לפעול בכל הכוח למיגור התופעה במישור החוקי, במישור האכיפתי, החינוכי והערכי, ולוודא שאף אישה לא תחיה בפחד וודאי שלא תמות בפחד.

קארין אלהרר: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת קארין אלהרר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מסעוד גנאים, ואחריו – חבר הכנסת דב ליפמן.

מסעוד גנאים: כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, הודא זועבי, תושבת העיר נצרת, עברה מסע של התעללות במעבר ג'למה בכניסה לעיר ג'נין.

מסעוד גנאים: השומרים במעבר כנראה סימנו אותה כמסוכנת לביטחון המדינה, לכן הם לקחו אותה לחיפוש וחקירה, ולא עזר לה שהיא בעלת צרכים מיוחדים.

מסעוד גנאים: הם הוציאו, פירקו את שתי ידיה, שהן מפלסטיק, כי ידיה נחתכו ונכרתו בגלל מחלה בילדותה, והחיילים הגיבורים חיפשו בידי הפלסטיק שתי שעות.

מסעוד גנאים: המעשה המביש הזה נגד אישה בעלת צרכים מיוחדים, צריך שמישהו ישלם עליו.

מסעוד גנאים: ואני שואל: עד מתי יימשכו החיפוש והבידוק המשפילים נגד הערבי?

מסעוד גנאים: האם נגזר על הערבי במדינה להיות מופלה בתוכה ומושפל על גבולותיה?

מסעוד גנאים: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מסעוד גנאים.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת דב ליפמן – –

אחמד טיבי: זו הייתה השפלה לפי ההוראות.

יולי יואל אדלשטיין: – – ואחריו – חבר הכנסת שמולי.

דב ליפמן: כבוד היושב-ראש, אדוני השר, כנסת נכבדה, לקראת יום המאבק באלימות נגד נשים אני עשיתי שיעורי בית וקראתי סיפורים, סיפורים כואבים, עצובים, טרגדיה אחרי טרגדיה.

דב ליפמן: למשל, הסיפור של רוזה צרנמוריץ, בת 75 מנתניה, שנרצחה על-ידי בעלה ב-27 במאי בעקבות מחלוקת כספית.

דב ליפמן: לא היה להם בכלל שום רקע של אלימות, ובעקבות סכסוך כלכלי היא נרצחה.

דב ליפמן: זה עצוב וכואב לא רק מהמבט האנושי אלא גם מהמבט היהודי.

דב ליפמן: בתלמוד כבר כתוב שעל הבעל לאהוב את אשתו כגופו ולתת לה כבוד יותר מגופו, והרמב"ם, בתקופת ימי הביניים, כותב שזה ציווי מהחכמים שבעל יתנהג כך.

דב ליפמן: לדעתי, חייבים להקים מועצה לאומית למלחמה באלימות כלפי נשים, וגם כדאי שאנחנו, כבית, נמצא את הדרך לכך שחלק מהתהליך לקראת נישואים יהיה חינוך והדרכה – איך לפתור סכסוך ואיך לכבד אחד את השני.

דב ליפמן: ובעזרת השם, אנחנו נגיע במדינה שלנו להיות מדינה יהודית שהיא באמת אור לגויים, עם אפס סיפורים על אלימות כלפי נשים; בעזרת השם.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה לחבר הכנסת ליפמן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איציק שמולי, ואחריו – חבר הכנסת רונן הופמן.

איציק שמולי: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, אתמול התקבלו שתי החלטות שבעיני הן מסמלות משהו בממשלה הזו – הפער בין המעשים לבין הדיבורים.

איציק שמולי: אני מדבר גם על הטעות הקלה הזו של ה-40% בהערכת הגירעון מצד אחד, ומצד שני על ההחלטה על הדיור הציבורי, ההחלטה האומללה, יש לומר.

איציק שמולי: קודם כול יש להגיד: כולנו שמחים שלא מעלים מסים.

איציק שמולי: מי רוצה לשלם יותר מסים?

איציק שמולי: אבל יש משהו קצת מטריד בכל הסיפור הזה.

איציק שמולי: שר האוצר בעצמו הודה היום בכנות, יש לומר, בריאיון ב"גלי צה"ל", שפשוט, הוא נכנס למשרד האוצר, והוא לא ידע כל כך מה שדיברו אתו, אז הוא עשה כמה טעויות.

איציק שמולי: ואני קצת מוטרד מן האפשרות ששר האוצר שלנו, היציבות של ההחלטות שלו היא בערך כמו שושנת הרוחות, כי מי מבטיח לנו שזו באמת ההחלטה הסופית והאחרונה בעניין הזה?

איציק שמולי: וזה כמובן מתחבר גם לשאלה של הדיור הציבורי, כי מספרים לאנשים שעכשיו הולכים להרעיף עליהם שקים של מזומנים, אבל לא מספרים שהולכים לפגוע ולקצץ בצורה מאוד קשה בשירותים החברתיים.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

איציק שמולי: משפט סיכום.

איציק שמולי: הממשלה אומרת לאנשים: אין יותר דיור ציבורי, קחו כסף לשכירות דירות.

איציק שמולי: מה שהממשלה לא אומרת הוא שהשכירות הממוצעת שניתנת לאנשים האלה זה משהו בין 700 ל-900 שקלים.

איציק שמולי: עם זה אי-אפשר לשכור דירות.

איציק שמולי: אז גם בפוליטיקה החדשה, אדוני היושב-ראש, להגיד את האמת זו גם אפשרות.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה לחבר הכנסת שמולי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת הופמן, ואחריו – חברת הכנסת מירי רגב.

רונן הופמן: אדוני היושב-ראש, אני מבקש להקדיש את הדקה המוענקת לי למזל בן-שטרית, זכרה לברכה.

רונן הופמן: מזל נרצחה על-ידי בעלה במהלך עימות שפרץ ביניהם.

רונן הופמן: היא נדקרה בכל חלקי גופה.

רונן הופמן: ביום זה, יום המאבק באלימות נגד נשים, עלינו לעצור לרגע מעיסוקינו, חשובים, משמעותיים, מתקני עולם ככל שיהיו, ולשמוע את הקולות.

רונן הופמן: קולות הנשים חסרות הקול, חסרות הכול.

רונן הופמן: הן חסרות כול משום שברגע שנשללת מאישה האוטונומיה על גופה, נשללים ממנה כל יתר הדברים שהיו עד אותו רגע בעלי משמעות בעולמה, נשמטת הקרקע מתחת לרגליה ועולמה אינו יציב עוד – בין אם מדובר במשפחה המוכרת למשטרה, בין אם מדובר בבני-זוג המוכרים לשירותי הרווחה, ובין אם מדובר באישה שזה עתה חוותה אלימות בפעם הראשונה.

רונן הופמן: תפקידנו ביום חשוב זה הוא להיות הפה של מי שאינן יכולות לדבר.

רונן הופמן: אדוני יושב-ראש הכנסת, גם אני מצטרף היום לדרישה להקים מועצה לאומית למלחמה באלימות כלפי נשים, גוף ממשלתי שהטיפול בנושא האלימות נגד נשים יהיה נר לרגליו; גוף שיוענק לו הכוח לרכז את העבודה הנדרשת מצד הממשלה לטיפול כולל בתופעת האלימות נגד נשים, ולהעלות את הנושא לראש סדר העדיפויות הלאומי.

רונן הופמן: מועצה לאומית כזו עשויה להוות עבור אותן נשים קרקע יציבה ויד מושטת שתעניק להן תקווה.

רונן הופמן: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת הופמן.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת מירי רגב.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת דב חנין.

מירי רגב: כבוד היושב-ראש, תודה רבה לך, אני לא יודעת כמה מכם ראו את העיניים של ילדים שמצאים בבית כשיש מכות בין ההורים.

מירי רגב: אני לא יודעת כמה מכם ראו את העיניים המפוחדות ואת הצעקות של אותם ילדים שאומרים וצועקים: אבא, אל תרביץ לאימא; אימא, בואי נלך לסבתא.

מירי רגב: אלה לא סיפורים, חברי חברי הכנסת.

מירי רגב: זו מציאות קשה של הרבה מאוד נשים שפוחדות לבוא ולספר.

מירי רגב: פוחדות, כי יש להן מה להפסיד – את המשפחה שלהן ואת הילדים שלהן.

מירי רגב: אבל הן לא מבינות שבגלל שהן פוחדות הן גורמות שימשיכו להרביץ להן.

מירי רגב: ואני קוראת לכן היום – אני יודעת שזה לא קל וזה לא פשוט; חייתי בשכונה כזו, ראיתי מה קורה ואני יודעת מה קורה.

מירי רגב: אל תפחדו.

מירי רגב: אל תיתנו שיפגעו בכבודכן.

מירי רגב: אל תרימו ידיים.

מירי רגב: ותדעו שכאשר אתן הולכות ומתלוננות במשטרה, זה עוזר לו, לבעל שלכן – שמגיע אחר כך ומתחנן ובוכה, ואומר לכן "כפרה", ו"סליחה", ו"אני אוהב אותך", מביא לך פרחים.

מירי רגב: זה לא מספיק.

מירי רגב: טיפול הוא צריך – ללכת לשיקום כדי להפסיק להרביץ לך.

מירי רגב: רק זה יוציא אתכן מהמעגל הקשה הזה של האלימות.

מירי רגב: ואתן לא לבד.

מירי רגב: אנחנו כאן, אתכן.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת רגב.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת דב חנין, ואחריו – חבר הכנסת שמעון אוחיון.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, גם אני, בהמשך לדבריה הנכוחים של חברת הכנסת רגב, רוצה להתייחס ליום המאבק באלימות נגד נשים.

דב חנין: אני רוצה להזכיר מקרה אחד של אישה צעירה, סיון כהן, בת 28, אם לילד בן שנתיים, שביום 12 במאי 2012 נרצחה על-ידי בן זוגה, גולן, לוחם מג"ב שמתאר את עצמו כסובל מדיכאון.

דב חנין: היא נרצחה ביריות אקדח.

דב חנין: לאקדח היה לו רישיון, כמובן, והוא יכול היה לקחת את הנשק הביתה.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, אינפלציית הנשק שקיימת אצלנו היא בלתי נסבלת.

דב חנין: יש יותר מדי נשק בלתי חוקי, אבל יש גם יותר מדי נשק חוקי.

דב חנין: ונשק חוקי גם צריך להיות לתועלת המשימה שהוטלה על האדם, אם זה שמירה או אבטחה או משימה מבצעית כזאת או אחרת, ולא משהו שלוקחים אותו הביתה ואפשר להשתמש בו ברגעי זעם או דיכאון קיצוניים.

דב חנין: זוהי משימה שמוטלת עלינו, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: אני רוצה בהקשר הזה להביע הערכה לשר לביטחון פנים, שהתחיל במעשה הזה ובהתקדמות להוצאת כלי הנשק מבתי בנות ובני ישראל.

דב חנין: אבל זה מאמץ שכולנו חייבים לעשות אותו ביחד – בציבור הערבי, בציבור היהודי, בפריפריה, במרכז, מאבטחים, שומרים, שוטרים, אזרחים.

דב חנין: נשק – לא בבית.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת חנין.

יולי יואל אדלשטיין: עכשיו – חבר הכנסת שמעון אוחיון, ואחריו – חבר הכנסת עפו אגבאריה.

שמעון אוחיון: אדוני היושב-ראש, השרים, כנסת נכבדה, היום ציינו את יום המורה והמורָה בישראל והבענו הוקרה וגם הכרת הטוב.

שמעון אוחיון: עשינו זאת אומנם במסגרת ועדת החינוך, אבל חשבתי לנכון גם במסגרת המליאה הזאת להביע את התודה וההוקרה, דהיינו, הכרת הטוב למי שאמון על העשרת ילדינו, לפתוח בפניהם עולם חדש של ידע ולתת להם כלים להבין, להעמיק, לנתח ולהתמודד עם שאלות שמציאות החיים מציבה לנו; הכרת הטוב למי ששותף יחד אתנו בעיצוב דמותם וזהותם של ילדינו; הכרת הטוב למי שנותן לנו תחושת ביטחון שילדינו נמצאים בידיים נאמנות ואחראיות; הכרת הטוב למי שכמחנך משמש דמות מופת ומודל חיקוי לדור ההולך וגדל ומתפתח בארצנו; הכרת הטוב למי שמנחיל תורה, מקצועות ליבה ו-A, B, C, D, גם אם שכרו אינו מגיע ל-OECD; הכרת הטוב במיוחד לאותם מורים רבים המפעילים איפוק רב מול תלמידים חצופים והורים אלימים; הכרת הטוב לאותם מורים המסוגלים להיות גם חבר ואב לתלמיד ולתלמידה ונותנים לו משען בעת מצוקה.

שמעון אוחיון: אם נדע באמת להכיר ולהוקיר נשקיע בחינוך.

שמעון אוחיון: כל השקעה בחינוך תניב פירות בכל התחומים – בתחום הכלכלי, החברתי, התרבותי והערכי בכלל.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

שמעון אוחיון: רק משפט אחד.

שמעון אוחיון: יש ויכוח במה עדיף להשקיע, אבל על ההשקעה במורה אין ויכוח, אז בואו נעשה הכול כדי לקדם את מעמדם של המורה והמורָה בישראל.

שמעון אוחיון: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת שמעון אוחיון.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עפו אגבאריה, ואחריו – חברת הכנסת רות קלדרון.

עפו אגבאריה: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, היות שכולם מדברים על אלימות, אני רוצה לדבר על אלימות שבזמן האחרון גם הפכה לשגרה, וזאת אלימות של המתנחלים שעושים פעולות "תג מחיר".

עפו אגבאריה: רק אתמול אנחנו שמענו על שרפה של בית מפעולות של "תג מחיר", ובזמן האחרון כבר כמעט לא מדווחים על הדברים האלה.

עפו אגבאריה: ולהזכיר לכולם שעד היום אף אחד לא נעצר ולא הוגש כתב-אישום נגד מישהו שביצע פעולת "תג מחיר", וזה כבר שלוש שנים.

עפו אגבאריה: אם קיימת איזושהי זריקת אבן של פלסטיני לעבר יהודי אז הוא נמצא, ומאות כבר נשפטו.

עפו אגבאריה: ולהזכיר רק שבמשך ארבעת החודשים של השיחות בין הפלסטינים לישראלים נהרגו בשטחים הכבושים 27 פלסטינים על-ידי הצבא הכובש.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

עפו אגבאריה: אני חושב שפעולות כאלה לא יתרמו לשלום, ואי-תפיסת הפושעים שעושים את מעשי "תג מחיר" נותנת להם אור ירוק לביצוע עוד פעולות כאלה, וזה לא ייגמר אצל הפלסטינים.

עפו אגבאריה: הערה אחרונה: אני פונה אליך, אדוני היושב-ראש.

עפו אגבאריה: אנחנו עדיין מחכים.

עפו אגבאריה: בהמשך לדבריו של חבר הכנסת ראובן ריבלין בקשר לוועדות, יש ועדה שהיא מאוד חשובה לנו ואנחנו עדיין לא מיוצגים בה.

עפו אגבאריה: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עפו אגבאריה.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת רות קלדרון, ואחריה – חבר הכנסת נחמן שי.

רות קלדרון: אני קוראת מהמשנה, ממסכת כתובות, פרק ב': "עיר שכבשוה כרקום" – עיר שנמצאת במצור, שכבשו אותה זרים – "כל הכוהנות שבתוכה פסולות, ואם יש להן עדים, אפילו עבד אפילו שפחה הרי אלו נאמנין, שאין אדם מעיד על-ידי עצמו".

רות קלדרון: הסיפור הוא שאם יש כיבוש באיזו עיר, כל הנשים הן בחזקת אנוסות, ולכן אם הן כוהנות הן לא יכולות לחזור לבעליהן וצריך לגרש אותן.

רות קלדרון: "אמר רבי זכריה בן הקצב" – הוא היה כוהן – "המעון הזה" – הוא נשבע במקדש – "לא זזה ידה מתוך ידי משעה שנכנסו גויים לירושלים עד שיצאו".

רות קלדרון: רבי זכריה אומר: אני ואשתי היינו ביחד כשהיה מצור ולא הנחתי את ידה אפילו לדקה אחת משנכנסו הגויים עד שיצאו.

רות קלדרון: בטוח שהיא לא נאנסה.

רות קלדרון: אני עד שהיא כל הזמן הייתה אתי.

רות קלדרון: אמרו לו: "אין אדם מעיד על-ידי עצמו", כלומר אתה לא יכול להיות עד לאשתך ואתה חייב לגרש אותה.

רות קלדרון: המשנה הזאת ממסכת כתובות, פרק שני, מעידה על צד מסוים בתרבות חכמים שהוא צד כואב ושאת חלקו אנחנו נושאים כיהודים רבניים עד היום.

רות קלדרון: המשנה מתארת רגע דרמטי חזק: העיר ירושלים נכבשה על-ידי זרים, ובתוכה איש ואשתו, רבי זכריה בן הקצב ואשתו האהובה.

רות קלדרון: הוא מעיד לאחר שחרור העיר שאפילו לרגע לא זזה ידה מתוך ידו, ששמר עליה מכל משמר, ובכל זאת מוחל עליה החוק והיא פסולה לכהונה, כלומר הוא ייאלץ לגרשה.

רות קלדרון: הם ייאלצו להיפרד.

רות קלדרון: התפיסה המתוארת כאן, שבכל כיבוש הנשים כולן בחזקת אנוסות ומאבדות את מעמדן אם אין להן עדים אובייקטיבים, מייצרת טרגדיה המתוארת במשנה זו היטב, בין אהבת אמת, המופיעה בעוצמה אדירה דווקא משום שאינה מפורטת ואינה מעידה על עצמה במילים מפורשות, לבין היחס לאישה כאל כלי העלול להיטמא, שאם נאנסה בניגוד לרצונה בכל זאת נפסלת ונעשית פגומה עד כדי כך שנישואיה לא יכולים להימשך.

רות קלדרון: היחס הזה, שהוא כפי שמציגה המשנה מקור לצער וסבל לגברים כמו לנשים, היה יחס שאולי התאים למאות הראשונות לספירה.

רות קלדרון: אני חושבת שגם אז לא.

רות קלדרון: אין ליחס כזה מקום בחברה מתוקנת, כי כשאנחנו בונים את העתיד, עלינו להכיר את העבר, אבל אל לנו לקבל אותו כמצוות אנשים מלומדה אלא "עת לעשות לה' הפרו תורתך" – לעתים דווקא השינוי הוא ההמשך האמיתי.

רות קלדרון: היחס לנשים שנאנסו צריך להיות יחס של חמלה וכבוד.

רות קלדרון: הבושה צריכה להיות נחלת האונס, ואין לנאנסת שום סיבה לקחת בה חלק.

רות קלדרון: אנחנו מדברים היום על מצב שבו אחת מתוך ארבע או חמש נשים נאנסת, אחת מתוך שש נשים עוברת גילוי עריות.

רות קלדרון: המספרים הללו קשים מאוד ומדברים בעד עצמם.

רות קלדרון: לצערנו הרב, בשנה האחרונה היו כ-40,000 פניות למרכזי הסיוע לנפגעות תקיפה מינית בישראל.

רות קלדרון: מצער עוד יותר שרק 17% מן הפונות החליטו בסופו של דבר להגיש תלונה במשטרה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

רות קלדרון: נשים חוששות מתגובות הסביבה, מהחקירה ומההליך המשפטי, ולכן ממעטות להתלונן.

רות קלדרון: החשש הזה גובר נוכח תחושת הבושה שנלווית לפגיעה המינית.

רות קלדרון: עלינו כחברה וכמדינה לחדד ולחזק את המסר שמבהיר לאותן נשים שאין להן דבר להתבייש בו, אין להן מה לפחד, ועליהן לדווח לגורם מתאים שיספק להן סיוע ולדווח על המקרה למשטרה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

רות קלדרון: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת רות קלדרון.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת נחמן שי, ואחריו – חברת הכנסת עליזה לביא.

נחמן שי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, שמחתי לשמוע את דברי חברי הכנסת רובי ריבלין ואיתן כבל.

נחמן שי: שלחתי לך לפני כמה שעות מכתב בעניין הזה.

נחמן שי: אני לא אחזור, אבל אני חושב, אדוני היושב-ראש, שבסוף זאת אחריותך.

נחמן שי: אני יודע שאתה נלחם על כבודו של הבית הזה ועל מעמדו.

נחמן שי: הכנסת לא צריכה לחכות דקה, היא חיכתה שבועיים וחצי.

נחמן שי: אחריותה של הממשלה למנות יושב-ראש ולאפשר לוועדה הזאת, שהיא כל כך חשובה ומרכזית – זאת מהות הדמוקרטיה, היכולת של הבית הזה לפקח על הממשלה.

נחמן שי: אבל אני שמעתי – אני רוצה להוסיף מילים – – –

ראובן ריבלין: זו לא היכולת, זו החובה.

נחמן שי: החובה, ודאי, אתה צודק.

נחמן שי: ואני רוצה לומר עוד דבר: כרגע מתנהל איזשהו דו-שיח בינינו לבין האיחוד האירופי בעניין המגבלות שהאיחוד הטיל על התוכניות המדעיות.

נחמן שי: אני מבין את הממשלה שמתעקשת להגן על יהודה ושומרון ואיננה רוצה להכיר בהתערבות הזאת.

נחמן שי: אני מבין, אבל אני לא מוכן לקבל את זה.

נחמן שי: אני לא מוכן לקבל את זה שאנחנו ממשכנים את עתיד המדע של מדינת ישראל, בסדר גודל של מאות מיליוני יורו, לשבע השנים הקרובות, אם האירופים יחליטו לא לשתף אותנו בתוכנית הזאת.

נחמן שי: הכנסת צריכה לדעת, עתידו של המדע הישראלי מונח על כף המאזניים.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

נחמן שי: זו החלטה קשה, אני לא מקל עליה, אבל אני מבקש, מציע ודורש שהממשלה תבין את האיזון הזה, תמצא את הפשרה, אפילו תוותר, כדי שמאות ואולי אלפי אנשים צעירים שחיים מהמדע ופועלים פה יוכלו להמשיך, כי סודה של מדינת ישראל, נכון להיום, הוא המדע והצלחתו והיכולת שלנו ללכת קדימה ולפרוץ קדימה.

נחמן שי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת שי.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת לביא, ואחריה – חבר הכנסת אילן גילאון.

עליזה לביא: אדוני היושב-ראש, אני חוזרת מכלא "נווה תרצה", שם קיימנו את ישיבת הוועדה המיוחדת – הוועדה לקידום מעמד האישה – הישיבה המיוחדת ליום הזה, יום המאבק באלימות נגד נשים; יום ארוך שהשתתפו בו רבים ורבות מאנשי המקצוע.

עליזה לביא: השתתפו גם אסירות, סוהרות, מפקדת, גונדר, שרים.

עליזה לביא: אדוני היושב-ראש, המצב בישראל הולך אחורה.

עליזה לביא: הרבה מאוד כסף, מודעות – אנחנו אחת המדינות שיודעות, מכירות וחוקרות, אבל אנחנו הולכים אחורה.

עליזה לביא: הנתונים הקשים שמציב בפנינו הממ"מ, הנתונים שמגיעים ממרכזי הסיוע, מארגוני הנשים, מלמדים אותנו שאנחנו לא לומדים ולא מתקדמים.

עליזה לביא: חובה עלינו להקים רשות לאומית להתמודדות עם האלימות בישראל, ולא, יהיה מאוחר.

עליזה לביא: פניתי אתמול לשר האוצר בנושא הזה, ושר האוצר אמר לי: עליזה, תכיני תוכנית.

עליזה לביא: אני קוראת פה לכל האנשים – ויש פה בבית הזה היום חברות כנסת וחברי כנסת עם ידע, דעת וניסיון.

עליזה לביא: זה חוצה קווים של קואליציה, אופוזיציה, דתיים, חילונים, יהודים, ערבים.

עליזה לביא: אי-אפשר שהאלימות הזאת תימשך.

עליזה לביא: הפומביות שהייתה בפרשייה האחרונה, בשבועיים האחרונים, צריכה לתת לנו את ההבנה שיש לנו עיוותים וחוסר מוסריות ברמות על.

עליזה לביא: המחוקק צריך להמשיך, אבל גם המודעות, גם ההבנה וגם האחריות של הקהילה.

עליזה לביא: ביום ראשון נכנסתי לטקס של ויצו לזכרן של נשים שנרצחו.

עליזה לביא: יצאתי מהטקס, עוד אישה נרצחה.

עליזה לביא: עוד אישה נרצחה ביום ראשון במדינת ישראל, כאן בירושלים.

עליזה לביא: אי-אפשר לעבור על כך לסדר-היום.

עליזה לביא: אני קוראת לכל הבית הזה לשתף פעולה בנושא הכואב הזה; אם לא, יהיה מאוחר.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת עליזה לביא.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אילן גילאון – בבקשה, אדוני, ואחריו – חברת הכנסת גילה גמליאל.

אילן גילאון: תודה רבה, אדוני.

אילן גילאון: מה שנקרא, במעבר חד מחברת הכנסת עליזה לביא.

אילן גילאון: אני בטוח שהכנסת לא יודעת מי אלה מיכאל עמוס, שניאור פרדס ואריאל ינאי.

אילן גילאון: אבל, אדוני היושב-ראש, אלה שלושה דיינים של בית-הדין הרבני אשר מחייבים היום אם שאינה מסכימה למול את בנה, לשלם 500 ש"ח על כל יום שאינה מלה את בנה.

אילן גילאון: אני לא מבין, אתם "בליתם נפט" שם, בבית-הדין הרבני, בפסיקה כזאת?

אילן גילאון: מה זה הדבר הזה?

אילן גילאון: לפי החשבון הזה, אדוני, בית-הדין הרבני יהיה חייב לי 10 מיליון ו-350,000 שקל, כי אני בן 57 וחצי.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אילן גילאון.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת גילה גמליאל – בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: ואחריה – חבר הכנסת אלעזר שטרן.

גילה גמליאל: אדוני היושב-ראש, מכיוון שאנחנו נדון בהמשך בציון יום המאבק באלימות נגד נשים, אני אשמור את דברי לדיון זה.

גילה גמליאל: כאן אני רוצה לשתף את חברי וחברותי שלא נכחו היום בוועדת הכספים בכך שיש סוגיה כאובה מאוד – במדינת ישראל יש מס שנקרא "מס נישואים".

גילה גמליאל: זוגות נשואים שיש להם עסק משותף, המדינה, על-פי החוק הקיים, אומרת שהם צריכים לשלם על כך מס כבד.

גילה גמליאל: יש היום מצב שגובל באבסורד.

גילה גמליאל: האישה נתפסת כמי שאינה רשאית באמת לעבוד, למרות שיש הוכחות ניצחות:

גילה גמליאל: היום היו לנו שם עדויות של זוגות שעובדים, מלח הארץ, קצינים בצבא, שדרשו מהם לשלם מאות אלפי שקלים מס רק מכיוון שהם זוג נשוי.

גילה גמליאל: אותם זוגות, כשלא היו נשואים, בזמן שהם עבדו באותו מקום בנפרד, ולאחר מכן כשהתחתנו כדת משה וישראל – מאותו רגע זה היה העוול שלהם, זה כל העוול שלהם.

גילה גמליאל: על כן אנחנו כמדינה דורשים מהם לשלם רטרואקטיבית – אחורה.

גילה גמליאל: כבר הגיעו אלי משנת 2005 עד עצם היום הזה.

גילה גמליאל: מה שקורה, בשעה טובה, יש פה חברים שלי מהבית הזה שהרימו את הכפפה, ושר האוצר השתכנע בסופו של יום לקבל את השינוי המתבקש בסוגיה הזאת.

גילה גמליאל: אלא מה?

גילה גמליאל: ממש לעג לרש: רק משנת 2014 והלאה.

גילה גמליאל: כלומר, כל ההיבט הרטרואקטיבי שיחול על אותם זוגות – דורשים מהם היום כלפי כל השנים שדיברתי עליהן, אחורה.

גילה גמליאל: אני חושבת שאנחנו לא יכולים לתת יד לדבר כזה, ואנחנו מקווים שהניסיון שלנו ליצור את הסידור מול רשויות המס ייתן את אותותיו וייתן את היכולת להתגבר על כך.

גילה גמליאל: אם לא, זו תהיה הנקודה הראשונה שבה אני אצטרך לשתף גם את חברי וחברות הבית הזה.

גילה גמליאל: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת גילה גמליאל.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אלעזר שטרן, ואחריו – אחרון הדוברים יהיה חבר הכנסת שמעון סולומון.

יולי יואל אדלשטיין: לאחר מכן נעבור לחקיקה.

אלעזר שטרן: אדוני היושב-ראש, השרה, עמיתי השרים, יום למאבק באלימות נגד נשים.

אלעזר שטרן: אני מסתכל על הנאיביות שלנו, לאיזה מקומות אנחנו הולכים.

אלעזר שטרן: הבת שלי, פעם כששאלתי אותה על מעשה טוב דווקא שהיא עשתה, אם היא שמעה פעם את אימא או אותי אומרים לה לעשות את זה, אמרה: אבא, לא משנה מה אמרתם, משנה מה הבנתי.

אלעזר שטרן: אני חושב שאלימות נגד נשים לא מתחילה בסיפור של אישה שנרצחת או בעל שמכה את אשתו לעיני הילדים.

אלעזר שטרן: אני קורא לך פה, אדוני היושב-ראש:

אלעזר שטרן: אני חושב שאנחנו מעבירים מסרים גם כשאנחנו לא רוצים להעביר.

אלעזר שטרן: התרבות שלנו, שמתייחסת הרבה מאוד פעמים לנשים בצורה וולגרית, משפילה, חושפנית מדי, לא משנה איך נקרא לזה, שמתייחסת לאלימות מכל סוג שהוא יחסית בסובלנות, אם זה לא נוגע בנו – היא מעבירה מסרים.

אלעזר שטרן: אותו אחד שבסוף עושה את מה שהוא עושה או לא עושה את מה שהוא עושה, עם אבא ובן, או אותו אחד שבסוף רק מכה או רק מנבל את הפה, זה על קרקע שאנחנו כולנו, לפחות בשתיקה שלנו, תורמים לה.

אלעזר שטרן: לכן אני חושב שהבית הזה, באיזשהו שלב, ראוי שייערך בו גם דיון על אותה תרבות, שהיא לא זו שאומרת: לך תכה, אבל זה מה שמבינים, או זה מה שאנשים מרשים לעצמם, לקחת את זה, לא רחוק, רחוק מדי, אבל יש בזה סוג של תרומה.

אלעזר שטרן: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אלעזר שטרן.

יולי יואל אדלשטיין: אחרון הדוברים בנאומים בני דקה – חבר הכנסת שמעון סולומון.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

שמעון סולומון: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, בנושא המאבק באלימות נגד נשים, אני אחרון הדוברים; כולם דיברו ואין לי הרבה מה לחדש, אבל זה נושא שנוגע לרבים באוכלוסייה, לא רק לאוכלוסייה מסוימת; זה נמצא בכל מקום.

שמעון סולומון: החידוש שלי, אולי מה שלא אמרו עד עכשיו, זה שלא מספיק לעורר מודעות ולא מספיק לעודד נשים להתלונן, נשים שנתקלות באלימות, אלא, מה עושים אחרי זה?

שמעון סולומון: אני לא חושב שיש הרתעה מספיקה.

שמעון סולומון: רק היום עשו איזשהו סקר לקראת היום הזה, נשים ענו על השאלות.

שמעון סולומון: 80% מהן טוענות שהן לא מרוצות מטיפול המשטרה כשהן מתלוננות, 72% לא סומכות בכלל על המשטרה.

שמעון סולומון: כששאלו את רוב הנפגעות: למי תפני כשתהיה אלימות?

שמעון סולומון: הן אמרו: אני אפנה לקרובי משפחה, ולא למשטרה.

שמעון סולומון: אני חושב שזה נושא חשוב.

שמעון סולומון: גם ענישה והרתעה הן חלק בלתי נפרד, לפעמים הרבה יותר חשוב, כי מה זה שווה כשיש גבר אלים ומתלוננים נגדו אבל הוא יודע שהוא יוצא בכזאת קלות ואחר כך האישה נכנסת לבונקר וגם לא יכולה להתלונן.

שמעון סולומון: אני מצטרף לחברי, להקים מועצה לאומית, כי אני יודע שהמועצה – יהיה גוף מתוקצב שיהיה מפוקס בנושא הזה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת סולומון.

יולי יואל אדלשטיין: עד כאן נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לעשרות המשתתפים היום בדיון החשוב הזה, עם שלל הנושאים החשובים שהועלו כאן.

יולי יואל אדלשטיין: [מס' כ/520; "דברי הכנסת", חוב' ג', עמ' 5123; נספחות.

יולי יואל אדלשטיין: ]

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, כפי שאמרתי, הצעת חוק – קשורה לנושא של מאבק באלימות נגד נשים.

יולי יואל אדלשטיין: הצעת חוק למניעת הטרדה מינית (תיקון מס' 9), התשע"ד–2013, לקריאה שנייה וקריאה שלישית.

יולי יואל אדלשטיין: תציג את הצעת החוק יושבת-ראש הוועדה לקידום מעמד האישה, חברת הכנסת עליזה לביא.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, גברתי.

קריאה: יש הסתייגויות?

יולי יואל אדלשטיין: אין הסתייגויות, אין בקשות דיבור.

עליזה לביא: תודה, אדוני היושב-ראש.

עליזה לביא: אני מבקשת באמת ביום הזה להציג את החוק הזה.

עליזה לביא: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, בשם הוועדה לקידום מעמד האישה אני מתכבדת להביא בפניכם ביום החשוב הזה את הצעת החוק למניעת הטרדה מינית (תיקון מס' 9).

עליזה לביא: הצעת החוק היא הצעת חוק פרטית שיזמו חברת הכנסת מיכל רוזין וחברי כנסת נוספים.

עליזה לביא: אלימות מינית היא אחת הווריאציות השונות של אלימות, בעיקר נגד נשים, אך גם גברים מתמודדים אתה.

עליזה לביא: כמחוקקים עלינו לחשוב על פתרונות יצירתיים כדי למגר אותה.

עליזה לביא: לנוכח זאת, אני מאוד שמחה ומברכת על התיקון החשוב הזה של חברת הכנסת מיכל רוזין למניעת הטרדה מינית ביום המאבק באלימות כלפי נשים.

עליזה לביא: סעיף 3 בחוק למניעת הטרדה מינית מפרט רשימה של מערכות יחסים המתאפיינות בפערי כוחות, ביחסי מרות ובתלות בין הצדדים, דוגמת עובד ומעביד, תלמיד ומורה, סטודנט וחבר סגל, מטופל ומטפל.

עליזה לביא: במסגרת מערכות יחסים אלו הצעות או התייחסויות בעלות אופי מיני ייחשבו להטרדה מינית גם אם המוטרדת לא הראתה למטריד כי אינה מעוניינת בהן.

עליזה לביא: כלומר, החוק דורש מהצד החזק במערכת היחסים לנהוג משנה זהירות, ואילו מהצד החלש במערכת יחסים אין החוק דורש להגיד לא או להביע התנגדות באופן מפורש להטרדה, מתוך הבנה שיש קושי רב לעשות זאת במצבים של תלות ושל מרות.

עליזה לביא: בעת האחרונה, נוכח ההטרדות המיניות מצד עובדי ונבחרי ציבור המנצלים את מעמדם הרם כלפי אזרחים ואזרחיות הנזקקים לשירותים שלהם, אנחנו מבקשים להרחיב את הסעיף ולכלול בו גם מערכות יחסים אלה.

עליזה לביא: מדובר על ההתייחסויות או ההצעות המופנות מצד עובד ציבור לאדם הנזקק לשירותיו בעת מילוי תפקידו של עובד הציבור או בקשר אליו, כאשר עובד הציבור מנצל לרעה את יחסי התלות או המרות ועושה שימוש לרעה בסמכותו.

עליזה לביא: חשוב להדגיש שהחוק המוצע יחול גם אם עובד הציבור עשה פעולה שלא במסגרת תפקידו הרשמי, אך היא התאפשרה מתוקף תפקידו וממעמדו או בזיקה אליו.

עליזה לביא: אני מבקשת לציין, אדוני היושב-ראש, כי ההגדרה המוצעת של עובד הציבור היא הגדרה רחבה, שמקורה בחוק העונשין, והיא חלה על עבירות אחרות הנוגעות לעובדי ציבור, כגון שימוש לרעה בכוח המשרה.

עליזה לביא: ההגדרה כוללת לא רק עובדי מדינה ורשויות מקומיות אלא גם נבחרי ציבור, עובדי חברות ממשלתיות, שוטרים ועוד.

עליזה לביא: אני מבקשת להדגיש שבדיוני הוועדה לקידום מעמד האישה בעת הכנת הצעת החוק הובאו מחד גיסא עדויות על מקרים רבים שבהם עובדי ציבור ונבחרי ציבור ניצלו את מעמדם והטרידו מינית – תופעה חמורה מאוד שמחייבת התייחסות של המחוקק ושל כל הגורמים הנוגעים בדבר.

עליזה לביא: מנגד גם עלה החשש מהרחבת-יתר של החוק למניעת הטרדה מינית, לנוכח מעגל הקשרים הרחב בין עובדי הציבור ונבחריו לבין האזרחים.

עליזה לביא: בהתאם לכך פעלנו, ולכן נוסחה הצעת החוק שלפניכם, שכוללת איזונים ותנאים מצטברים שיבטיחו החלה של החוק במקרים המתאימים.

עליזה לביא: אני מבקשת לציין ולחזור ולציין ולומר דווקא ביום החשוב הזה: אין די בחקיקה כדי להיאבק בתופעת ההטרדות המיניות.

עליזה לביא: חשוב לנקוט פעולות במישורים נוספים לשם העלאת המודעות, הרגישות, ההבנה ושיתוף הפעולה, בכלל ובפרט, בין היתר על-ידי עריכת הדרכות וימי עיון לכולם, כולל לשופטים.

עליזה לביא: אני קוראת לנציבות שירות המדינה ולרשות לקידום מעמד האישה לפעול להטמעת תיקון חקיקה זה בקרב עובדי שירות המדינה.

עליזה לביא: להצעת החוק, אדוני, אין הסתייגויות, ואני קוראת לכם ולכן לתמוך בה בנוסח שאושר על-ידי הוועדה.

עליזה לביא: תודה, אדוני.

נסים זאב: – – – סליחה, האם הזמרים נחשבים בכלל עובדי ציבור?

נסים זאב: – – –

יולי יואל אדלשטיין: טוב, תודה לחברת הכנסת עליזה לביא, יושבת-ראש הוועדה לקידום מעמד האישה.

יולי יואל אדלשטיין: כאמור, הצעת חוק למניעת הטרדה מינית (תיקון מס' 9), התשע"ד–2013 – אין הסתייגויות, ולכן נצביע על שם החוק ועל כל החוק בקריאה שנייה.

יולי יואל אדלשטיין: אני מפעיל את ההצבעה.

יולי יואל אדלשטיין: מי בעד?

יולי יואל אדלשטיין: מי נגד?

יולי יואל אדלשטיין: נא להצביע.

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 2 בעד סעיף 1 – 22 נגד – אין נמנעים – אין סעיף 1 נתקבל.

נסים זאב: מעכשיו – – – על הטרדות – – –.

נסים זאב: זהו.

נסים זאב: כל פעם מביאים עוד הצעת חוק, ולא איזה פעם – – –

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, בקריאה שנייה, 22 בעד, אין מתנגדים, אין נמנעים.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו אישרנו את הצעת החוק בקריאה שנייה, ללא הסתייגויות, ולכן אנחנו עוברים להצביע בקריאה שלישית.

יולי יואל אדלשטיין: מי בעד? מי נגד?

יולי יואל אדלשטיין: נא להצביע.

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 3 בעד החוק – 21 נגד – אין נמנעים – אין חוק למניעת הטרדה מינית (תיקון מס' 9), התשע"ד–2013, נתקבל.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, 21 בעד, אין מתנגדים, אין נמנעים.

יולי יואל אדלשטיין: אני קובע כי הצעת החוק למניעת הטרדה מינית (תיקון מס' 9), התשע"ד–2013, אושרה כנדרש בשלוש קריאות.

יולי יואל אדלשטיין: את הצעת החוק יזמו במקור חברי הכנסת מיכל רוזין, עיסאווי פריג', עמרם מצנע, דוד צור, יפעת קריב, דב חנין, זהבה גלאון, מרב מיכאלי ועליזה לביא.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את חברת הכנסת מיכל רוזין לברך את כל אלה שעסקו במלאכה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, גברתי.

נסים זאב: תברכי גם את אחמד טיבי, גם הוא חתם על החוק.

מיכל רוזין: אני – – –

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, גברתי.

מיכל רוזין: תודה, כבוד היושב-ראש.

מיכל רוזין: אני באמת מאוד מאוד נרגשת.

מיכל רוזין: למי שמכיר אותי – לפני שהגעתי לכנסת כיהנתי כמנכ"לית איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית.

מיכל רוזין: ובאמת הצעות החוק שאני מביאה הן לא ככה רק מתוך מחשבות אקדמיות.

מיכל רוזין: לא שכבתי בלילה וחשבתי לי מה נכון שיהיה בחוק.

מיכל רוזין: הדברים באמת בוערים בקרבי, ובאים באמת ממציאות מאוד קשה בשטח.

מיכל רוזין: וכל, כל נושא שאני לוקחת על עצמי לתקן בחוק – הם באים באמת ממקום של מצוקה.

מיכל רוזין: ואני מבטיחה לכם שכל חוק כזה שאנחנו מעבירים פה, שאני מציעה, בא לתקן מאות, אם לא אלפי, אם לא עשרות אלפים של מקרים שקורים בשטח, ובאמת לתת מענה ולפתור ולמגר את תופעת האלימות המינית.

מיכל רוזין: אנחנו בשבוע הזה ראינו כיצד פרסום וכוח מיתרגמים כל כך בקלות לניצול כוח, לניצול מיני, ואין מתאים ממנו להעביר בו מסר מאוד ברור של המחוקק, המחוקקת: לא לנצל מרות, לא לנצל סמכות, כוח, פרסום, לניצול מיני, אם של נשים, אם של גברים, אם של קטינים ואם של בגירים.

מיכל רוזין: אנחנו צריכים – לא תמיד צריך רק חוק ומשטרה ובית-משפט.

מיכל רוזין: אנחנו, כחברה, יש לנו אחריות, ואנחנו צריכים לקחת את האחריות הזאת ולהציב את הגבולות, ולדעת גם שכפי שאנחנו נוהגים ומה שאנחנו מאפשרים כחברה זה מסר שעובר הלאה.

מיכל רוזין: תודה רבה.

מיכל רוזין: אני רוצה רק להגיד תודות: חברת הכנסת עליזה לביא, תודה לך שאת שותפה ומקדמת אתי את החוקים החשובים האלה; לכל חברי הוועדה לקידום מעמד האישה, שמגיעים, תורמים, מצביעים, שותפים; לאיגוד מרכזי הסיוע ולכל מרכזי הסיוע; לעורכת-הדין ליאת קליין, שעזרה בניסוח ובמשא-ומתן מול משרד המשפטים; לעורכת הדין דפנה הולץ-לכנר, שעזרה בניסוח; לעובדות ועובדי מרכזי הסיוע בכל רחבי הארץ – תשעה מרכזים בכל רחבי הארץ; ולמעלה מ-1,000 מתנדבות ומתנדבים שעושים לילות כימים כדי באמת להציל נפשות.

מיכל רוזין: ובעיקר אני רוצה להגיד לכל הנפגעות והנפגעים: אנחנו פה בשבילכם.

מיכל רוזין: אנחנו רואים את מצוקתכם, רואים את הסבל, רואים את הפגיעה.

מיכל רוזין: אנחנו יודעים את ההשלכות הקשות שיש לפגיעה, ואנחנו נמשיך לתמוך ולסייע ולמגר את התופעה האיומה הזאת.

מיכל רוזין: ואני רוצה להגיד תודה אחרונה, שתי תודות אחרונות: אחת לעוזרות שלי, שקד מורג ואילה פניבסקי – תודה לכן שאתן תומכות כשאני מפעילה אתכן מסביב לשעון בעבודה קשה מאוד; ותודה לחברי הסיעה שלי, שתמיד תומכים, תמיד מעודדים, ונמצאים פה בשבילי – תודה רבה לכם.

ראובן ריבלין: חברת הכנסת רוזין, כשאת מגישה הצעת חוק טובה, אפילו אנשים בימין הקיצוני תומכים.

מיכל רוזין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת מיכל רוזין, וברכות על העברת הצעת החוק בשלוש הקריאות יחד עם שלל החברים שתמכו.

יולי יואל אדלשטיין: ציון יום המאבק הבין-לאומי באלימות כלפי נשים

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו עוברים לנושא שכבר הוזכר לא פעם במהלך היום: ציון יום המאבק הבין-לאומי באלימות כלפי נשים – כמה הצעות לסדר-יום של חברי כנסת, מס' 1647, 1615, 1650, 1140, 1340, 1589 ו-1642.

יולי יואל אדלשטיין: תשיב לכולם בשם הממשלה השרה לימור לבנת.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אתמול, ב-21 בנובמבר, ציין העולם את יום המאבק באלימות נגד נשים, כפי שהמליץ האו"ם.

יולי יואל אדלשטיין: הישיבה הנוכחית מתקיימת בצלו של יום זה – זה הניסוח בעיני: "בצלו של יום זה", לא "לציון יום זה", כי גם בערב היום הבין-לאומי למאבק באלימות כלפי נשים, כפי שכבר הזכירו חברי הכנסת, פתחנו את מהדורת החדשות עם עוד סיפור של רצח של אישה על-ידי בעלה בירושלים, ואני חושב שהדיווחים האלה מדברים בעד עצמם.

יולי יואל אדלשטיין: בשנת 2013 לבדה נרצחו כ-14 נשים בידי בני-הזוג.

יולי יואל אדלשטיין: בעשור האחרון נרצחו כ-150 נשים על-ידי בני-הזוג.

יולי יואל אדלשטיין: מספרים אלה מייצגים כמובן רק את האירועים החמורים ביותר, אך הם לא כוללים אלפי טרגדיות אנושיות, ובהן כ-600 נשים ולמעלה מ-800 ילדים הנאלצים לשהות בפחד וחרדה, ברוב המקרים במקלטים לנשים נפגעות אלימות.

יולי יואל אדלשטיין: לצערי הרב, אין בישראל חברה שהיא נקייה מן התופעה האיומה הזאת.

יולי יואל אדלשטיין: במקלטים ובמרכזים לטיפול במשפחה מטפלים בנשים מכל רחבי הקשת הכלכלית, הסוציאלית, החברתית, הדתית והפוליטית.

יולי יואל אדלשטיין: המקלטים לטיפול בנפגעות אלימות במשפחה והמרכזים לטיפול באלימות במשפחה פרוסים על פני כל הארץ ומופעלים על-ידי גורמים שונים כמו ויצו, "יד שרה" ומחלקות הרווחה בעיריות, וכולם מנסים בכל כוחם להתמודד עם היקפי התופעה, אך תמיד מתוך מחסור בתקנים ובכוח-אדם.

יולי יואל אדלשטיין: גם בכנסת אני חושב שהשגנו כמה הישגים.

יולי יואל אדלשטיין: אני, דרך אגב, תרשו לי לומר, לא מסכים עם אלה שאמרו בנאומים בני דקה שאנחנו רק מידרדרים בתחום הזה.

יולי יואל אדלשטיין: הנה, השרה לימור לבנת, אני חושב שבכנסת החמש-עשרה היא הייתה יחד אתי חברה בוועדה למעמד האישה, ואז אני עוד זוכר אנשים, כולל במדים, שהיו מופיעים בוועדה ואומרים: התרחש רצח על רקע רומנטי, הרצח היה על רקע רומנטי.

יולי יואל אדלשטיין: ואני חושב שאת הדברים האלה הצליחה הכנסת לבער, וכולם הבינו שעל רקע רומנטי אולי מתנשקים, אבל ודאי לא רוצחים.

יולי יואל אדלשטיין: אני חושב שאולי אפילו ההישג הקטן הזה הוא לא מעט בזכות חברות וחברי כנסת שבאמת נלחמו בתופעות האלה של אי-הבנה בסיסית של אלימות כלפי אישה או אלימות במשפחה וכן הלאה.

אחמד טיבי: מעניין.

יולי יואל אדלשטיין: אני רוצה לפנות מכאן לאותן נשים יקרות שסובלות מאלימות – אלימות מילולית, אלימות נפשית, אלימות מינית, אלימות כלכלית וכל אלימות שהיא: אל תחושו בושה או אשמה על כך שאתן קורבנות אלימות.

יולי יואל אדלשטיין: אם את קורבן לאלימות מתמשכת או חד-פעמית, זאת לא בושה לקבל עזרה, ויש דרכים רבות לקבלת עזרה.

יולי יואל אדלשטיין: יש דרכים רבות לעזור, יש דרכים לטיפול גם בפוגע, וגם, להבדיל אלף אלפי הבדלות, בנפגע, ואסור להרכין ראש בניסיון לתת לזעם לעבור.

יולי יואל אדלשטיין: לכל אישה מגיעה הזכות לחיות בכבוד ובאושר, חופשייה מאלימות.

יולי יואל אדלשטיין: אנא, בואו לא ניתן לאלימות לנצח.

יולי יואל אדלשטיין: אני מזמין את ראשונת המציעות הצעה לסדר-היום, חברת הכנסת מרב מיכאלי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חברי הכנסת עליזה לביא, מיכל רוזין, עפו אגבאריה, גילה גמליאל, חנין זועבי ומסעוד גנאים.

יולי יואל אדלשטיין: לאחר מכן – תשובת השרה לימור לבנת.

מרב מיכאלי: תודה רבה, אדוני.

מרב מיכאלי: האו"ם הכריז בשנת 1999 על יום 25 בנובמבר כיום הבין-לאומי למאבק באלימות נגד נשים.

מרב מיכאלי: הוא עיגן בכך בעצם יום שצוין על-ידי ארגוני נשים, ארגונים פמיניסטיים, מתחילת שנות ה-80.

מרב מיכאלי: אם כן, היום הבין-לאומי למאבק באלימות כלפי נשים הוא סך הכול די חדש, אבל אלימות כלפי נשים היא עתיקה, עתיקה, עתיקה מאוד.

מרב מיכאלי: צריך גם להגיד עוד דבר: אנחנו אומרות ואומרים "אלימות כלפי נשים", אבל זה לא גשם, זה לא מזג אוויר, זה לא יורד מהשמים – אין מה לעשות, זאת אלימות של גברים כלפי נשים.

מרב מיכאלי: אלימות של גברים כלפי נשים.

מרב מיכאלי: אלימות של גברים כלפי נשים היא אונס בבית ומחוץ לבית, היא מכות, היא קללות ונאצות של גבר כלפי אשתו – –

חנין זועבי: – – –

מרב מיכאלי: – – היא הטלת מגבלות של גבר על אשתו – לאן היא יכולה ללכת, לא יכולה ללכת, מתי, כמה, למה, עם מי, אם היא יכולה ללכת ללמוד או לא יכולה ללכת ללמוד או לעבוד ואיפה; אלימות של גברים כלפי נשים היא אלימות כלכלית – שליטה בכסף, שליטה באמצעים; היא הטרדה מינית – בעבודה, ברחוב, בבית-הכנסת, בצבא; אלימות של גברים כלפי נשים היא זנות – שימוש באישה לסיפוק צרכים מיניים על-ידי כסף, שהוא סוג של כוח, ועל-ידי בעלות על האישה, אם בנישואים, אם בסרסרות, כל מיני סוגים.

מרב מיכאלי: זנות מתבצעת הרבה פעמים באלימות, זה כבר כפל-כפליים של אלימות.

מרב מיכאלי: אלימות של גברים כלפי נשים היא ניצול של קטינות יותר וקטינות פחות לסיפוק מקורבים של אנשים נערצים, תוך ניצול של הערצה ואהבה של הילדות – כל אלה הם סוגים של אלימות כלפי נשים, ותקצר היריעה מלפרט את כל הנוספים.

מרב מיכאלי: אלימות של גברים כלפי נשים מתקיימת כל הזמן, בכל מקום, בכל שכבה חברתית, בכל עדה, בכל מוצא, דת ומדינה, בכל מקצוע, בכל אזור גיאוגרפי.

מרב מיכאלי: הממדים – ובכן, המועצה האירופית באיחוד האירופי קובעת כי אלימות במשפחה – גם זה ביטוי שאני אוהבת, "אלימות במשפחה", כאילו המשפחה מתכתשת; ובכן, לא.

מרב מיכאלי: כאמור, אלימות כלפי נשים וילדות וילדים על-ידי גברים.

מרב מיכאלי: אז אלימות במשפחה היא הגורם העיקרי למוות ולנכות בקרב נשים בנות 16–44, והיא זאת שגורמת ליותר מחלות, פגיעות בריאותיות ומוות מאשר סרטן או תאונות דרכים.

מרב מיכאלי: אלימות של גברים כלפי נשים מתקיימת קודם כול ואחרי הכול כי הם יכולים.

מרב מיכאלי: הנה, מחקר שאני שמחה לספר עליו – שמחה אולי זאת לא המילה המדויקת – שעשו השופטת מיכל אגמון-גונן וד"ר ענת פירסט.

מרב מיכאלי: הוא התפרסם בשנת 2007, זה נדמה מזמן, אבל המצב לא השתנה באופן דרמטי, והוא משווה בין עונשים שמערכת המשפט גזרה על גברים אלימים כלפי נשותיהם ובין עונשים שהיא גזרה על גונבי מכוניות.

מרב מיכאלי: אז קודם כול אני רוצה לקרוא לכם מנימוקי אחד מגזרי-הדין האופייניים: "העבירות הרבות שעבר הנאשם מהוות חלק מאותה 'מכת מדינה' אשר פשתה במקומותינו – – –".

מרב מיכאלי: הן "פוגעות לא רק בקורבנות העבירה הספציפיים – – – אלא חותרות תחת סדרי השלטון והמשפט ממש, מדירות שינה מלילותיהם של האזרחים שומרי החוק ומערערות את ביטחונו של הציבור בשוטריו ובשופטיו".

מרב מיכאלי: רוצים לנחש על איזה מהמקרים נאמרו הדברים האלה?

מרב מיכאלי: על גנבת מכוניות.

מרב מיכאלי: הממצאים של המחקר הזה מראים, שלמרות הרטוריקה המאוד-מאוד קשה שהשתמשו בה השופטים, עדיין העונש שהתקבל על גנבת מכוניות נע איפשהו בין 30% ל-70% מהעונש המרבי, בעוד שבמקרים של גבר אלים כלפי אשתו הוא הסתובב סביב 10% מהעונש המקורי.

זהבה גלאון: – – – חברת הכנסת מיכאלי, מאז שהמחקר הזה התפרסם, גזרי-הדין בהשוואה לגזרי-הדין של – –

מרב מיכאלי: של גנבת מכוניות.

זהבה גלאון: – – גנבת מכוניות, ובכלל בעבירות רכוש, יש שינוי מאוד משמעותי.

מרב מיכאלי: יש שינוי?

מרב מיכאלי: האם הוא משמעותי דיו?

זהבה גלאון: דרמטי.

מרב מיכאלי: אני עוד לא מכירה את המספרים.

זהבה גלאון: דרמטי בגזרי-דין.

זהבה גלאון: אז אני אומרת את זה.

מרב מיכאלי: אלימות של גברים כלפי נשים מתקיימת, כאמור, קודם כול משום שהם יכולים, כי הם עדיין מרוויחים יותר כסף, הם נמצאים בעמדות יותר בכירות, הם בעלים של נשים ובעלים של הילדות והילדים של הנשים האלה, כי הם אלה שכותבים את החוק, החוק שקובע שהם הבעלים.

מרב מיכאלי: כי הם שכותבים עדיין את החוק שמאפשר, למשל, שבבית הזה יהיו בקושי רבע נשים ושלושת רבעי גברים.

מרב מיכאלי: זה קורה, כי צריך להגיד שמערכת החוק והמשפט, כמו שאנחנו מכירים ומכירות אותה, שלתוכה גדלנו כולנו כחברה, כמדינות – בכלל, כמו שאנחנו מכירות ומכירים את העולם – היא מערכת שנבנתה על-ידי גברים; לא סתם גברים, אלא גברים מאוד מסוימים, אלה שהייתה להם מאז ומתמיד גישה לכסף, לכוח, למוסדות השלטון, ואחר כך למוסדות שהם עצמם הגדירו בחוק כמוסדות שלטון.

מרב מיכאלי: הם הקימו את המערכת הזאת לסידור ענייניהם, וענייניהם כללו בעלות על עסקים, קרקעות, שלטון, כמו גם על נשים, ילדות וילדים, ובמקרים רבים גם על אנשים אחרים מצבעים אחרים, מגזעים אחרים – אנשים שהיו שייכים להם באופן חוקי בכל מיני סוגים של מבנים משפטיים שהם עצמם הרכיבו על מנת שהם יוכלו לשלוט באנשים האלה ותהיה להם חזקה חוקית עליהם.

מרב מיכאלי: נשים נכנסו למערכת הזאת לפני כ-100 שנה.

מרב מיכאלי: אנחנו כל פעם נוטות לשכוח שאנחנו בסך הכול 100 שנה בסיפור הזה; 100 שנה שניתנה לנו כניסה למשחק.

מרב מיכאלי: וב-100 השנים האלה אנחנו לאט-לאט לומדות את השפה, אבל השפה היא שפה גברית.

מרב מיכאלי: לאט-לאט אנחנו לומדות את המקצועות השונים שמרכיבים את המבנים האלה.

מרב מיכאלי: לאט-לאט התחלנו להשתבץ בעמדות שבהן אפשר להשפיע על איך המבנים האלה נראים, על המשמעות שלהם, מה הם מקנים לנו ואיזו עמדה הם מציבים לנו.

אחמד טיבי: נא לסיים.

מרב מיכאלי: בהחלט.

מרב מיכאלי: המאבק באלימות כלפי נשים, חברות וחברים, עובר ביכולת שלנו – הנשים, הפמיניסטיות – לשנות את העולם, לשנות את המבנים שבאמצעותם גברים עיצבו את העולם ושמו אותנו במקום המשני, הנחות, המדוכא והפגיע.

מרב מיכאלי: המאבק באלימות של גברים כלפינו עובר ביכולת שלנו להתעקש על הזכות שלנו לשוויון – לא שוויון חלקי, מר טיבי, כפי שאתה ודאי יכול להזדהות, אלא שוויון אמיתי, שוויון מלא.

מרב מיכאלי: כמחוקקות אנחנו צריכות לכתוב ולהעביר חוקים שיעצבו לנו עולם שונה, כמו החוק הזה שהעבירה עכשיו מיכל רוזין, בשותפות חלקנו ובשותפות כולכם וכולכן; עולם של שוויון בייצוג בבית הזה ובבתים אחרים; עולם שבו אנחנו לא מאשרות לגברים מקהילות ומעדות אחרות לדכא בשם אלוהים, מסורת או רב-תרבותיות נשים אחרות; עולם שבו הכלכלה כוללת את כל העבודה שהיא היום עבודה שקופה שנשים עושות חינם – עבודות של בית וגידול ילדות וילדים, כביסה, אוכל וניקיונות ועוד ועוד; עולם שבו אבות מסוגלים לתת אהבה וטיפול פיזי לילדות ולילדים בדיוק כמו אימהות, שהמערכת מאפשרת להם את זה; עולם שבו אימהות יכולות להשתכר מעבודה מחוץ לבית בדיוק כמו אבות; עולם שבו המדינה מבינה שאלימות של גברים היא באחריותה, והיא צריכה לספק את התנאים לטיפול בתסכול ובאלימות של גברים בדיוק כפי שהיא צריכה לספק את התנאים בשיקום של נשים וגברים מהפגיעות גם יחד.

מרב מיכאלי: היום הזה מצוין בכנסת מטעם שדולת חברות הכנסת.

מרב מיכאלי: שדולת חברות הכנסת היא מקום שבו חברות הכנסת כולן נפגשות, משתפות פעולה, תומכות זו בזו ופועלות ביחד לקדם את העולם האחר הזה, עולם שבו היחסים בין בני-אדם אינם יחסים של בעלות ושל קניין אלא של בחירה והסתכלות בגובה העיניים.

מרב מיכאלי: תודה, אדוני.

אחמד טיבי: תודה רבה, גברתי.

אחמד טיבי: חברת הכנסת עליזה לביא, שהיא גם יושבת-ראש הוועדה למעמד האישה – שעושה עבודה מצוינת, אגב.

אחמד טיבי: יש מחלה של חוסר פרגון גם בבית הזה, מותר לחרוג.

אחמד טיבי: בבקשה.

עליזה לביא: תודה רבה, אדוני.

עליזה לביא: אני שמחה מאוד על הדיון שמתקיים כאן בבית הזה ביום החשוב הזה.

עליזה לביא: אני חוזרת מיום עיון ארוך וישיבה מיוחדת של הוועדה לקידום מעמד האישה, שלצערי הרב לא התקיימה פה בכנסת.

עליזה לביא: ביום הזה השתתפו אסירות, ולמעשה לא יכולנו להזמין אסירות לכנסת ישראל.

עליזה לביא: ישיבת הוועדה כולה, כולל כל המשתתפים האחרים, התקיימה במתקן של השב"ס.

עליזה לביא: אני רוצה לבקש מכם לעצום עיניים ולחשוב על אישה שמגדלת ארבעה ילדים, והילדה שלה בת ה-13 נאנסת ומתעללים בה ואין לה מה לעשות.

עליזה לביא: האישה הזאת היא חד-הורית, וכשהיא פונה לאדם בכיר במשפחה הוא אומר לה: הילדה הזאת היא כתם, עדיף שנגמור אתה, אין לנו מה לעשות אתה.

עליזה לביא: האימא, בלית ברירה, דלת אמצעים וקשרים, מחליטה לשתף פעולה, אבל היא אומרת:

עליזה לביא: אני עושה את זה כי אני גדלתי כך, ואני יודעת מה זה להיאנס כבר מגיל 11.

עליזה לביא: נולדו לי שלושה ילדים כי חיתנו אותי בגיל 15, ועוד הילדה הזאת.

עליזה לביא: והיא משתפת פעולה.

עליזה לביא: יום אחרי זה היא מסגירה את עצמה למשטרה.

עליזה לביא: את כל החוויה הזאת אני רואה בהצגה מיוחדת מאוד שמוצגת על-ידי אסירות בכלא "נווה תרצה".

עליזה לביא: סיפורי חיים קורעי לב, מציאות חיים מעוותת שלא יעלה על הדעת שבשנת 2013 נשים, ילדים, ילדות, גברים, חווים מציאות כזאת, אדוני היושב-ראש.

עליזה לביא: אנחנו חייבים כולנו לטכס עצה.

עליזה לביא: אני שוב מנצלת את הבימה פה: להקים רשות לאומית למיגור אלימות.

עליזה לביא: אנחנו, בוועדה לקידום מעמד האישה, שרבים בבית הזה שותפים לה – נמצאת פה השרה לימור לבנת, שהיא מודל לחיקוי מבחינתנו בהתמודדות ושותפה נאמנה.

עליזה לביא: אדוני, אתה מגיע ותורם את תרומתך, ואחרים שנותנים.

עליזה לביא: אבל אנחנו נותנים פלסטרים, פלסטרים ופלסטרים.

עליזה לביא: צריכה להיות פה חשיבה כוללת, מערכתית, שיתופי פעולה בין משרדי הממשלה, בין הבית הזה לבין הגופים השונים.

עליזה לביא: לא מעט פעמים אנחנו שולחים ארגונים שייתנו את המענה, ולא נותנים מענה מספיק ברמה החשיבתית.

עליזה לביא: יש לנו היכולת, הידע, הדעת, הניסיון והתקציבים.

עליזה לביא: אנחנו צריכים לעבוד בצורה הולמת וקוהרנטית.

עליזה לביא: אני אסקור כמה נקודות מעבודת הוועדה.

עליזה לביא: בוועדה אנחנו מחוקקים חוקים.

עליזה לביא: יצאתי לביקור במעון לנשים מוכות ושם ראיתי שחוק שעבר – למעשה נשים לא מקבלות את מענקי ההסתגלות שיסייעו להן כשהן מסיימות את התקופה במקלטים לנשים מוכות.

עליזה לביא: כך, לצערנו, הן מסיימות ללא סיוע כלכלי, ורבות מהן חוזרות לאותם מעגלי אלימות כי אין להן יכולת כלכלית להיחלץ מהם, למרות שצוידו בכלים במקלטים ולמרות החום ואהבה שהורעפו שם עליהן, לעתים בפעם הראשונה בחיים שלהן.

עליזה לביא: הקושי הכלכלי גורם להן לחזור אחורנית.

עליזה לביא: אז כן, קיוויתי להעביר את החוק הזה אתמול, הוא הסתיים, אבל לצערי הרב הדבר לא התאפשר בשל שיקולים כאלה ואחרים.

עליזה לביא: אבל גם את החוק הזה סיימנו.

עליזה לביא: העברנו בקריאה ראשונה תיקון לחוק מענק הסתגלות שיבטיח שנשים גם תקבלנה עזרה ראשונה ביציאה מהמקלט.

עליזה לביא: העברנו בקריאה טרומית הצעת חוק שמבקשת להעניק הבטחת הכנסה לנשים שממשיכות לשלם תשלומים כמו משכנתה, חובות לכרטיסי אשראי ועוד.

עליזה לביא: אנחנו נמשיך ונטפל באסירות, אדוני, מפני ש-50% מהאסירות במדינת ישראל חוזרות בפעם השנייה לכלא.

עליזה לביא: הן חוזרות בפעם השנייה לכלא כי בכלא טוב להן יותר מאשר בסביבת החיים הקהילתית והתומכת שהייתה אמורה לספק להם מענה.

עליזה לביא: אנחנו גילינו חולשה מאוד מאוד גדולה במעבר לחיים הקהילתיים.

עליזה לביא: כלומר, הכלא נותן מענה, אבל החזרה לקהילה מאוד מורכבת, ורבות מהן לא מוצאות שם סיוע.

עליזה לביא: פנייה לשר אהרונוביץ יחד עם ארגון ויצו – אנחנו פנינו כדי למנות במשרד לביטחון פנים אחראית לתחום האלימות במשפחה, בדיוק כמו שהוקם בתחום של סחר בבני-אדם.

עליזה לביא: אנחנו חייבים גם את זה למנף, לקדם, כדי לעבוד יחד.

עליזה לביא: תודה רבה.

אחמד טיבי: אני מודה לך מאוד, חברת הכנסת עליזה לביא.

אחמד טיבי: חברת הכנסת מיכל רוזין, בבקשה.

מיכל רוזין: כבוד היושב-ראש, חברי הכנסת, רק מהתבוננות בדיונים שהתנהלו פה היום בכנסת אפשר להבין.

מיכל רוזין: היה בבוקר דיון בוועדה לביקורת המדינה שעסק בכל הנושא של הטרדות מיניות באקדמיה.

מיכל רוזין: זה נושא שאנחנו עוסקים בו רבות לאורך השנים; ונושא שבו עסקתי, נושא של הטרדות מיניות כלפי עובדות זרות.

מיכל רוזין: יש עוד נושאים רבים שקשורים לאלימות.

מיכל רוזין: למשל, הנושא של אסירות ב"נווה תרצה", שהוועדה לקידום מעמד האישה עסקה בו היום.

מיכל רוזין: אנחנו רואים שנושא האלימות כלפי נשים חוצה גבולות, חוצה קבוצות אוכלוסייה, הוא לא מחובר לקבוצת אוכלוסייה סוציו-אקונומית כזאת או אחרת.

מיכל רוזין: הוא נמצא בכל מקום, ועדיין הוא מושתק.

מיכל רוזין: פעמים רבות אנחנו חושבים, אנחנו מציירים לעצמנו מצבים של משפחה במצוקה, משפחה במשבר, וודאי ניתן לראות את זה על האישה, על הילדים.

מיכל רוזין: אז לא.

מיכל רוזין: וזה מה שכל כך מתעתע באלימות המגדרית הזאת – היא לא תמיד נצפית, היא לא תמיד נראית.

מיכל רוזין: פעמים רבות יכולה לבוא ילדה לכיתה אחרי שהיא נאנסת לילה אחר לילה בידי אביה או אחיה הבוגר, והמורה לא תדע, כי היא תהיה ילדה מצטיינת, והיא תאזור את כל הכוחות שבה ואת כל כוחות ההישרדות שבה על מנת להסתיר את החוויה הקשה שהיא עוברת.

מיכל רוזין: ואותו דבר אישה, שיכולה להיות – אתם יודעים מה?

מיכל רוזין: יכולה להיות גם חברת כנסת.

מיכל רוזין: היא יכולה להיות פרקליטה בכירה ויכולה להיות מנהלת בכירה.

מיכל רוזין: אנחנו מכירים נשים רבות כאלה שחוו אלימות.

מיכל רוזין: יכולה להיות אלימות פיזית ויכולה להיות אלימות כלכלית ויכולה להיות אלימות נפשית, וגם אלימות מילולית.

מיכל רוזין: וההכרה שלנו וההבנה שזה מצוי בכל מקום ובכל, לצערי הרב, כמו שאמרתי, בכל שכבה סוציו-אקונומית, היא הכרה חשובה ביותר.

מיכל רוזין: אבל אני חושבת שהבעיה שלנו לא מתחילה בקצה; אנחנו תמיד מסתכלים על הקצה, מסתכלים על הגבר המכה, מסתכלים על האונס, על גילוי העריות – על הקצה.

מיכל רוזין: אנחנו צריכים להסתכל עלינו כחברה.

מיכל רוזין: אנחנו כל הזמן מאשימים.

מיכל רוזין: פעם היו מאשימים – עדיין חלק – היו מפנים אצבע מאשימה כלפי הנפגעות והנפגעים, כלפי הנשים המוכות.

מיכל רוזין: היו אומרים: למה היא לא קמה והולכת?

מיכל רוזין: אתם זוכרים את זה?

מיכל רוזין: ואחר כך היו אומרים: למה היא לא התנגדה?

מיכל רוזין: משפטים כאלה עדיין נאמרו, אפילו בשבוע האחרון, סביב הפרשה עם הקטינות.

מיכל רוזין: נאמר: אולי גם הן אשמות, והן רצו והן הלכו וכדומה.

מיכל רוזין: ואחרי שגמרו להאשים את הקורבן עברו להאשים את ההורים: ההורים אחראים, איפה ההורים, לא שמרו עליהן; כאילו שאפשר לשמור על ילדה בת 15 או 16 – לאן היא יוצאת, לאיפה היא הולכת וכדומה.

מיכל רוזין: ולא שאני חושבת שצריך להסיר אחריות, אבל בואו לא נתבלבל בין אחריות לאשמה.

מיכל רוזין: וזה דבר מאוד חשוב.

מיכל רוזין: אנחנו כחברה אולי לא אשמים באלימות עצמה, אבל אנחנו אחראים לחלק גדול מהאלימות שקיימת, האלימות המגדרית.

מיכל רוזין: האלימות הזאת נמצאת בכל מקום.

מיכל רוזין: חלק גדול מהדברים, אנחנו לא קוראים להם אלימות; הם הפכו לחלק מהיום-יום שלנו: פרסומות שמבזות ומשפילות נשים, פרסומות כמו "תפוזינה", שמחפיצות נשים, שמשוות בין השדיים של האישה לתפוזים.

מיכל רוזין: פרסומות שמראות את האישה כאילו גופה הוא גוף בקבוק הבושם.

מיכל רוזין: כל הזמן אנחנו מחפיצים נשים בפרסומות, וזה כבר נראה לנו דבר שבשגרה, וחלילה וחס שנפגע בזה, כי זה חופש העיסוק וחופש הביטוי.

מיכל רוזין: אבל כאשר ילדים, בני-נוער, גם בנים וגם בנות, שטופים במסרים האלה, בין אם בפרסומות ובין אם בתוכניות טלוויזיה ותוכניות ריאליטי, ובין אם בפורנוגרפיה, ששוטפת אותנו בכל מקום, בין אם במודע ובין אם לא במודע – בני-הנוער שלנו, אתם צריכים להבין, מבולבלים מאוד.

מיכל רוזין: הם שטופים במסרים שאנחנו כילדים – לא היה שפע המסרים הזה.

מיכל רוזין: ולעומת זאת, הבית, המשפחה, ההורים חוששים, לא יודעים, אין להם הכלים לדבר עם הילדים.

מיכל רוזין: מערכת החינוך, ודאי אין לה הכלים.

מיכל רוזין: אין חובה במערכת החינוך לדבר על הנושאים האלה, וקשה מאוד לרוב המורות, רוב היועצות, להתעסק עם הנושא.

מיכל רוזין: מה שקורה זה שאנחנו מגלים תופעה, ושוב – בכל שכבה סוציו-אקונומית.

מיכל רוזין: יש עדיין מנהלות בתי-ספר, מנהלים, שאומרים: לא בבית-ספרנו, אצלנו לא קורים כאלה דברים, אנחנו בשכונה טובה.

מיכל רוזין: אז זה קורה בכל מקום.

מיכל רוזין: כשאתה בודק עם בני-הנוער אתה רואה לחץ חברתי חזק מאוד לקיים יחסי מין בגיל מאוד מאוד צעיר.

מיכל רוזין: אתה שומע נערות שאומרות: אם אני לא אקיים אתו יחסי מין, הוא יעזוב אותי.

מיכל רוזין: אנחנו שומעים נערים שהם מאוד מבולבלים מהמסרים הפורנוגרפיים שהם רואים.

מיכל רוזין: אנחנו רואים אלימות, חיזור אלים כבר בזוגיות בגילים צעירים מאוד – גילאי 16–17.

מיכל רוזין: הוא אומר לה איך להתלבש, הוא אומר לה לא להיפגש בערב עם חברים, לא להיפגש עם חברות שלה.

מיכל רוזין: זהו חיזור אלים.

מיכל רוזין: אם לא נחנך ולא ניקח אחריות עלינו כחברה, ונבין שאנחנו כחברה אחראים למסרים המאוד-מבלבלים האלה שמגיעים לבני-הנוער שלנו, לילדים שלנו, בסופו של דבר נגיע לאונס הבא ונגיע לאלימות הפיזית הבאה.

אחמד טיבי: תודה רבה.

אחמד טיבי: חבר הכנסת עפו אגבאריה.

עפו אגבאריה: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, נזכרו פה, ביום ציון המאבק באלימות נגד נשים, ציינו הרבה מאוד מספרים.

עפו אגבאריה: אני רוצה לנקוב בכמה מספרים של תיקי חקירה שנפתחו בגין עבירות אלימות כלפי נשים במשפחה.

עפו אגבאריה: בשנת 2013 – והסטטיסטיקה הזו טובה עד נובמבר השנה – נפתחו 12,625 תיקי חקירה בגין עבירות אלימות נגד נשים במשפחה; מהם 2,303 תיקים שבהם הקורבן הוא אישה יוצאת חבר המדינות, 442 תיקים שבהם הקורבן היא אישה יוצאת אתיופיה, ו-2,232 תיקים שבהם הקורבן היא אישה מהמגזר הערבי.

עפו אגבאריה: זאת אומרת שיש אותו מספר קורבנות בין יוצאי חבר המדינות ובין האוכלוסייה הערבית, שאחוזם באוכלוסייה כמעט שווה.

עפו אגבאריה: אני מנסה לחשוב, זה בערך מחצית מכל האוכלוסייה במדינת ישראל.

עפו אגבאריה: אז מה משותף לשלוש הקטגוריות האלה, שיש בהן אחוז קצת יותר גבוה מזה שבשאר האוכלוסייה?

עפו אגבאריה: כנראה יש משהו משותף.

עפו אגבאריה: אם זה יוצאי חבר המדינות, זה עולים חדשים שלא בהכרח הסתדרו ומצבם הכלכלי לא הכי טוב.

עפו אגבאריה: כנ"ל, ידוע, המגזר הערבי סובל, האוכלוסייה הערבית נחשבת האוכלוסייה החלשה ומצבה הכלכלי גרוע.

עפו אגבאריה: וכנראה אותו דבר האוכלוסייה האתיופית, שגם כן סובלת מאי-חוסן כלכלי, הייתי אומר, או מעוני במדינת ישראל מכל מיני סיבות.

עפו אגבאריה: אז כנראה גם הבעיה הכלכלית יכולה להשפיע על מצב האלימות במשפחה.

עפו אגבאריה: ואני תוהה, מדוע שר האוצר אומר שהוא מתחשב רק במעמד הביניים?

עפו אגבאריה: כאילו אין מעמד של אזרחים חלשים ואוכלוסיות חלשות.

עפו אגבאריה: כאילו האוכלוסיות האלה, שמהוות מעל 40% לפי כל המספרים והסטטיסטיקה במדינה, לא מגיעות להן איזשהן הטבות, ולא מגיע להן שאנחנו ביום הזה נמחה נגד האפליה נגד השכבות האלה.

עפו אגבאריה: אם אנחנו ניטיב אתן מבחינה כלכלית, גם אחוזי האלימות בתוך האוכלוסיות האלה, סביר להניח, אני חושב, יכולים לרדת.

עפו אגבאריה: לא שאין אלימות במעמד הביניים ובמעמד הגבוה יותר; אנחנו שמענו על השופט שהכה את הילדים שלו.

עפו אגבאריה: לא רק זה.

עפו אגבאריה: אז אני פונה לשר האוצר, שהדברים האלה, ביום הזה, לא יעברו על יד האוזן שלו, ושיקשיב גם לאנשים החלשים האלה.

עפו אגבאריה: דבר שני שאני רוצה להזכיר, שמדברים עליו גם פה, אפילו בכנסת.

עפו אגבאריה: כאשר בצד היהודי בעל הורג את אשתו אומרים שזה על רקע רומנטי, ואם זה במגזר הערבי, זה על כבוד המשפחה.

יעל גרמן: לא אומרים את זה.

מסעוד גנאים: חילול כבוד המשפחה.

עפו אגבאריה: חילול כבוד המשפחה.

עפו אגבאריה: כאילו, שניהם עבירה, שניהם פשע, שניהם רצח.

עפו אגבאריה: אז מדוע פה מדברים ככה ופה ככה?

זהבה גלאון: ממש לא.

אחמד טיבי: האמת, נכון, הפסיקו – יש הוראה של המפכ"ל לדוברי המשטרה.

אחמד טיבי: המפכ"ל נענה לבקשה להפסיק להשתמש במונחים חיוביים.

עפו אגבאריה: טוב שאני אדע את זה.

אחמד טיבי: כבר שנתיים בערך.

עפו אגבאריה: אני מאוד מקווה, אבל עדיין אני שומע את זה פה בכנסת, בין חברי הכנסת.

אחמד טיבי: זה כן.

זהבה גלאון: צריך להחליף את חברי הכנסת.

זהבה גלאון: אבל אני רוצה להגיד לך, גם התקשורת היום מקפידה יותר בשימוש בטרמינולוגיה.

אחמד טיבי: כי דוברי המשטרה הפסיקו להוציא ביפרים והודעות אס.

אחמד טיבי: אם.

אחמד טיבי: אס בזה הלשון.

אחמד טיבי: תודה רבה, חבר הכנסת אגבאריה.

אחמד טיבי: חברת הכנסת גילה גמליאל.

גילה גמליאל: אדוני היושב-ראש, כבוד השרות, חברי וחברות הכנסת, יום המאבק הבין-לאומי למניעת אלימות נגד נשים – אני רק אומר שהוא מצוין בכל העולם.

גילה גמליאל: יחד עם זה, נתון שזועק לשמים הוא שאחת מכל שלוש נשים בעולם חוותה אלימות במהלך חייה.

גילה גמליאל: בישראל יש יותר מ-200,000 נשים מוכות.

גילה גמליאל: 600,000 ילדים היו עדים למקרי אלימות בתוך המשפחה, ובכל יום נפתחים בממוצע 72 תיקים בגין אלימות נגד נשים.

גילה גמליאל: רשויות הרווחה טיפלו השנה בכ-13,000 בני-אדם, בתוכם גם אחוז מסוים של גברים.

גילה גמליאל: כשאני בוחנת את הטיפול שלנו בסוגיה הזאת, אז שמענו כאן על הרבה מאוד חוקים שמתקדמים; כל פעם יש דברים נוספים.

גילה גמליאל: יחד עם זה, מספר הנשים הנרצחות, לצערי, עולה מדי שנה והאלימות הולכת וגוברת.

גילה גמליאל: אני מנסה לחשוב איפה אנחנו צריכים לצאת מהתבנית הקיימת, איפה ניתן לחשוב אולי אחרת על מנת לפתור את הבעיה.

גילה גמליאל: אחד הדברים שלדעתי מאוד מאוד זועקים לשמים הוא ההיבט של הטיפול בנשים שהן המוכות והן נאלצות לעזוב את הסביבה הטבעית שלהן ולעבור למקלט לנשים מוכות.

גילה גמליאל: התפיסה שלי בעניין הזה היא שמקלט לנשים מוכות אמור להיתפס כחדר מיון שאמור לתת את המענה באותו רגע, אבל בהחלט מי שאמורים לא להיות במקום הטבעי שלהם הם אותם אנשים אלימים, שרובם הגדול גברים.

אחמד טיבי: אגב, חברת הכנסת גמליאל, העובדה שרק שתי שרות נשים נמצאות בדיון הספציפי הזה היא מקרית בלבד.

גילה גמליאל: הצלת את המצב, שאתה מנהל את הישיבה בתור גבר.

גילה גמליאל: אבל צריך לציין באמת שיחסית יש פה ייצוג גברי שכן הגיע היום לישיבה.

גילה גמליאל: אני זוכרת גם ישיבות כואבות יותר מבחינת הייצוג של חברי הכנסת כאן במליאה.

גילה גמליאל: אבל אין ספק שביום כזה הייתי מצפה לראות את כל חברי וחברות הבית.

גילה גמליאל: אין ספק.

גילה גמליאל: ואז אנחנו נשים את הדגש על כך שהגברים הם שצריכים לקבל את הטיפול; הם צריכים לקבל טיפול יסודי על מנת שלא יחזרו למעגל האלימות.

גילה גמליאל: הנתונים מראים שהטיפול הענישתי בגברים, טיפול ענישתי בלבד לא נותן את המענה ולא מטפל בבעיה.

גילה גמליאל: הדבר הוא אף חמור יותר: אותם גברים שמקבלים את הטיפול הענישתי בלבד בסופו של יום חוזרים למעגל האלימות.

גילה גמליאל: ועל כן יש חובה למדינה לשים יותר דגשים, תקציבים, משאבים, על מנת לדאוג לפעילות למניעת האלימות של אותם גברים.

גילה גמליאל: דבר שלדעתי הוא לא פחות חשוב – אנחנו צריכים לבחון מחדש את ההיבט של התלונות.

גילה גמליאל: נכון להיום המצב גם לא מספיק בהיר.

גילה גמליאל: יש לנו – כן, חברי, אני מבינה שהנושא הוא כל כך; עיסאווי, אני מבינה שזה נושא באמת בוער, ואני חושבת שכאן באמת הייתי שמחה לשמוע את דעתך על הדברים שאני אומרת כאן היום.

גילה גמליאל: אני רוצה באמת לחשוב, ולחשוב כאן קצת בקול, על עצם העובדה שדווקא במגזר הלא-יהודי ובמגזר החרדי – אבל לא רק שם, בעוד הרבה מאוד מגזרים – לא מתלוננים.

גילה גמליאל: אנחנו מדברים כאן על נשים שכן הולכות לקבל טיפול.

גילה גמליאל: אנחנו מדברים על מי שכן מקבל את המענה.

גילה גמליאל: הרבה מאוד – – –

חנין זועבי: – – – הן לא מקבלות לא הגנה ולא טיפול, ואחוז המתלוננות הערביות עלה פי-2.5 בחמש השנים האחרונות.

גילה גמליאל: זה חלק מהדברים שצריכים, מבחינתנו, להדליק נורה אדומה.

גילה גמליאל: יש כנראה בעיה מאוד מאוד גדולה בתהליך שבו אישה שהיא נפגעת אלימות – וכפי שאמרו כאן קודם, זה יכול להתחיל באלימות מילולית ולהמשיך לאלימות פיזית ואלימות כלכלית וכיוצא בזה.

גילה גמליאל: וכאן צריך לבחון מחדש את כל התהליך.

גילה גמליאל: אני לא כל כך נוטה להסכים עם חברי וחברותי שהקמה של רשות היא שתפתור את הבעיה, כאילו עוד איזה מוסד – – –

אחמד טיבי: נא לסיים.

גילה גמליאל: הפריעו לי קצת באמצע.

גילה גמליאל: אבקש עוד דקה, ברשותך.

אחמד טיבי: יש לך עוד חצי דקה.

גילה גמליאל: תודה.

אחמד טיבי: בבקשה.

גילה גמליאל: אז אני אומרת שגם כאן, מהבחינה הזאת, עצם העובדה שקיימת רשות – יש גם רשות לקידום מעמד האישה.

גילה גמליאל: אני לא רואה את זה, את פריצת הדרך באמת בשינויים הטריוויאליים.

גילה גמליאל: מה שצריך לבצע זה באמת סיעור מוחות מאוד מאוד יסודי, שיכול להתחיל הן בקרב חברותי בשדולת חברות הכנסת והן בהצטרפות של חברי כנסת נוספים, ולחשוב על כל התהליך מראשיתו, ולבדוק מה הן האפשרויות הנוספות שעומדות בפני אותן נשים על מנת לסלול להן את הדרך לבוא ולהתלונן בלי לחשוש שזה יוביל בסופו של דבר להרבה מאוד מרמור בבית, הרבה מאוד בעייתיות בהתנהלות, עזיבה של הסביבה הטבעית, וליצור פלטפורמה שבסופו של יום תסייע בידן גם לצאת ממעגל האלימות.

גילה גמליאל: תודה רבה.

אחמד טיבי: תודה רבה.

אחמד טיבי: בטח את ערה לעובדה שיש מחסור במקלטים לנשים מוכות ביישובים הערביים.

אחמד טיבי: תודה רבה.

אחמד טיבי: חברת הכנסת זועבי.

חנין זועבי: אדוני היושב-ראש, חברות וחברי הכנסת, יש נושאים שהם חובקי עולם, וכאשר מדברים על אלימות נגד נשים אז זה נושא חובק עולם.

חנין זועבי: זו אחת מסוגיות האלימות הכי שכיחות בחברה, אלימות נגד נשים.

חנין זועבי: וכמו שאמרו שאר חברי הכנסת, אנחנו לא מדברים על אלימות פיזית, על נשים מוכות – או רק על אלימות פיזית, רק על נשים מוכות ורק על אונס, אלא על תופעה הרבה יותר רחבה.

חנין זועבי: הדרה זו אלימות.

חנין זועבי: שוליות זו אלימות.

חנין זועבי: ה-invisibility, הבלתי-נראות של הנשים, גם זו אלימות.

חנין זועבי: יש הבדל בין אלימות כמציאות אובייקטיבית לבין אלימות כחוויה סובייקטיבית.

חנין זועבי: חוויית האלימות של הנשים, ההרגשה שלהן, גם תלויה ברמת הציפייה שלהן מהעולם, ברמת הציפייה שלהן מעצמן.

חנין זועבי: וזה תלוי ברמת ההשלמה או הנורמליזציה שאנחנו עושות עם הסביבה שלנו.

חנין זועבי: הרי יש כוח אדיר של החברה, יש גם כוחנות אדירה בחברה לכפות את עצמה עלינו, לכפות את הסדר שלה עלינו, את החוקים, גם כנשים, גם כגברים.

חנין זועבי: והיא תמיד תמיד מבקשת, דורשת מאתנו לציית ולהשלים.

חנין זועבי: אפילו התהליך של הבגרות, התהליך של הגדילה שלנו, קוראים לו חִברות.

חנין זועבי: מה זאת אומרת חִברות?

חנין זועבי: זאת אומרת נורמליזציה עם הקיים סביבנו, עם הסדר החברתי, עם הסדר הפוליטי.

חנין זועבי: ככה אנחנו גדלים, רק ככה אפשר לגדול ולחיות בתוך קולקטיב, אחרת אנחנו נחיה כל הזמן בתחושה של ניכור מעמיק.

חנין זועבי: בכל זאת ולמרות זאת זו אחריותה האישית והאנושית של האישה להחליט איפה אנחנו מוכנות להיות חלק מהמערכת ואיפה אנחנו לא מוכנות להיות חלק מהמערכת ואנחנו צריכות להיאבק.

חנין זועבי: ולפעמים זו המשמעות היחידה של מוסר ושל מוסריות.

חנין זועבי: זה לא להסכים; זה לא להסכים עם סדר שרוצה להתייחס אלייך בתור בן-אדם לא שווה.

חנין זועבי: זה מוסר.

חנין זועבי: ואנחנו צריכות בתור נשים שיהיו לנו הכוח והעוצמה לקבוע את הקריטריונים האלה, מה מותר ומה אסור לנו לקבל בתור נשים.

חנין זועבי: הנשים שעבורן אי-צדק ואי-שוויון ופריבילגיות לגברים הן דבר מן הסדר הקיים, הן ציווי אלוהי אולי, הן חלק מהטבע, זה המובן מאליו – הן לא יכולות גם לזהות את האי-צדק.

חנין זועבי: הן לא יכולות.

חנין זועבי: שואלים אותנו, הנשים, אבל במה אתן מופלות לרעה?

חנין זועבי: אבל אתן חיות בסדר.

חנין זועבי: הנה, אתן הולכות ועובדות.

חנין זועבי: כמובן, הם לא יכולים לזהות את האלימות אלא בתור אלימות פיזית, וגם לאלימות הפיזית הם מוצאים כל מיני הצדקות.

חנין זועבי: אני אומרת לא רק לגבי אלימות נגד נשים, אבל בואו נתייחס רק לנשים: הקושי לזהות את האלימות הוא העניין הכי אלים באלימות.

חנין זועבי: הקושי לזהות אותה.

חנין זועבי: גם כאשר מדברים על נשים, וגם כאשר מדברים על סקטורים אחרים ועל קבוצות אחרות, יש באלימות קושי, גם שאנחנו לא נזהה אותה.

חנין זועבי: ה-invisibility כאלימות היא גם דבר מאוד קשה.

חנין זועבי: אלימות פיזית, כמו שאמרנו, נגד נשים אינה דבר נדיר.

חנין זועבי: נשים מוכות, רצח על רקע כבוד המשפחה, כפי שאומרים, רצח נשים.

חנין זועבי: אנחנו כן מגנים.

חנין זועבי: אנחנו כן מוקיעים.

חנין זועבי: אנחנו מתביישים.

חנין זועבי: אבל גם למנוע מהנשים לעבוד, גם למנוע מהנשים ללמוד, לחסום בפניהן את אפיקי ההשכלה הגבוהה ואת אפשרויות ההתפתחות וההגשמה העצמית – גם אלה סוג של אלימות.

חנין זועבי: בשיא החגיגיות, אם יש חגיגיות בנושא הזה, או בשיא תחושת הצדק שאנחנו מרגישים כאשר חברי הכנסת פה אומרים שהם בעד נשים, אני רוצה לשאול אותם, את כל חברי וחברות הכנסת, מה עם איסור המדינה על איחוד משפחה, בין נשים ובין גברים?

חנין זועבי: האם זו אלימות או לא?

חנין זועבי: מה עם לגרש 15,000 נשים ובנות מהנגב?

חנין זועבי: חברות הכנסת, זו אלימות או לא?

חנין זועבי: אנחנו הפמיניסטיות, או אלה שמגדירות את עצמן פמיניסטיות, פתאום חוש הצדק הזה נעלם לנו.

חנין זועבי: אנחנו לא רואות נשים כשאנחנו רוצים להרוס את הבית שלהם.

חנין זועבי: אנחנו לא רואות את הנשים כשאנחנו רוצים לגרש אותן מהאדמה שלהן.

חנין זועבי: אנחנו לא רואות את הנשים המובטלות.

חנין זועבי: ואנחנו לא מתייחסות לזה בתור אלימות, אבל אלימות של המדינה, אם מדברים על אלימות, אז זו אלימות.

חנין זועבי: אם מדברים על פמיניזם, אז זה חלק מהפמיניזם.

אחמד טיבי: נא לסיים.

חנין זועבי: אני מסיימת.

חנין זועבי: גם לאלימות של גירוש נשים, חברות הכנסת – ואני אומרת בצורה מיוחדת "חברות הכנסת" – גם לאלימות של גירוש נשים, של הריסת הבתים, של הפרדתן מהבעלים שלהן, קוראים אלימות נגד נשים.

חנין זועבי: ומשפט אחרון – אלימות נגד נשים אינה בהכרח אלימות שמתבצעת נגדן על רקע נשיותן, על רקע זה שהן נשים.

חנין זועבי: כי לנשים יש גם זהויות אחרות – הן גם פלסטיניות, הן גם יהודיות, הן גם חילוניות, הן גם מסורתיות, הן גם דתיות.

חנין זועבי: אבל בעיקר, הן בני-אדם, וזה החשוב מכולם.

אחמד טיבי: תודה רבה.

אחמד טיבי: חבר הכנסת מסעוד גנאים.

אחמד טיבי: לא, פיה ואחד אסמו מסעוד אגבאריה.

מסעוד גנאים: מסעוד אגבאריה – דוקטור.

אחמד טיבי: דוקטור, אה.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, כבוד השרות, לצורך העניין, שרת הבריאות ושרת התרבות, ביום הבין-לאומי למאבק באלימות נגד נשים אנחנו תמיד מציינים ומדגישים את העמדה, לפי דעתי המוסרית והאנושית, נגד האלימות נגד נשים.

מסעוד גנאים: האמירה הזו היא חשובה בגלל המסר הטמון בה, וזה מסר שאומר שאלימות היא אלימות, ורצח הוא רצח אם הוא נגד גבר או אישה.

מסעוד גנאים: אין אפליה ואין הבדלה.

מסעוד גנאים: האלימות נגד נשים, נכון, היא גם חלק מהאלימות הכוללת בחברה ובמדינה, ששוטפת כל תחום וכל מגזר.

מסעוד גנאים: אבל למרות זאת עלינו להודות שעדיין יש כאלה שמבדילים ומתייחסים בקלות או בסלחנות יתר לאלימות נגד אישה או לרצח אישה, או במקרים רבים נוטים גם להאשים אותה, למרות שהיא הקורבן.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, בקשר למה שקורה בחברה הערבית, לצערי הרב הסטטיסטיקות ממשיכות לדמם.

מסעוד גנאים: הרבה דוחות מצביעים על זה שאחוז הנשים הערביות שנרצחו הוא גבוה.

מסעוד גנאים: יש דוח שאומר שמתוך 19 הנשים שנרצחו השנה, 15 הן נשים ערביות; יש כאלה שאומרים ש-13 הן נשים ערביות.

מסעוד גנאים: וזה מספר גבוה מאוד, מדאיג, מחריד.

מסעוד גנאים: לפחות לפי הממ"מ, מרכז המחקר של הכנסת, בעשור האחרון נרצחו 76 נשים ערביות.

מסעוד גנאים: המשפחה, שהיא סמל – סמל לביטחון ולחיים, הרוצחים האלה מנסים להפוך אותה לסמל של מוות, של שנאה, של פחד לאישה.

מסעוד גנאים: והדבר המסוכן, שהוא קפיצת מדרגה אולי, שיש כאלה ששוכרים רוצחים, שוכרים אותם מעולם משפחות הפשע, כדי להרוג אישה ולרצוח אישה.

מסעוד גנאים: אני חושב, אדוני היושב-ראש, שלמאבק באלימות נגד נשים יש שני מישורים.

מסעוד גנאים: החשוב הוא העניין החינוכי, התרבותי, המנטליות.

מסעוד גנאים: משום שכל רצח, לפי דעתי, מתחיל במה שאומרים, או מה שמכנים – ואת זה התחיל השטן הראשון.

מסעוד גנאים: השטן, לפי הסיפור שלנו בקוראן, כאשר אלוהים אמר לו להשתחוות, לסגוד ולכבד את האדם הראשון, הוא סירב.

מסעוד גנאים: למה סירב?

מסעוד גנאים: הוא אמר: אני יותר טוב ממנו.

מסעוד גנאים: אני מזן יותר טהור ועליון.

מסעוד גנאים: בראת אותו מטיט ובראת אותי מאש.

מסעוד גנאים: ופה מתחילה הבעיה, בתודעה.

מסעוד גנאים: כי כאשר אתה – מי, לא אתה – כאשר הרוצח – – –

משה מזרחי: מהאש.

משה מזרחי: מהאש.

מסעוד גנאים: מהאש.

מסעוד גנאים: השטן, מן א-נאר.

מסעוד גנאים: הוא חשב שהאש היא אלמנט שהוא יותר טהור מהעפר או מהטיט.

עפו אגבאריה: הוא יוסווס לו.

מסעוד גנאים: צחיח, בס מנשאן באחכּי עליה.

מסעוד גנאים: אז מה מוסר ההשכל פה, אדוני היושב-ראש?

מסעוד גנאים: שכאשר הרוצח רוצה לתת הצדקה לרצח של האחר – לצורך העניין, האישה – הוא עושה לו החפצה.

מסעוד גנאים: הוא חפץ.

מסעוד גנאים: הוא מסרב לראות שיש בו רוח אדם, שהיא מאלוהים, כמו הרוח והנפש שיש בו; הוא רוצה לראות בו רק את המבנה החיצוני, רק חפץ.

מסעוד גנאים: כך רוצח מתייחס כדי להצדיק את רציחתו של האחר, כאילו הוא לא כמוהו.

מסעוד גנאים: הוא סתם חפץ.

מסעוד גנאים: יש כאלה שמתייחסים לאישה – ואני חושב שאלימות נגד אישה ורצח אישה הם גם על הרקע המעוות הזה.

אחמד טיבי: עוד חצי דקה.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, מה שמרגיז אותי יותר, מדאיג אותי, שיש כאלה שחושבים שיש ערכי דת, או שהם יכולים להסתתר מאחורי ערכים דתיים כדי להצדיק את מעשי האלימות או את הרצח של האישה.

מסעוד גנאים: אני רוצה להזכיר שהנביא מוחמד עליו השלום – אמרתו החשובה: "אל-נסאא שקאאק א-רגאל.

מסעוד גנאים: מא אכרמהן אלא כרים, ומא אהאנהן אלא לאים".

מסעוד גנאים: תרגום: הנשים הן האחיות של הגברים.

מסעוד גנאים: מכובד מי שמכבד אותן ושפל מי שמשפיל ומעליב אותן.

מסעוד גנאים: תודה.

אחמד טיבי: תודה רבה לחבר הכנסת מסעוד גנאים.

אחמד טיבי: גברתי השרה לימור לבנת, בבקשה, בשם הממשלה.

אחמד טיבי: בבקשה, גברתי.

לימור לבנת: אדוני היושב-ראש, חברות הכנסת, חברי הכנסת, מעט מדי חברות כנסת פה.

אחמד טיבי: רבותי חברי הכנסת, נא להקשיב לשרה.

עפו אגבאריה: ואללה – – –

אחמד טיבי: עפו.

לימור לבנת: אתם מדירים אותנו.

לימור לבנת: אנחנו לא מבינים.

מסעוד גנאים: לא, תרגמנו.

לימור לבנת: לא, התרגום היה בסדר.

לימור לבנת: אבל עכשיו, גם.

אחמד טיבי: בבקשה, גברתי.

לימור לבנת: שנה אחרי שנה, כבר הרבה מאוד שנים – –

מרב מיכאלי: את מוצאת את עצמך במקום הזה.

לימור לבנת: – – אני מוצאת את עצמי במקום הזה, ביום הזה, ביום האישה הבין-לאומי ב-8 במרס ועוד ימים מהסוג הזה.

מרב מיכאלי: הנציגה בה"א הידיעה.

לימור לבנת: בחלק ניכר מהשנים האלה גם חברת הכנסת זהבה גלאון, יושבת-ראש מרצ, שנמצאת כאן, חוזרת על אותם דברים ואומרת אותם דברים, וחברותי כאן וחברי כאן קודם אמרו גם הם את הדברים.

לימור לבנת: אלימות נגד נשים – אלימות פיזית, ואלימות מילולית, ואלימות מינית, ואלימות על סוגיה השונים – אין צורך לחזור ולומר, יש כאן הרי הסכמה כללית, מלאה, קונסנזוס, ללא כל קשר לא למפלגות ולא למגדרים כאלה ואחרים.

לימור לבנת: אני לא אחזור על הדברים, הרי הדברים נאמרו כאן ואין טעם לחזור עליהם.

לימור לבנת: אני רוצה היום לומר – וחלק מהדברים שאומר עכשיו נאמרו כאן על-ידי חלק מהדוברות והדוברים – שהתופעה הזאת של אלימות נגד נשים לא מתחילה ולא נגמרת בחוק, לא מתחילה ולא נגמרת בסוף שם, בנקודת הקצה של המקרה האלים הזה או השני.

לימור לבנת: אדרבה, כדי לעקור את האלימות הזאת מהשורש יש מקום לחזור ולהזכיר שלא כל מה שחוקי הוא מותר, לא כל מה שחוקי הוא ראוי או רצוי.

לימור לבנת: התופעה של אלימות נגד נשים מתחילה כשהערכים החברתיים שלנו כחברה מידרדרים, כאשר כל סולם הערכים שלנו מעוות והופך להיות פסול, כאשר התרבות שלנו נהפכת להיות תת-תרבות.

לימור לבנת: התופעה של אלימות נגד נשים מתחילה כאשר – בעצם אנחנו רואים שאי-אפשר לפתוח טלוויזיה היום.

לימור לבנת: אני לא יכולה לפתוח טלוויזיה.

לימור לבנת: אפילו חדשות כמעט אי-אפשר לראות, משום שתוכניות הריאליטי חודרות פנימה, אפילו לתוך החדשות; הפרומואים האלה, כשמגבירים עוד את הווליום לפרסומות, לפרומואים.

לימור לבנת: הם מטמטמים את המוח, וכמעט שאין משהו אחר על המסך חוץ מזה.

לימור לבנת: והילדים שלנו והצעירים שלנו מכורים לדבר הזה.

לימור לבנת: ומה זה מלמד שם?

לימור לבנת: זה מלמד את הבנות שלנו, מלמד את הבנים שלנו, מלמד את כולם, שמה שחשוב עבורם בחיים זה פרסום מהיר, זה כסף קל.

לימור לבנת: זה מה שזה מלמד אותם.

לימור לבנת: הריאליטי מסביר להם שכדי להתקדם בחיים צריך להצטייד במראה הנכון, כמובן; בעיקר – סקס מוכר, "הגוף שלך הוא הסחורה החמה בשוק".

לימור לבנת: וכל הדברים האלה הם חוקיים, הם לגמרי חוקיים.

לימור לבנת: הם רק לא ראויים, והם מובילים למקומות שאנחנו לא רוצים שיובילו אליהם.

לימור לבנת: זה מחמיר את מה שקראו לו קודם חברי כאן, בצדק, "החפצת הנשים".

לימור לבנת: כדי להילחם בתופעה של האלימות נגד נשים צריך להחזיר למרכז הדיון הציבורי ולמרכז הבמה את ערכי החברה הישראלית, לדון בהתבהמות התרבותית הזאת שכולנו עדים לה.

לימור לבנת: אני רוצה לספר כאן לחברי חברי הכנסת – אני לא בטוחה שכולם ערים לזה, כולם יודעים את זה – אתם יודעים שהזכייניות שמקבלות זיכיון ורישיונות מהמדינה כדי לשדר, יש להן תנאים ברישיונות שלהן, ועל-פי התנאים האלה הן חייבות בכך וכך אחוזים של תוכניות של מה שנקרא "סוגה עילית" – יצירה מקורית, תוכניות תעודה, "דוקו", מה שנקרא.

לימור לבנת: מי שמחליט אם הן עמדו בתנאים או לא עמדו, אם עמדו באותן תוכניות תעודה, באותו אחוז שהם נדרשים בזה, זה הרשות השנייה.

לימור לבנת: ואני רוצה לספר לכם מה החליטה הרשות השנייה ב-2011.

לימור לבנת: אני אתן לכם רק דוגמאות, לא הרבה, אני אספר לכם.

לימור לבנת: אז ככה: ב-2011, תוכנית המופת התרבותית "מעושרות" הוכרה כתוכנית של סוגה עילית, תוכנית דוקו, תעודה, על-ידי הרשות השנייה.

לימור לבנת: נו, תגידו לי אתם, למה ניתן לצפות?

לימור לבנת: באמת, אם זה הוכר כתוכנית תעודה במקום שנדרוש – הרי זה הציבור.

לימור לבנת: מה זה "נדרוש"?

לימור לבנת: הרשות השנייה זה אנחנו, היא מייצגת את הציבור, היא מייצגת אותנו – במקום שנדרוש ממי שמקבל זיכיון מטעם המדינה, נדרוש מהם באמת להפיק תוכניות שהן תוכניות של יצירה מקורית, סדרות למיניהן, תעודה למיניהן וכו' וכו', מה שמסמלת התוכנית הזאת זה את השיא – באמת השיא – של המרדף והמירוץ אחרי ההבלים הגדולים ביותר, אחרי כסף, אחרי מה לא.

אלעזר שטרן: לא הגיע הזמן לדיון רציני על התרבות הזאת?

לימור לבנת: אני מסכימה אתך, חבר הכנסת שטרן.

לימור לבנת: יש לי מחלוקת אתך?

אלעזר שטרן: אני יודע שלא.

לימור לבנת: אני אומר יותר מזה.

לימור לבנת: יש איזה מין תוכנית שנקראת "האח הגדול".

לימור לבנת: כבר לפני שנתיים-שלוש אמרתי שזאת פשוט תוכנית פורנו.

לימור לבנת: והערוץ הזה, שפתוח 24 שעות ביממה – בזמן שמשודר "האח הגדול" נדמה לי בערוץ 20, בהתחלה פותחים אותו לאיזה שבועיים-שלושה חינם, ואחר כך הוא הופך לערוץ בתשלום, ערוץ pay.

לימור לבנת: אבל אז, אחרי שכבר ראו אותו, באים לאבא ואימא ומנג'סים ואומרים: ראינו את זה, אנחנו רוצים עכשיו שתשלמו.

לימור לבנת: כמובן שיש הורים שעומדים בזה.

לימור לבנת: יישר כוחם; יש כאלה שלא עומדים בזה, לא יישר כוחם.

לימור לבנת: אבל ה-24 שעות ביממה האלה הן פשוט פורנוגרפיה בהתגלמותה, אין לי שם אחר לזה.

לימור לבנת: אז תוכנית שנקראת "מבוא לאח הגדול", גם היא הוכרה כתוכנית דוקו, סוגה עילית.

לימור לבנת: סוגה עילית.

לימור לבנת: אני יכולה לתת עוד דוגמאות.

לימור לבנת: יש "משפחה חורגת", ויש איזה תוכנית שנקראת TLV.

לימור לבנת: TLV – תל-אביב.

לימור לבנת: איפה הרגולטור?

לימור לבנת: איפה היה הרגולטור?

לימור לבנת: אז נכון, הם הבטיחו עכשיו – אמרתי את זה לפני כמה ימים באיזשהו מקום ומייד קיבלתי מקלחת מהרשות השנייה שאני לא יודעת מה אני מדברת, ושעכשיו הם משנים את זה.

לימור לבנת: הם מתכוונים עכשיו לשנות את העניין, וב-2012 "מעושרות" כבר לא הוכרה.

לימור לבנת: נו, באמת.

לימור לבנת: אני שואלת: מה עוד צריך לקרות כדי שיובן שאנחנו צריכים לשנות כאן את התרבות, את השיח החברתי?

לימור לבנת: משום שזו התחלה, מכאן הדברים צצים.

לימור לבנת: לא שלפני שהיו תוכניות ריאליטי לא הייתה כאן אלימות נגד אנשים.

לימור לבנת: הייתה.

משה מזרחי: את ראית את "הכפר"?

משה מזרחי: יש איזה מין סדרה כזאת.

לימור לבנת: כן, כן.

לימור לבנת: יש שם עבריין מורשע, שהורשע – – –

משה מזרחי: ראית את "הכפר"?

לימור לבנת: אני לא רואה את זה, אני מתנצלת.

משה מזרחי: איזה רפלקסיה של החברה שלנו?

משה מזרחי: משפחות עם ילדים – – –

לימור לבנת: חבר הכנסת מזרחי, אני רוצה לגלות לך משהו: אני לא רואה את זה, אבל – הרי מאיפה אני מכירה?

משה מזרחי: אתה רואה פרק אחד ואתה פשוט בשוק שהדבר הזה מול עיני עם ישראל.

משה מזרחי: זו תוכנית – – – עם ישראל.

משה מזרחי: אתה מסתכל עליהם ואתה רואה אולי אותנו.

לימור לבנת: חבר הכנסת מזרחי, כיוון שאתה ניצב בדימוס, אני רוצה לספר לך משהו.

לימור לבנת: ב"הכפר" – קודם כול, אני לא רואה את זה, רק הם דוחפים לנו את זה בתוך החדשות, בפרומואים.

לימור לבנת: אני אספר לך משהו: בתוכנית הזאת, בסדרה הזאת, "הכפר", יש עבריין מין מורשע, שהורשע בבעילה אסורה בהסכמה של קטינה בת 13.

לימור לבנת: אומנם זה היה לפני כמה שנים, ובכל זאת, ובכל זאת, מי שהורשע – – –

משה מזרחי: אבל בבית הזה אומרים שהם משלמים את חובם לחברה וזה בסדר.

לימור לבנת: כן.

לימור לבנת: אני לא מקבלת את זה.

לימור לבנת: אני לא מקבלת את הטענה הזאת בשום פנים ואופן.

לימור לבנת: מי שהורשע כעבריין מין, בבעילה אסורה של קטינה בת 13, לא יכול לככב בתוכנית ריאליטי.

לימור לבנת: הרי אחר כך אלה המודלים של התרבות של הילדים של כולנו.

אחמד טיבי: הוא לא יכול להפוך לגיבור תרבות?

לימור לבנת: לכן אני אומרת, אלה גיבורי התרבות, אלה המודלים של התרבות של כולנו אחר כך.

משה מזרחי: הם יוצאים משם ומנחים תוכניות משלהם.

משה מזרחי: זה מתגלגל – – –

לימור לבנת: כן, כן, כן, כן.

לימור לבנת: אני מסכימה, אני כל כך מסכימה.

לימור לבנת: אני כל כך מסכימה.

לימור לבנת: וכך אחר כך הילדות לומדות לראות את עצמן, אחרי כל התוכניות האלה, כנחותות.

לימור לבנת: משפילים, מגחכים אותן.

לימור לבנת: כל הדברים האלה – כמובן בתוספת למה שאמרה כאן קודם חברת הכנסת מיכל רוזין על הפרסומות.

לימור לבנת: היא דיברה על "תפוזינה", ואני יכולה להוסיף דברים אין-סוף.

לימור לבנת: הייתה פרסומת של רשות, תאגיד סטטוטורי, של רשות הדואר רק לפני זמן קצר, אני לא זוכרת אם חצי שנה או אולי קצת יותר.

לימור לבנת: איזה מין הומור גס, נמוך, רדוד, בוטה, של שני שחקנים – אני לא רוצה אפילו לחזור על זה – סקסיסטית.

לימור לבנת: של רשות הדואר, לא של גוף אחר, לא של איזה חברה פרטית אפילו.

לימור לבנת: או איזה פרסומת לעיתון "הארץ" שהייתה – עיתון האליטות.

לימור לבנת: מה זה אליטות – עם האף ככה בעננים.

לימור לבנת: כשהייתי שרת החינוך הקמתי ועדה שביערה סטריאוטיפים מגדריים מספרי הלימוד.

לימור לבנת: אז מה זה סטריאוטיפים מגדריים שביערו?

לימור לבנת: כל אותם המקומות שבהם היה: אבא קם בבוקר, הולך לעבודה, אימא מנקה בינתיים את הבית, מכינה ארוחת צהריים; דברים מהסוג הזה.

לימור לבנת: עשינו את זה.

לימור לבנת: זה מאוד חשוב.

לימור לבנת: אבל כשפותחים טלוויזיה, כשנכנסים לאינטרנט, כשנכנסים לתוך כל הרשתות היום, כשבכל רגע, בכל שנייה, בכל פינה, הרי זה ממש אורב לנו, יש דברים שאין עליהם שליטה כל כך, זה מסובך.

לימור לבנת: קשה מאוד לשלוט באינטרנט, אבל בכל זאת, גם כאן אפשר לעשות מעשים.

לימור לבנת: אבל יש דברים שעליהם יש לנו שליטה ברורה ומוחלטת.

לימור לבנת: זה אותן זכייניות, זו אותה טלוויזיה, זה אותם מקומות שבהם, כפי שאמרתי קודם, נותנים תו – "מילאו את חובותיהם", "סוגה עילית" – לתוכניות שהן פשוט התחתית של התחתית.

לימור לבנת: לא רק שאין כאן יצירה מקורית, פחות יצירה מקורית, פחות לקולנוע, לא ממלאים את חובם.

לימור לבנת: אז, אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אחר כך הכול משתלב באותה אווירה ציבורית שבה מתחילים לשאול ככה, בלי להתייחס למקרה כזה או אחר, ואנחנו יודעים הרי מה קורה: רגע, אז היא הייתה קטינה או היא לא הייתה קטינה?

לימור לבנת: זה באמת נורא משנה אם היא הייתה בת 15 או 15.5 או 16.5.

לימור לבנת: לא, לדעתי זה לא ממש משנה.

לימור לבנת: זה משנה מבחינה פלילית, כן; אבל זה לא משנה מבחינתנו כחברה; זה לא משנה מבחינה ערכית; זה לא משנה מבחינה מוסרית.

לימור לבנת: ולא כל מה – כך פתחתי את דברי – לא כל מה שהוא חוקי, מותר.

זהבה גלאון: כל מה שלא פלילי.

לימור לבנת: לא כל מה שהוא לא פלילי – אני מקבלת את התיקון שלך, חברת הכנסת גלאון – הוא מותר, הוא בסדר.

לימור לבנת: אני לא מתייחסת לשום מקרה קונקרטי, כי אני לא מכירה, אני לא מתיימרת להכיר ואני לא רוצה, חלילה, להגיד שום דבר על דברים שהם לא ידועים.

לימור לבנת: אבל חשוב שכולנו נזכור את זה כל הזמן, כי הכול אצלנו בשחור-לבן, ככה או ככה.

לימור לבנת: זה לא ככה או ככה.

לימור לבנת: צריכים להיות לנו ערכים, בנוסף לספר החוקים.

לימור לבנת: ומה קורה פתאום?

לימור לבנת: אנחנו שמים לב – אני יכולה לספר לכם על דברים שבתפקידי השונים כשרה נתקלתי בהם לא פעם.

לימור לבנת: נשים, כולנו מכירים את זה גם מהעיתונים, מקרים שמפורסמים; חברות הכנסת מכירות את זה גם מנשים שפנו אליהן במהלך הכהונה שלהן, מן הסתם – נשים שלא רוצות להגיש תלונות.

לימור לבנת: הן לא רוצות להגיש תלונות כי הן פוחדות; הן לא רוצות כי הן יודעות שהן יעברו אחר כך דרך ייסורים מאוד קשה.

לימור לבנת: הן מגישות תלונה, והן מושכות אותה אחר כך, הן מתחרטות אחר כך, הן לא רוצות אחר כך להעיד.

לימור לבנת: הן יודעות שחלק מהתלונות אחר כך בכלל נסגרות.

לימור לבנת: אומרים: אין מספיק, לא יודעים, לא רוצים.

לימור לבנת: זאת באמת דרך ייסורים מאוד מאוד קשה.

לימור לבנת: אדוני היושב-ראש, כולם כאן דיברו היום, וכל מה שנאמר כאן היום, באמת דברים כדרבונות, מילים בסלע, דברים חשובים מאין כמותם.

לימור לבנת: שנים ארוכות אנחנו נאבקים, אנחנו נאבקות.

לימור לבנת: אני לא זוכרת מי אמר כאן קודם, וזה נכון: פעם קראו לזה "רצח בתוך המשפחה" או כל מיני כינויים כאלה מכובסים, היום זה כבר אחרת.

לימור לבנת: התקדמנו, ואנחנו דורכים במקום, ולפעמים קצת הולכים אחורה.

לימור לבנת: כל הזמן זה מין זיגזג כזה, שאני אפילו לא יודעת איך להגדיר אותו, ולפעמים זה מייאש.

לימור לבנת: לפעמים אני אומרת לעצמי: כמה זמן עוד נצטרך להתמודד עם הסוגיה הכואבת הזאת והקשה הזאת.

לימור לבנת: ומה עוד אפשר לעשות, בעצם?

לימור לבנת: אנחנו מתקנים כל הזמן, אנחנו מחוקקים כל הזמן, אנחנו נאבקים כל הזמן, ונפתחים עוד מקלטים, ומסדרים – כמה עוד אפשר להתמודד?

לימור לבנת: מה עוד ניתן בכלל לעשות?

לימור לבנת: שמעתי שתי הצעות עכשיו, הצעות טובות.

לימור לבנת: האחת היא להקים רשות, השנייה היא להקים ערכאה שיפוטית לאלימות במשפחה, הצעה של ויצו, הצעה שחברת הכנסת מרב מיכאלי, אני מבינה, מובילה עכשיו.

לימור לבנת: חברת הכנסת עליזה לביא דיברה על הקמת רשות למניעת אלימות.

לימור לבנת: צריך לשקול, אני אינני פוסלת.

לימור לבנת: צריך לשקול אם באמת זה דבר נכון, אם זה יכול להביא לפתרון.

לימור לבנת: יכול להיות שזה יכול לקדם, יכול להיות שזה יכול להקל, אבל מה שאני בטוחה שחשוב לעשות וצריך לצאת כאן מהבית הזה, זה שאנחנו כחברה צריכים להחזיר לחברה את ערכיה.

לימור לבנת: צריכים להחזיר את הילדות לילדים, צריכים להחזיר את הנערוּת והנעורים לנערים.

לימור לבנת: וזה קשה כשהכול כל כך זמין, כשהכסף יענה את הכול, כשהאלוהים החדש הוא הכוכב התורן, שבעוד רגע יתחלף בכוכב תורן אחר.

לימור לבנת: אבל אין לנו ברירה, זה מה שעלינו – גם כאן מהבית הזה, או בעיקר כאן מהבית הזה; דבר שאין לנו עליו מחלוקת פוליטית כלשהי, שחוצה את כל המפלגות – זה מה שעלינו לעשות מכאן.

לימור לבנת: אני מבטיחה לנסות להוביל את זה, מקווה ומצפה לעזרה של כולכם.

לימור לבנת: תודה רבה.

אחמד טיבי: תודה רבה, גברתי השרה לימור לבנת.

אחמד טיבי: תודה רבה למציעים.

אחמד טיבי: מה מציעה השרה?

לימור לבנת: אולי למליאה, או לוועדה למעמד האישה.

זהבה גלאון: מעמד האישה.

אחמד טיבי: מעמד האישה, אוקיי.

אחמד טיבי: אנחנו עוברים להצבעה על הצעת השרה.

אחמד טיבי: מי שבעד הוא בעד להעביר לוועדה לקידום מעמד האישה, מי שנגד הוא בעד הסרה.

אחמד טיבי: הצבעה מס' 4 בעד ההצעה להעביר את הנושא לוועדה – 12 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הנושא לוועדה לקידום מעמד האישה נתקבלה.

אחמד טיבי: בעד – 12, אין מתנגדים, אין נמנעים.

אחמד טיבי: הוחלט להעביר את ההצעות להמשך דיון בוועדה לקידום מעמד האישה.

אחמד טיבי: הכרזה לסגן מזכירת הכנסת – בבקשה.

נאזם בדר: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבד להודיעכם, כי הונחה היום על שולחן הכנסת, לקריאה שנייה ולקריאה שלישית, הצעת חוק לתיקון פקודת העיריות (מס' 134), התשע"ד–2013, שהחזירה ועדת הפנים והגנת הסביבה.

נאזם בדר: תודה.

נאזם בדר: ציון היום הבין-לאומי למניעת אובדנות

אחמד טיבי: נעבור לנושא הבא: ציון היום הבין-לאומי למניעת אובדנות, במסגרת הצעות לסדר-היום מס' 1632, 1652 ו-1653.

אחמד טיבי: חברי הכנסת, אנו מציינים היום, ביוזמתו של חבר הכנסת אברהם מיכאלי, את היום הבין-לאומי למניעת אובדנות.

אחמד טיבי: אובדנות היא תופעה של אלימות קשה המופנית על-ידי האדם כלפי עצמו.

אחמד טיבי: פעמים רבות כתוצאה מסבל נפשי, תחושת בדידות, דיכאון עמוק, אשמה וחוסר תקווה האדם נוקט צעד קיצוני ואלים ופוגע בחייו שלו.

אחמד טיבי: האובדנות פוגעת בסטודנטים, בחיילים, בקשישים, במבוגרים, בבני דור הביניים, בגברים, בנשים, כשהיא מותירה אחריה שובל של הרס, הורים שכולים או ילדים המומים ומוכים, משפחות שלמות הסובלות מאובדן, כאב ושאלות בלתי פתירות.

אחמד טיבי: במרבית המקרים המתאבד מסמן לסביבתו הקרובה סימני מצוקה המעידים על קשייו.

אחמד טיבי: לא תמיד סימנים אלו מספיקים, או באים בזמן.

אחמד טיבי: אבל כאשר לומדים לזהות את סימני המצוקה, ניתן לנסות להציל את האדם מידי עצמו ולהעניק לו תקווה מחודשת ביכולתו לזכות בחיים שמחים ומאושרים.

אחמד טיבי: כיום גורמי המקצוע פיתחו כלים ושיטות לזהות ולבודד גורמי סיכון מרכזיים בהערכת אובדנות.

אחמד טיבי: אם גורמים אלו באים לידי ביטוי, יש להיות מוכנים להתייצב עם אוזן קשבת ועזרה מקצועית ורפואית.

אחמד טיבי: אסור להתעלם מהאזעקות, הקשיים, ההסתגרות ותופעות אחרות.

אחמד טיבי: אדם החש בודד צריך לדעת שיש מי שיקשיב לו, שיש אוזן קשבת והוא לא לבד במצוקותיו או בכאבו.

אחמד טיבי: אני מקווה שהדיון היום יגביר את המודעות לתופעה הקשה הזאת ולהשלכותיה האפשריות.

אחמד טיבי: אם נצליח להציל נפש אחת זו תהיה הצלה של עולם מלא.

אחמד טיבי: תודה רבה.

אחמד טיבי: דברי יושב-ראש הכנסת, חבר הכנסת יולי אדלשטיין.

אחמד טיבי: אני קורא לחבר הכנסת אברהם מיכאלי, היוזם.

אחמד טיבי: בבקשה, אדוני.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, רבותי, השרה והשר, חברי חברי הכנסת, אכן, לזכותה של הכנסת ייאמר שהיא מציינת כבר כמה שנים טובות את היום הבין-לאומי למניעת אובדנות.

אברהם מיכאלי: היום קיימנו בוועדות הכנסת – ועדת העבודה, הרווחה, הבריאות והפנסיה, ועדת הכנסת, ועדת הכספים, הוועדה לזכויות הילד, ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות – דיונים מקיפים, בהשתתפות השרה ברוב הדיונים, שרת הבריאות, ואנשי מקצוע.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, כפי שפתחת בדבריך, בדברי יושב-ראש הכנסת, אכן מדובר בתופעה מחרידה.

אברהם מיכאלי: מדובר, אדוני, בישראל על 500 אנשים שמתאבדים מדי שנה.

אברהם מיכאלי: המספר הוא בהשוואה, אם אני – לא נעים להשוות למספר נפגעי תאונות דרכים או הרוגים בתאונות דרכים – המספר הוא פלוס מינוס, ומשתנה לפי המאמצים שהרשות למניעת תאונות דרכים עושה ומתגאה כל שנה שהיא מצליחה להקטין את מספר הנהרגים – זה כמעט פי-שניים, אבל עדיין כמעט פי-שניים.

אברהם מיכאלי: ניסיונות התאבדות שמגיעים לבתי-החולים, אדוני היושב-ראש, מדובר פה על מעל 5,000 – מעל 5,000 על-פי דוחות או ניתוחים של גורמי המקצוע.

אברהם מיכאלי: המספרים האלה שאני אומר, אדוני היושב-ראש, הם לא מספרים סופיים, מדובר פה במספרים יותר גדולים.

אברהם מיכאלי: יש איזה אחוז תוספת על המספרים האלה, שלצערנו נובע מכך שיש כל מיני סטיגמות, כל מיני מחשבות אצל אנשים לא לספר על מקרה או ניסיון התאבדות ככזה, אלא מנסים להסתיר את זה בכל מיני מחלות כאלה או אחרות.

אברהם מיכאלי: ואז אנחנו מגיעים למצב שהמספרים הרבה יותר גדולים.

אברהם מיכאלי: לצערנו, במשך שנים רבות – לפחות בארץ – הניסיון היה להסתיר את התופעה, לא לדבר עליה, לא להעלות.

אברהם מיכאלי: אפילו בעיתונים כתוב פה, שם, באיזו שורה מוחבאת בעמוד פנימי של העיתון.

אברהם מיכאלי: כשאני הגעתי לכנסת ראיתי את חברי חבר הכנסת רן כהן עומד כל יום שלישי, מי שזוכר אותו, פה במליאה ומדבר על הסוגיה הזאת בצורה מאוד מאוד אנושית, בצורה מאוד מאוד כואבת.

אברהם מיכאלי: ולמדתי מרן שבעצם אנחנו מדברים פה על תופעה שהיא בת-טיפול, תופעה שאפשר לבוא, להעלות אותה על סדר-היום.

אברהם מיכאלי: ומה שהבנתי, גם בחקר שעשיתי לאחר מכן, שאפשר לטפל בה ולעזור.

אברהם מיכאלי: אני יכול לומר, אדוני היושב-ראש, שכיושב-ראש השדולה כבר כחמש שנים, ניסיתי בכנסת בכמה דרכים לקדם את הסוגיה הזאת, ולצערי לפעמים חשתי שאני מדבר פה לקירות, כי תמיד אומרים: אין כסף, אין כסף.

אברהם מיכאלי: כביכול אנחנו מדברים פה על משהו – שהבקשה היא לעשות משהו קוסמטי, או משהו שהוא לא חשוב.

אברהם מיכאלי: המספרים האלה שאני מדבר עליהם, המספרים האלה הם כבר כמה שנים טובות, כמעט עשור – לפחות.

אברהם מיכאלי: יש עמותה שנקראת "בשביל החיים", ששם לצערם מרוכזים הורים שחוו את החוויה הנוראה הזאת של אובדן בן משפחה.

אברהם מיכאלי: הם החליטו שמכיוון שאין אף אחד שיעזור להם, הם התחברו אחד לשני והם מנסים גם למנוע וגם לעזור למשפחות השכולות לאחר שהאסון הזה קורה.

אברהם מיכאלי: אני חייב לציין לשבחה של שרת הבריאות הנוכחית, שבכנסת הנוכחית העלינו את הסוגיה בפניה והיא נרתמה בצורה מאוד יוצאת דופן בממשלות ישראל במשך לפחות עשור, 20 השנה האחרונות.

אברהם מיכאלי: היא התייחסה לסוגיה הזאת בכובד ראש, והיא עזרה מאוד מאוד לקדם את הטיפול המעשי.

אברהם מיכאלי: הרי לומר תודה – חשוב מאוד לדבר ולהסביר את הבעיה, חשוב מאוד, אבל בסוף, אם לא מוצאים אמצעים לטפל בזה, וכפי שאמרנו, ישנם אמצעים לטפל בזה.

אברהם מיכאלי: מחקרים רבים בעולם – ואני, מכיוון שהדקות שלי פה קצובות, אני לא יכול להיכנס לכל המחקרים שהיום – – –

אחמד טיבי: הן נסתיימו מזמן.

אברהם מיכאלי: הממ"מ שלנו פרסם היום, אדוני היושב-ראש, מחקר מאוד מקיף, מאוד מעניין.

אברהם מיכאלי: אני ממליץ לחברי הכנסת להיכנס למחקר הזה ולקרוא את כל הנתונים המקיפים.

אברהם מיכאלי: לכן, אני רואה ביום הזה היום גם איזה אור גדול בקצה המנהרה.

אברהם מיכאלי: שרת הבריאות אפילו בישרה לי שהיא תעלה ותגיד בעצמה מה היא חושבת, שיש לנו איזשהו כיוון לפתרון העניין של האמצעים.

אברהם מיכאלי: ואני מקווה שאנחנו נציין את היום הזה בהישגים הרבה יותר טובים, בצמצום התופעה ככל שניתן.

אברהם מיכאלי: וכל מי שעוסק בדבר הזה אכן עוסק בהצלת נפשות.

אברהם מיכאלי: אנחנו מאמינים כולנו, ולא משנה בני איזו דת אנחנו, שכל אדם שמציל אדם אחר מקיים עולם מלא.

אברהם מיכאלי: ולכן, אני מודה גם לכנסת וגם לכל מי שעזר וסייע בידי היום לקיים את הדיונים האלה.

אחמד טיבי: אנחנו מודים לך, חבר הכנסת מיכאלי.

אחמד טיבי: חבר הכנסת שמעון סולומון – חמש דקות.

שמעון סולומון: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, היום מדברים על נושא האובדנות.

שמעון סולומון: קודם כול, זה נושא שבאמת מעסיק את כל העולם, כי זה משהו אוניברסלי שקורה בכל מקום, בכל העולם, בכל המדינות.

שמעון סולומון: למעלה ממיליון או כמיליון מתאבדים בכל שנה.

שמעון סולומון: ומן הסתם בכל מדינה, בכל מקום, מנסים גם למצוא פתרונות, מנסים להתמודד וגם ללמוד אחד מהשני, זה מזה.

שמעון סולומון: בישראל באמת המספר הוא בלתי נתפס, 500, ולא כל כך מדברים על זה.

שמעון סולומון: אמרנו הרבה פעמים שבתאונות דרכים מתים כמחצית, בגלל המודעות; מדברים על זה, וטוב שכך, וגם מורידים את המספר.

שמעון סולומון: ואנחנו לא מדברים רק על ה-500; מדברים על בני המשפחות שלהם, על הקהילה.

שמעון סולומון: המספר הרבה יותר רחב, הרבה יותר גדול מזה שאנחנו מדברים עליו, ה-500 באופן ספציפי.

שמעון סולומון: בעולם מתמודדים עם זה, בחלק מהמדינות בהצלחה, במידה מסוימת.

שמעון סולומון: היום קראנו מחקר שבאמת אפשר ללמוד מחלק מהמדינות.

שמעון סולומון: בוועדת העלייה והקליטה, בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות התקיים דיון שבו ראינו באמת תוצאות טובות במדינות שהפיקו לקח והתחילו לעבוד על זה באופן משמעותי.

שמעון סולומון: ולכן העניין בוועדה היום היה איך אפשר ללמוד, איך אפשר להרחיב את זה גם כאן, כי זו בעצם אותה בעיה.

שמעון סולומון: תוכנית לאומית למניעת התאבדות, שמדברים עליה, שהשרה בישרה שתקום, אני חושב שזה יכול להיות דבר מאוד מאוד מועיל וחשוב, כי ברגע שמקימים רשות לאומית מן הסתם היא גם תהיה מתוקצבת; מה עוד שאני יכול להיות רגוע, שאם השרה לוקחת את זה ומצהירה, אני יודע שהדבר ייעשה באופן מקצועי ועם הלב.

שמעון סולומון: ואת זה, ביום הזה, ביום הכואב הזה שבו מדברים על הנושא – זו האופטימיות שאני לוקח היום.

שמעון סולומון: נושא האובדנות הוא חוצה מגזרים.

שמעון סולומון: זה בכל מקום, זה לא בקרב אוכלוסייה מסוימת.

שמעון סולומון: זה אצל עשירים, עניים, עולים, ותיקים, נשים, גברים, בכל מקום.

שמעון סולומון: לכן, זה משהו באמת לאומי, לא משהו ספציפי.

שמעון סולומון: אנחנו מדברים על אנשים שמחליטים לקחת את חייהם כי הם מרגישים שאין להם טעם.

שמעון סולומון: אנחנו מחויבים, אנשים כמונו, נבחרי ציבור ואנשי מקצוע – יש לנו את האחריות להגיד להם שזו לא הדרך, שיש כיוונים אחרים, שיש כתובת, בעיקר, שיש להם מקום שהם יכולים לבוא ולדבר בו.

שמעון סולומון: לכן אני מאמין שאם גם נלמד מהעולם, מאלה שהצליחו, וגם נכיר ונדע שהבעיה הזו היא בעיה כואבת מאוד, שמדובר באנשים צעירים – אני חושב שאפשר להוריד את המספר הזה באופן מאוד מאוד משמעותי.

שמעון סולומון: אובדן, כמו שאמרתי בבוקר, הוא תוצאה.

שמעון סולומון: הוא תוצאה של תהליך של איבוד טעם החיים, אנשים שמרגישים שאין להם בשביל מה לחיות.

שמעון סולומון: ואנחנו מחויבים, מכל הכיוונים – גם כאזרחים, גם כנבחרי ציבור, גם בכלל, כאנשים שצריכים לקחת אחריות – לתת, לתת את התקווה הזאת, שאפשר גם בדרך אחרת.

שמעון סולומון: ואני בטוח שהנושא יטופל כראוי, באופן מקצועי, כמובן, ואני יודע, אני מכיר קצת לעומק את השרה.

שמעון סולומון: אני חושב שהעניין הזה יגיע לכיוונים אחרים, ואנחנו בעזרת השם נראה ירידה באחוזים באופן מאוד מאוד משמעותי.

שמעון סולומון: אני רוצה להודות לחבר הכנסת אברהם מיכאלי, שהוא ראש השדולה, והוא מוביל את זה.

שמעון סולומון: היום גם דיברנו על זה קצת בוועדה, ואני מקווה ומתפלל שנשכיל להוריד באופן משמעותי את אחוז המתאבדים.

שמעון סולומון: תודה רבה.

אחמד טיבי: תודה רבה.

אחמד טיבי: חבר הכנסת נחמן שי, בבקשה.

אחמד טיבי: אחרון הדוברים.

נחמן שי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני רוצה להקדיש את הדברים שאני נושא פה היום לאדם קרוב למשפחתנו שלפני שנים אחדות שם קץ לחייו.

נחמן שי: אנחנו חיינו אתו, גם את השנים האחרונות לחייו, וגם, כמובן, את מותו.

נחמן שי: דרכו, דרך המקרה הפרטי, למדנו על הבעיה הכוללת.

נחמן שי: כשצעדתי בתל-אביב עם רבים מבני המשפחות במצעד שקט, עצוב מאוד, שלא דיברו בו, רק שתקו בו – אברהם גם היה אתנו, בתל-אביב – הבנתי שהרבה מאוד אנשים חיים את האובדן הזה.

נחמן שי: ויותר מזה, מי שהולך לעולמו נפרד מאתנו, אבל משאיר אחריו הרבה אנשים תוהים, כואבים, שעד יומם האחרון שואלים את השאלות שאין עליהן תשובה: למה זה קרה, ואיך זה קרה, ובעיקר – האם יכולנו למנוע?

נחמן שי: אם ידענו והרגשנו, אולי יכולנו לעשות יותר?

נחמן שי: אולי זו לא גזירה?

נחמן שי: אני מכיר את כל מטבעות הלשון, וזה מוזכר במסמך המצוין שהגיש לנו היום הממ"מ, שמי שרוצה, אי-אפשר למנוע ממנו.

נחמן שי: אבל אפשר, אני חושב שאפשר, כי מי שעיין במסמך, ואני קראתי אותו בעיון, לקראת הסוף אומרת ד"ר שירלי אברמי, שערכה אותו, את הדבר החשוב ביותר: הניסיון בעולם מעלה שמאבק נחרץ ובלתי מתפשר באובדנות ברמה הלאומית, מקטין את שיעורי ההתאבדות בפועל ומציל עשרות ואף מאות חיי אדם.

נחמן שי: זו השורה התחתונה.

נחמן שי: אנחנו מאבדים מדי שנה כ-500 איש שמרצון שמים קץ לחייהם.

נחמן שי: אני לא רוצה בכלל לעסוק בהיבט הכספי; יש פה איזשהו היבט על נזק, זה לא מעניין אותי.

נחמן שי: אותי מעניין הנזק האנושי ומעניינת השאלה הזו שאמרתי, שמלווה את כולנו ותלווה אותנו:

נחמן שי: האם אפשר היה להושיט יד באיזשהו שלב?

נחמן שי: אני זוכר, כשהייתי דובר צה"ל לפני שנים רבות, הובאה לידיעתי הדרך שבה צה"ל נאבק בתופעה הזו.

נחמן שי: שירלי, ד"ר אברמי, שאני רואה אותה פה, מזכירה שבצה"ל זה גורם המוות מספר אחת היום.

נחמן שי: גורם המוות מספר אחת של חיילים בצה"ל – חיילים ששמים קץ לחייהם.

נחמן שי: ברור גם, במידה מסוימת, למה – מפני שיש להם את האמצעי לפגוע בעצמם.

נחמן שי: אבל הצירוף של אדם שנמצא בדרגת סיכון גבוהה עם הנשק שניתן לו או לה, הוא צירוף שאפשר לטפל בו, אפשר להסתכל עליו, אפשר למנוע אותו אפילו.

נחמן שי: ויש שתי סיבות, הבנתי: אחת היא באמת צמצום זמינותם, כפי שאני מצטט, של אמצעים קטלניים, והאחרת – הגברת המודעות לתופעה.

נחמן שי: וכאן, אני מבין, השרה נכנסת לעניין, ושמעתי, וישבנו כמה ישיבות, אברהם, בשנים קודמות, ודיברנו על התוכנית הלאומית.

נחמן שי: אני אשמח לשמוע אם היא באמת מופעלת.

נחמן שי: היא בנויה, בין היתר, על הגברת המודעות.

נחמן שי: זאת אומרת שאנחנו, בסוף, יכולים לשמור האחד על האחר; כל אחד מאתנו.

נחמן שי: אם אנחנו מזהים – זה גם מה שהיינו מסבירים לחיילים בצה"ל בשעתו: אתם חיים בקבוצה, קבוצות כאלה הן עוד יותר ברורות, ואתם מסתכלים על החברים, ואתם מרגישים אצל החבר או החברה איזשהו קושי, איזושהי נפילה, איזשהו משפט או אמירה שמסמנים בעיה – זה הסימן שלכם, זה הדגל האדום, האות שאומר: לזוז, לא להשאיר את זה ככה.

נחמן שי: המודעות היא המפתח בכל העניין.

נחמן שי: והמודעות הזו גם צריכה לסייע למשפחות, כי בחלק מהמשפחות זה נשמר כסוד כבד ואפל בתוך המשפחה.

נחמן שי: לא מדברים על זה, זה נעצר באיזשהו מקום, ובעצם זה הפוך ממה שצריך להיות: כן צריך לדבר על זה, כן צריך להציף את זה, כן צריך ללמוד את זה, כי זו גם הדרך להשתחרר מכך בסופו של דבר.

נחמן שי: אני מסתכל על הסטטיסטיקה הקשה הזו ואני שואל את עצמי: האם – ואני מקווה מאוד שהתוכנית הזו תצליח, הפעילות החדשה תצליח, אני מקווה שלא יהיו פה מעצורים או מחסומים כספיים ונוכל באמת להציל את אלה שנמצאים בדרך או נמצאים בסביבה הזו, ואיזושהי פעולה כזו או אחרת תשמור אותם בתוכנו.

נחמן שי: תודה.

אחמד טיבי: אני מודה לך, חבר הכנסת נחמן שי.

אחמד טיבי: לא תיערך הצבעה, אבל אנחנו ניתן לשני חברי כנסת – אחרי השרה, הבעת דעה אחרת.

אחמד טיבי: בבקשה, גברתי השרה.

יעל גרמן: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, היום אנחנו מציינים את יום האובדנות.

יעל גרמן: אני חוזרת שוב על המספרים שהושמעו כאן, כי חשוב שנבין, נשמע ונזדעזע: 500 בני-אדם מתאבדים מדי שנה.

יעל גרמן: רק כדי שנבין, האנשים שנהרגים במדינת ישראל מתאונות בדרכים, מספרם מגיע ל-285.

יעל גרמן: מספר מזעזע, אבל מספר המתאבדים כמעט כפול.

יעל גרמן: ונוסף למספר הזה עוד כמה אלפים מתאשפזים בגלל ניסיונות פגיעה עצמית, ניסיונות של התאבדות.

יעל גרמן: הנושא הזה לא עולה היום בפעם הראשונה בכנסת.

יעל גרמן: יושב כאן חבר הכנסת מיכאלי, שעושה עבודת קודש בהובלת השדולה למניעת אובדנות, היו כאן גם אחרים, וגם לפני שאני הגעתי למשרד במשרד פעלו וניסו, בעזרת פיילוט, להביא את הנושא הזה למודעות, אבל באיזשהו מקום לא מבינים את חומרת הבעיה.

יעל גרמן: ואני ממשילה את האובדנות למוות השקט.

יעל גרמן: אתם יודעים, אומרים שלחץ דם זה המוות השקט; אנחנו לא יודעים שיש לנו לחץ דם גבוה ואז הוא עלול לבוא ולהמית אותנו, לגרום לאירוע מוחי ועוד.

יעל גרמן: גם ההתאבדות היא מוות שקט, היא מוות שקט מפני שהחברה לא מדברת על התאבדות.

יעל גרמן: באיזשהו מקום יש סטיגמה, לא רוצים לדבר, כאילו שזו מחלה מידבקת.

יעל גרמן: כמו שפעם לא היו אומרים את המילה סרטן – המחלה ההיא, כך גם עם ההתאבדות, למה?

יעל גרמן: מדוע שלא נשים את העובדות על השולחן, נתמודד אתן ונאמר "לא עוד"?

יעל גרמן: החברה הישראלית לא מוכנה לחיות עם המספרים האלה; החברה הישראלית לא מוכנה לקבל כגזירה משמים שכל שנה מתאבדים בני-נוער.

יעל גרמן: דרך אגב, בקרב בני 15–24, גורם המוות מספר שתיים זה התאבדויות, וזאת אחת הסיבות, דרך אגב, שבצה"ל זה הגורם מספר אחת, מפני שבני-הנוער, הצעירים, מתאבדים.

יעל גרמן: אצל האתיופים – פי-3.6 מכלל האוכלוסייה; אצל עולי ברית-המועצות – פי-1.6; אצל קשישים, פי-שניים.

יעל גרמן: אז איפה אנחנו?

יעל גרמן: למה אנחנו מוכנים לחיות עם זה?

יעל גרמן: חמישה משרדים, משרדי ממשלה, התאחדו ואמרו: איננו מוכנים להעלים עין, ואין שום סיבה שלא לדבר, לא לעשות ולא למנוע.

יעל גרמן: משרדי החינוך, הרווחה, הבריאות, קליטה ועלייה ואזרחים ותיקים, אליהם הצטרף משרד ראש הממשלה, הצטרפו חברי כנסת כמו חבר הכנסת שמעון סולומון, כמו חבר הכנסת בועז טופורובסקי, ואני יודעת שיצטרפו עוד רבים.

נחמן שי: מה עם משרד הביטחון?

יעל גרמן: משרד הביטחון, נצרף אותו, אבל כמו שאתה יודע, לצה"ל יש תוכנית ייעודית שלו, שהוכיחה את עצמה, וזאת דוגמה איך אפשר ואיך ניתן באמת להוריד את מספר המתאבדים.

יעל גרמן: ואני שמחה מאוד לבשר, וחבר הכנסת מיכאלי עשה פרומו, עשה טיזר, שמשרד האוצר בא ואמר שהוא מתקצב את התוכנית הלאומית למניעת התאבדויות, ואין ספק שהתקצוב הוא הלחם שבלעדיו לא ניתנת התורה.

יעל גרמן: אין ספק שבזכות התקצוב אנחנו נצליח לממש את התוכנית הלאומית.

נחמן שי: בכמה השר – – – באיזה סכום?

נחמן שי: האם במלואה?

יעל גרמן: אני לא רוצה לציין כרגע את הסכום.

יעל גרמן: אנחנו יושבים ומעבדים את התוכנית, אבל היא תתוקצב; היא לא תתוקצב לשנה אחת, היא תתוקצב לאורך זמן, כיוון שהיעד שלה הוא להוריד את מספר המתאבדים ב-20% בתוך חמש שנים.

יעל גרמן: והתוכנית מדברת על כמה דברים שניתן לעשות, ובראש ובראשונה, כפי שאתה אמרת, חבר הכנסת נחמן שי, אנחנו מדברים על מודעות.

יעל גרמן: ולשם כך צריך לדבר ולא לטאטא אל מתחת לשולחן.

יעל גרמן: אבל אנחנו מדברים גם על בניית מסד נתונים לאומי מרכזי עדכני, שבלעדיו לא נוכל לא לדעת מה קורה ולא לעקוב אחרי מדדי ההצלחה.

יעל גרמן: אנחנו מדברים על איתור יזום: בעולם היום יש שאלונים שנוסחו על-ידי פסיכיאטרים, פסיכולוגים, עובדים סוציאליים, שאלונים שניתן להפיץ בקרב בני-נוער ומתוך התשובות על השאלות לאתר את אלה שיש להם מחשבות אובדניות.

יעל גרמן: אנחנו מדברים על הכשרה של שומרי סף, אנשים שאנחנו באים אתם במגע יום-יום, כמו רופאים ואחיות, מחנכים, עובדים סוציאליים, וכמובן גם הורים, שרק צריכים לדעת את הסימפטומים.

יעל גרמן: יש סימפטומים מאוד ברורים לאדם אובדני, לאדם במצוקה; הוא מאותת אותות מצוקה, אבל לעתים אנחנו לא קולטים את האותות, כי אנחנו לא יודעים שאלה האותות.

יעל גרמן: כאשר אדם מפסיק לאכול, מרזה, כאשר הוא מפסיק לישון, כאשר הוא עצוב, כאשר עיניו כבויות, כשאין לו חשק לעשות שום דבר, אלה אותות מצוקה שלעתים אנחנו לא יודעים לפרש אותם, אבל אם אותם שומרי סף ילמדו את אותות המצוקה הם יוכלו לקלוט אותם ולמנוע את ההתאבדות.

יעל גרמן: אנחנו מדברים על פעולות להבטחת הפניה לטיפול ושמירה על רצף טיפולי.

יעל גרמן: אנחנו מדברים על טיפול נפשי זמין, שהוא כל כך חיוני במקרים האלה.

יעל גרמן: אנחנו מדברים על טיפול במשפחות שיקירן התאבד, ואנחנו מדברים על צמצום נגישות לאמצעים קטלניים.

יעל גרמן: אמר חבר הכנסת נחמן שי שד"ר שירלי אברמי, שיושבת אתנו כאן, ערכה את אחד המחקרים היסודיים ביותר בתחום הזה.

יעל גרמן: והיא מספרת שם שבאנגליה, בבריטניה, גילו שמתאבדים בעזרת כדורי "אקמול", ואז מה שעשו זה דבר מאוד מאוד קטן: הקטינו את מספר הכדורים בחפיסות למספר קטן שלא מאפשר התאבדות, ועל-ידי כך אם מישהו רצה להתאבד הוא היה צריך לקנות כמה חפיסות, אך הרוקח לא נתן לו, ומספר ההתאבדויות ירד.

יעל גרמן: אני חושבת שכולם יודעים את הסיפור על ה-Golden Gate Bridge, גשר שער הזהב בסן-פרנסיסקו, שמדי שנה התאבדו בקפיצה ממנו 1,300 איש.

יעל גרמן: על-ידי פעולה מאוד מאוד פשוטה – שמו גדר גבוהה ורשת שלא ניתן לטפס עליה – אפס התאבדויות.

יעל גרמן: וזה לא שמי שרצה להתאבד משם הלך לגשר.

יעל גרמן: לא.

יעל גרמן: אפס התאבדויות.

יעל גרמן: זאת אומרת שניתן באמת, על-ידי מניעת נגישות של אמצעים קטלניים – לרבות, דרך אגב, נשק חם – ניתן למנוע התאבדויות.

יעל גרמן: וישנו מחקר, מחקר שגם שירלי מהממ"מ מדברת עליו, של ריצ'רד סיידן, אשר ראיין 515 אנשים שתכננו לקפוץ מהגשר, אותו גשר בסן-פרנסיסקו, והם שוכנעו לוותר על ההתאבדות ברגע האחרון.

יעל גרמן: הוא ראיין אותם ושאל אותם מה קרה, ולאחר שנים הוא חזר אליהם, לאחר עשרות שנים הוא חזר אליהם – 90% מאלה שרצו להתאבד בחיים.

יעל גרמן: זאת אומרת, זה לא נכון שכל מי שרוצה להתאבד בסופו של דבר מתאבד.

יעל גרמן: אני לא אומרת שחלקם לא מתאבדים, אבל אני אומרת שאין זו גזירה משמים, שניתן לטפל בבעיה, שחייבים לטפל בבעיה.

יעל גרמן: ולכן אנחנו כאן, כנסת ישראל, ואני מקווה שבתוך שבועיים גם ממשלת ישראל תגיש החלטת מחליטים בליווי תקציב, תחליט שהיא מטפלת בבעיה ואנחנו מונעים את המוות השקט שאף אחד לא מדבר עליו אבל שהוא קיים וגובה חיים, ובכך נציל נפשות רבות.

אחמד טיבי: מה את מציעה, גברתי השרה?

אחמד טיבי: ועדת עבודה ורווחה?

יעל גרמן: היה לנו היום דיון בוועדה – אני חושבת שזו הודעה, כן.

יעל גרמן: אני מאוד מאוד – – –

אחמד טיבי: את מציעה להסתפק בדברי השרה?

יעל גרמן: אני בהחלט חושבת שאפשר להסתפק.

יעל גרמן: אני מאוד מאוד מקווה שבאמת הממשלה תקבל את החלטת המחליטים – – –

אברהם מיכאלי: השרה – – – כבר דנה בזה היום בכנסת.

יעל גרמן: בבקשה, כן.

אחמד טיבי: אני חושב שהשרה ראויה שיסתפקו בדבריה.

אחמד טיבי: אין הבעת דעה.

אחמד טיבי: ראחת עליכּ, מסעוד.

אחמד טיבי: ראחת עליכּ, דב.

אחמד טיבי: הַי מֻאאמרה.

אחמד טיבי: חבר הכנסת אברהם מיכאלי, הודעה במקום יושב-ראש הוועדה, נציג יו"ר הוועדה – בבקשה, אדוני, יוזם הדיון.

אחמד טיבי: זה הזמן גם להודות לך מקרב לב על העיסוק המתמיד והכן והמאמץ הרב שאתה עושה, ולהודות לד"ר שירלי אברמי ולממ"מ על העבודה המצוינת שהיא עשתה בנושא, ועל כל העבודות, שנותנות שירות לכלל חברי הכנסת, תודה רבה.

אחמד טיבי: בבקשה, אדוני.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, אני מודה לך על שאתה מאפשר לי להוסיף, בחריגה מהתקנון – – –

אחמד טיבי: לפנים משורת הדין.

אברהם מיכאלי: אני מודה לשרה על התשובה הזאת, שהיא תשובה מעודדת.

אברהם מיכאלי: אני אומר, אדוני היושב-ראש, לפעמים זה כנראה קשה להזיז הר, אבל כשדוחפים אותו בהתמדה, גם את ההר אפשר להזיז, וגברתי השרה עזרה לנו מאוד מאוד.

אברהם מיכאלי: אני מודה לך על ההצהרה שלך, ואני באמת מקווה שתוך שבועות נהיה אנשי בשורות שהשטח מתחיל לעבוד.

אחמד טיבי: נא למסור את הודעתך, חבר הכנסת מיכאלי.

): אדוני היושב-ראש, ללא קשר לדיון הקודם, בשם יושב-ראש ועדת הכנסת הקבוע, חבר הכנסת צחי הנגבי, הנני מודיע שוועדת הכנסת קבעה היום כי ועדת הפנים והגנת הסביבה תדון בהצעת חוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט) (תיקון מס' 4 והוראת שעה), התשע"ד–2013, הצעת חוק מ/817, לשם הכנתה לקריאה שנייה ושלישית.

): תודה.

אחמד טיבי: אני מודה לך מאוד.

אחמד טיבי: תם הדיון בפרק הזה.

אחמד טיבי: אנחנו מסתפקים בדברי השרה.

אחמד טיבי: דוח משרד הבריאות על פערים ברכישת שירותי בריאות

אחמד טיבי: אנחנו עוברים לנושא הבא: דוח משרד הבריאות על הפערים ברכישת שירותי בריאות – הצעות דחופות לסדר-היום מס' 1625, 1626, 1637 ו-1639.

אחמד טיבי: בבקשה, חבר הכנסת דב חנין.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, תודה לך, גברתי השרה, עמיתי חברי הכנסת, בשבוע שעבר התפרסם דוח חשוב של משרד הבריאות שעוסק בפערים בבריאות, בפערים בשימוש בשירותי בריאות, וכמובן בפערים הכלכליים בתשלום על שירותי בריאות.

דב חנין: במרכזו של הדוח הזה תמונת מצב שאנחנו מכירים: הבריאות בישראל איננה שוויונית, והיא איננה שוויונית מכיוון שמעל המערכת הציבורית האוניברסלית נבנו קומות נוספות של ביטוחים משלימים, מושלמים ופרטיים מסוגים שונים, שכמובן לא כולם מקבלים אותם ולא כולם רוכשים אותם.

דב חנין: הנתונים שמשרד הבריאות מפרסם מראים לנו שבעוד שבחמישון העליון כמעט לכל אדם, ל-98%, יש ביטוחים משלימים, בחמישון התחתון יש רק למחצית, ומחצית מהאנשים – אין להם.

דב חנין: אם אנחנו מדברים על ביטוחים מסחריים, שם הפערים חדים בהרבה.

דב חנין: הנתונים מראים שזה מוצר שמיועד בעצם לשכבות מבוססות בלבד.

דב חנין: בחמישון התחתון רק 6% ממשקי הבית יש להם ביטוחי בריאות מסחריים, לעומת כ-60% בחמישון העליון, שזה פי-עשרה.

דב חנין: וכמובן, כשזה המצב, אנחנו רואים תמונה שבה אנשים יותר ויותר מוציאים הוצאה פרטית על בריאות, בזמן שההוצאה הציבורית לבריאות נמוכה יחסית.

דב חנין: זו תמונה בעייתית, זו תמונה מדאיגה.

דב חנין: אני חייב לומר, גברתי השרה, שבמקרים רבים הקומות הנוספות הן בחלקן מיותרות.

דב חנין: יש גם כפילויות בין קומה ב' וקומה ג' וקומה ד', ולפעמים אפילו אנשים קונים קומה ה' שבכלל לא צריך אותה.

דב חנין: הגיע הזמן שבתחום הזה ייעשה סדר, הייתי אומר, דרמטי.

דב חנין: אני יודע שקיימים ויכוחים בין משרד הבריאות לבין המפקח על הביטוח, אבל אני חושב שהגישה הבסיסית צריכה להיות לא הגישה של הסתכלות על איך שוק הביטוח מתנהל, אלא הגישה הבסיסית צריכה להיות: איך אנחנו מסייעים למערכת הבריאות.

דב חנין: גברתי השרה, אני יודע שאת השתתפת בדיוני כנס קיסריה שהתקיים השנה באילת.

דב חנין: ואדוני היושב-ראש, כנס קיסריה, שגם אתה השתתפת בו, הוא לא אירוע רדיקלי – גם אני הייתי בו.

דב חנין: הוא לא אירוע רדיקלי; זה אירוע, הייתי אומר, ממסדי, שמרני – אנשי אגף התקציבים, ראשי המשק.

דב חנין: אבל בתחום הבריאות השנה נשמע בכנס הזה קול מאוד צלול, מאוד ברור, מאוד חד, שאומר לנו שהאי-שוויון בבריאות מסוכן לבריאות והרסני לחברה.

דב חנין: ואני חושב שזה מסר חשוב לממשלת ישראל.

דב חנין: שרת הבריאות יזמה מהלך חשוב של ועדה שתשקוד ותשקול מבט כולל על עתידה של מערכת הבריאות, ואני חושב שהמסר הזה שמגיע מכנס קיסריה הוא מסר מאוד מרכזי.

דב חנין: המהלך שצריך להוביל כתוצאה מהכנס הזה הוא מהלך אמיץ של העלאת התשלום הציבורי הביטוחי שכולנו משלמים, אבל הרחבת סל הבריאות כדי לצמצם את הביטוחים המשלימים, המושלמים, הפרטיים והמיותרים למיניהם ולגרום לכך שאנשים יקבלו שירות טוב יותר ככל האפשר ממערכת הבריאות הציבורית.

דב חנין: אני רוצה לסיים בדוח של ה-OECD שהתפרסם השבוע – דוח השוואתי, מדאיג ומסוכן, שמראה תמונה מסוכנת של כמה היבטים במערכת הבריאות שלנו.

דב חנין: אבל לפני שאומר כמה מילים על הדוח הזה, אדוני היושב-ראש – –

אחמד טיבי: בבקשה, יש לך עוד דקה.

דב חנין: – – אני רוצה להגיד שמערכת הבריאות בישראל, לטעמי, היא פלא.

דב חנין: באמת פלא.

דב חנין: כי בסופו של דבר, עם כל הקשיים והאילוצים – ואדוני הגיע ממערכת הבריאות, אז אתה מכיר אותה גם במבט מבפנים – המערכת הזאת עדיין מייצרת תוצאות מאוד יפות: רופאים ואחיות ברמה מקצועית ומסירות מאוד גדולה.

דב חנין: לכן אני אומר את כל הדברים בכפוף לזה שעדיין אותם אנשים נפלאים במערכת הבריאות מצליחים לייצר תוצאות טובות.

דב חנין: אגב, אדוני היושב-ראש, בכל פעם שאני מבקר חולים בבתי-חולים בישראל אני מתרגש לראות – עד כמה שאפשר לראות שם – רופאים ערבים ואחיות ערביות ויוצאי ברית-המועצות, וכולם – מין מציאות יפה של החברה הישראלית שכולם מגויסים למאמץ משותף להגן על הבריאות.

דב חנין: אבל – ובזה אני רוצה לסיים – כמה נתונים מדאיגים מהדוח של ה-OECD.

דב חנין: שיעור מסיימי בתי-הספר לרפואה בישראל הוא הנמוך ביותר בארגון: 4.9 מסיימים חדשים ל-100,000 נפש, לעומת 10.6 – פי-שניים – בארצות ה-OECD.

דב חנין: בתחום הסיעוד התמונה אפילו עוד יותר קשה.

דב חנין: שיעור מסיימי בתי-הספר לסיעוד בישראל: 11.4 אחיות ל-100,000 נפש, לעומת 40.8 במדינות ה-OECD האחרות.

דב חנין: הרופאים בישראל מעל גיל 50 הם בשיעור הכי גבוה במדינות ה-OECD.

דב חנין: פשוט, העולים שעלו מברית-המועצות – זו הייתה איזושהי מתנה שקיבלנו בחינם מברית-המועצות – האנשים האלה מזדקנים, ומספר האנשים שמסיימים לימודי רפואה בישראל מצומצם מאוד מאוד מאוד ביחס לצורכי מערכת הבריאות.

אחמד טיבי: נכון.

דב חנין: ופה, אדוני היושב-ראש – אני יודע, שוב, שזה נושא שגם קרוב ללבך – זו מציאות צועקת, שהמוני ישראלים, במיוחד אגב ישראלים ערבים, לומדים רפואה בכל ארצות העולם, כולל בארצות האזור שלנו, מכיוון שהם לא יכולים להתקבל לרפואה בישראל.

דב חנין: ואני חושב שאחד המהלכים הדרמטיים שצריכים לעשות הוא לפתוח יותר מסלולים ואפשרויות ללמוד רפואה בישראל, כי רוצים ללמוד רפואה, כי אנחנו רוצים רופאים, וכי עדיף לנו שהרופאים ילמדו – עדיף לנו ועדיף להם – שהרופאים ילמדו פה ולא יצטרכו גם לשלם הרבה יותר כסף וגם לקבל את לימודי הרפואה במקומות אחרים.

דב חנין: ולכן, גברתי השרה, אני שמח שאת משיבה על הנושא הזה.

דב חנין: אני יודע עד כמה את מסורה למשרד ומגויסת לעשות בו את השינויים.

דב חנין: זה אתגר מאוד קשה, תפקידים מאוד מורכבים.

דב חנין: אני מאחל לך הצלחה, ואני מקווה שהדוח הזה שאתם פרסמתם והדוח של ה-OECD יהיו עוד טריגרים במאמצים הגדולים שאת מובילה כדי לשפר את מערכת הבריאות הציבורית שלנו, שצריכה הרבה הרבה אנרגיה ועזרה.

דב חנין: תודה רבה.

אחמד טיבי: תודה רבה.

אחמד טיבי: חבר הכנסת דוד אזולאי, בבקשה.

אחמד טיבי: שלוש דקות, אדוני.

דוד אזולאי: מכובדי היושב-ראש, עמיתי חברי הכנסת, גברתי שרת הבריאות, אני רוצה, קודם כול, להודות לעמיתי חבר הכנסת דב חנין על היוזמה הברוכה להקדים את הדיון, ותודה לשרה שנענתה לבקשתנו להקדים את הדיון מהיום למחר, כדי שנוכל לקיים את מצוות – –

אחמד טיבי: ממחר להיום.

דוד אזולאי: – – הדלקת נרות חנוכה בעתה ובזמנה.

דוד אזולאי: אז את שותפה למצווה, וגם אתה.

דוד אזולאי: אדוני היושב-ראש – – –

אחמד טיבי: זה שיש ח"כ ערבי שלמרות שהוא לא קשור לחנוכה בכל זאת הסכים – –

אברהם מיכאלי: גם אתה שותף.

אחמד טיבי: – – אתה – בדיוק זה מה שאמרתי.

דוד אזולאי: אתה יודע מה, אחמד טיבי?

דוד אזולאי: אני זורק לך כפפה ואני מזמין אותך להדלקת נרות חנוכה בביתי.

אחמד טיבי: אל תיסחף, אבל חג שמח מראש.

דוד אזולאי: תודה, תודה.

עפו אגבאריה: למה לא?

עפו אגבאריה: ב"סדר" זה יכול להיות.

עפו אגבאריה: אתה צריך גוי.

דוד אזולאי: אין לי בעיה עם זה.

עפו אגבאריה: גוי לשפוך את חמתך עליו ב"סדר" – – –

דוד אזולאי: לא, לא, לא, לא – – –

אחמד טיבי: – – – שאחמד טיבי הוא הכתובת.

קריאה: לעולם – – –

אחמד טיבי: בבקשה.

דוד אזולאי: תודה.

דוד אזולאי: יש לי דווקא – חמותי אישה טובה, שתהיה בריאה.

דוד אזולאי: אדוני היושב-ראש, הדוח באמת מעיד על פערים רציניים בין הפריפריה לאזור המרכז, ומי כמוני מכיר את זה מקרוב.

דוד אזולאי: אני חי בפריפריה ואני יודע מהי פריפריה.

דוד אזולאי: אבל יחד עם זה אני, כאדם שהשתמש בשירותי הרפואה של מדינת ישראל, חייב להגיד לכם: צריך גם לראות את חצי הכוס המלאה.

דוד אזולאי: אין ספק, יש לנו רפואה טובה, רפואה מן הטובות בעולם, ואנחנו בהחלט יכולים להתגאות בה.

דוד אזולאי: תמיד יש מה לשפר.

דוד אזולאי: אין לזה – אבל אני רוצה להגיד לך, גברתי השרה, לשמחתי הרבה, בשנים האחרונות, שרי הבריאות האחרונים באמת היו אנשים שעשו עבודת קודש בתיק הזה, אם זה השר נסים דהן, ואחריו השר ליצמן, שבאמת עשו עבודה יוצאת מן הכלל.

דוד אזולאי: ואני מברך.

דוד אזולאי: אני חושב שמי שמכיר את ראש עיריית הרצלייה לשעבר ושרת הבריאות דהיום, ויודע מה היכולות שלה – אין לי ספק שהיא תקדם את נושא הבריאות ותביא לשיפורים במערכת.

דוד אזולאי: אני רק – יש כמה דברים.

דוד אזולאי: אולי סתם אביא כדוגמה מקרה שנתקלתי בו בשבועות האחרונים, ואני חושב שמן הראוי שהשרה תיקח את זה לתשומת לב.

דוד אזולאי: הרי אנחנו יודעים שכשאדם הולך לרופא, הוא לא יכול להתקבל בלי טופס 17 המפורסם.

דוד אזולאי: הוא מגיע, עובר תהליך של טיפול, ולאחר מכן הוא צריך מסמכים וצילומים וכל מיני דברים.

דוד אזולאי: ואני רוצה להגיד לך, גברתי השרה – הוא נדרש לשלם.

דוד אזולאי: ואני שואל: על מה ולמה?

דוד אזולאי: אם הוא עשה צילום של – כל מיני צילומים שכאן לא המקום להזכיר – הם נדרשים בבית-החולים הממשלתי לשלם.

דוד אזולאי: זה לא סכום גדול – 40, 50 שקל.

דוד אזולאי: אני חושב שבעניין הזה צריכה לצאת הנחיה ברורה, חד-משמעית: טופס 17 כולל הכול.

דוד אזולאי: לא יעלה על הדעת שאזרח שמביא טופס 17 גם יצטרך לשלם על מכתב או על צילום עותק של עוד מכתב.

דוד אזולאי: אלה דברים שצריכה לצאת בהם הנחיה ברורה.

דוד אזולאי: הדבר השני – אחד הנושאים הכואבים ביותר באזור הצפון; אולי מתייחס לזה גם אותו דוח שמדברים כאן עליו – זה הנושא של מכון ההקרנות לחולי סרטן.

דוד אזולאי: באמת אני אומר, היה פה מאבק גדול על ה-MRI, אז לשמחתנו היום בצפון יש MRI.

דוד אזולאי: יש בבית-חולים בנהרייה.

דוד אזולאי: לבית-החולים בצפת עוד לא הגיע, אבל אני מאמין שעוד בתקופתך זה יקרה – – –

עפו אגבאריה: זה פעם בשבועיים.

דוד אזולאי: אבל – – –

עפו אגבאריה: פעם בשבועיים – – –

דוד אזולאי: כן, אני אומר: זה קשה.

דוד אזולאי: מי שמכיר ויודע מה זה פריפריה – לנסוע עד לבית-חולים רמב"ם, ולא מספיק, לפעמים גם מגיעים לבית-חולים רמב"ם ומתברר שהמכשיר הזה לא תקין.

דוד אזולאי: אז יהודי שמגיע מצפת או מאחד הכפרים באזור הגליל, אני לא רוצה לקנא בו, איזו עוגמת נפש.

דוד אזולאי: הדבר הזה חייב לבוא על פתרונו לאלתר.

דוד אזולאי: הדבר הנוסף – אני חושב שפה צריכה להיות איזושהי פנייה לאזרחים, שגם הם צריכים לתרום את חלקם.

דוד אזולאי: מספרים לי רופאים שיושבים ומקבלים חולים, ומראה לי אחד הרופאים רשימה של פציינטים שמגיעים אליו, והוא אומר לי: תראה, מתוך אותו מספר חולים שהוזמנו להיום, בין 20% ל-25% מהחולים המוזמנים לא מגיעים.

דוד אזולאי: המשמעות היא שהתור מתארך בעוד 20%, 25%.

דוד אזולאי: אם היינו חושבים איך מתייעלים בעניין הזה – ואני לא רוצה לתת כאן רעיונות, יש מספיק רעיונות; אבל לא יעלה על הדעת שאדם מזמין תור לרופא, הרופא נמצא, מקבל, ופתאום יש לו חלל של חצי יום, ארבעה-חמישה חולים שלא מגיעים, והתוצאה היא שאנשים מגיעים – אני כבר לא מדבר על תרופות שעולות כסף; זה עולה למשלם המסים, ואף אחד לא מנצל את זה.

דוד אזולאי: אני חושב שבעניין הזה גברתי צריכה גם לשקול איך פותרים את הבעיה הזאת, כי זה אוטומטית – ברגע שמקפידים על העניין הזה, אוטומטית זה קיצור תורים בסדר גודל של 20%, 25%.

דוד אזולאי: והדבר האחרון, אני חושב – אני רוצה לחזור ולהדגיש את הנושא הזה: אותו מכון הקרנות לחולי הסרטן היום, בבית-חולים רמב"ם – הדבר הזה חייב לבוא על פתרונו.

דוד אזולאי: אני פונה אלייך ואני מבקש ממך, עם כל המצוקה הכספית שקיימת היום, הדבר הזה צריך לקבל טיפול לאלתר.

יעל גרמן: – – – תמיד לצפת – – –

דוד אזולאי: אני מדבר על כך שיימצא פתרון.

דוד אזולאי: חוץ מרמב"ם חייב להיות עוד מתקן כזה – אם זה בצפת, אם זה בנהרייה, אם זה בפורייה, אבל חייב להיות.

דוד אזולאי: לא יכול להיות שאדם יגיע מקריית-שמונה עד לרמב"ם כדי לקבל הקרנה של עשר דקות.

אחמד טיבי: תודה רבה.

דוד אזולאי: אז אני מבקש ואני מקווה שמהדיון הזה שלנו תצא איזושהי תועלת.

דוד אזולאי: ואני באמת אומר לך את זה, ואני לא מחניף, מקצת שבחו של אדם.

דוד אזולאי: כמו שאני מכיר אותך, את יכולה, ובמיוחד במיוחד כששר האוצר הוא מהסיעה שלך, וזה דבר חשוב.

דוד אזולאי: נכון שמדברים על מעמד הביניים, אבל החולים בפריפריה לא פחות חשובים ממעמד הביניים.

דוד אזולאי: תודה רבה.

אחמד טיבי: תודה רבה לך, אדוני.

אחמד טיבי: חבר הכנסת ליצמן?

אחמד טיבי: הוא לא פה.

אחמד טיבי: חבר הכנסת טיבי?

קריאה: הוא פה.

קריאה: הוא פה.

קריאה: – – –

אחמד טיבי: הוא פה.

אחמד טיבי: האמת היא – –

קריאה: – – –

אחמד טיבי: – – שאין מחליף.

אחמד טיבי: אגב, כל פוליטיקאי חולם – – –

דב חנין: – – – פה.

אחמד טיבי: כל פוליטיקאי חולם על מצב כזה, חבר הכנסת דב חנין, שאין לו מחליף, למרות שיש לי מחליפים רבים.

אחמד טיבי: עד שיש פוליטיקאי, נבחר ציבור, שמבקש להתחלף – בכל זאת, לא מוצא מקום.

אחמד טיבי: אז היום – זה הנושא האחרון על סדר-היום אז אני אקצר, ואני אקרא לחבר הכנסת טיבי לעלות מעל הבמה.

אברהם מיכאלי: – – –

אחמד טיבי: כבר היה לי – –

אברהם מיכאלי: – – –

אחמד טיבי: – – היה לי ניסיון כזה לפני כמה שנים, דז'ה-וו.

אחמד טיבי: והיות שאני יושב-ראש אז אני אגיד כמה מילים, ברשותך, גברתי השרה, ואני אקצר, על האי-שוויון המשווע בין הפריפריה למרכז בתחום מתן שירותי רפואה.

אחמד טיבי: במיוחד אני רוצה להתרכז בבתי-הספר לרפואה, בבוגרי בתי-הספר לרפואה – השיעור הנמוך של בוגרי בתי-הספר לרפואה בהשוואה למדינות ה-OECD.

אחמד טיבי: חבר הכנסת דב חנין, חברי, ציין זאת; גם בוגרי בתי-הספר לסיעוד.

אחמד טיבי: והיות שיש מחסור כזה נשאלת השאלה: למה לא מקלים במבחני הרישוי של הרופאים החוזרים?

אחמד טיבי: ויש רושם שלעתים דווקא מקשים ברמת הבחינות.

אחמד טיבי: אני בעד שיישמר סטנדרט מקצועי נכון, אבל ההחמרה אינה במקומה, כי המחסור ברופאים בארץ גדול.

אחמד טיבי: זו הסיבה שהוקם בית-ספר בצפת.

אחמד טיבי: צריך להקים עוד בית-ספר אחד, אם לא יותר, או להגדיל את מספר הסטודנטים המתקבלים לבתי-הספר לרפואה.

אחמד טיבי: ולכן, גברתי, טוב תעשה אם גם תגביר בתקופתה את שירותי הרפואה לפריפריה, לדרום, לצפון, ליישובים הערביים; CT scan בחלק מהיישובים; MRI נייד בחלק מהיישובים; עצם הרעיון של להקים בית-חולים גם ביישוב ערבי גדול, בית-חולים ממשלתי – כי בנצרת, גברתי, יש בית-חולים אנגלי, בית-חולים אוסטרי, בית-חולים איטלקי, בית-חולים צרפתי.

אחמד טיבי: בית-חולים ישראלי אין.

יעל גרמן: סקוטי, סקוטי.

עפו אגבאריה: בסך הכול שלושה.

אחמד טיבי: שלושה.

אחמד טיבי: יש אחד שקוראים לו גם וגם, באותו שם.

יעל גרמן: סקוטי, צרפתי ואיטלקי.

אחמד טיבי: אוקיי.

אחמד טיבי: אז בערבית קוראים לזה "אל-מֻסתשפא אל-אִנגליזי".

עפו אגבאריה: – – –

אחמד טיבי: אבל אין בית-חולים ממשלתי בנצרת, שהיא עיר במדינת ישראל ונמצאת באזור שמשרת אוכלוסייה גדולה.

אחמד טיבי: זה הזמן להרים את הכפפה, גברתי.

אברהם מיכאלי: – – –

אחמד טיבי: לא גלשתי מעל הזמן, ואכן לא קראתי את עצמי לסדר.

אחמד טיבי: תודה רבה.

יעל גרמן: אדוני היושב-ראש – –

אחמד טיבי: תודה רבה.

יעל גרמן: – – חברי חברי הכנסת, אני אתחיל דווקא מהנושאים שהועלו פה, ולאחר מכן אני אשיב תשובה מסודרת.

יעל גרמן: הנושא של ה-OECD – נכון, אכן התפרסמו הממצאים של ה-OECD לשנת 2012, אבל הם נסמכים על נתונים משנת 2011, ומאז חלה התקדמות גדולה מאוד גם במספר הרופאים, גם בעובדה שהתחיל לפעול בית-ספר לרפואה נוסף בגליל וגם במספר האחיות ובכל נושא הסיעוד.

יעל גרמן: כך שהנתונים שנמצאים בדוח ה-OECD האחרון אינם מעודכנים לחלוטין.

יעל גרמן: לגבי המאיץ הקווי, חבר הכנסת אזולאי, אתה מתכוון למאיץ הקווי שאנחנו מתכננים, ויש לנו כבר תוכניות גם לתקצובו.

יעל גרמן: מדובר על צפת.

יעל גרמן: למיטב ידיעתי, מדובר אפילו על עוד מאיץ קווי שקופת-חולים כללית רוצה להקים בבית-חולים "העמק", כך שלהערכתי בתוך כשנה – זה ייקח זמן להקים את המאיץ הקווי.

יעל גרמן: זה לא דבר פשוט.

יעל גרמן: גם מדובר ב-30 מיליון שקל.

יעל גרמן: אנחנו בהחלט מתכוונים להקים מאיץ קווי שיהיה לוויין לבית-החולים רמב"ם, ועל-ידי כך באמת לפריפריה יהיו עוד מאיץ קווי ועוד יכולת לקבל טיפולי הקרנות.

יעל גרמן: אבל אני רוצה לדבר על הנושא שלשמו באמת אנחנו נמצאים כאן, וזו ההצעה לסדר-היום על הפערים בבריאות.

יעל גרמן: את כל הנתונים שאתם מצטטים וכל הנתונים שהיו בעיתונות למעשה משרד הבריאות מסר, ולא בכדי.

יעל גרמן: כי משרד הבריאות רואה את נושא הפערים בבריאות כאחד מהנושאים החשובים ביותר שיש להתמודד אתם, והוא לא מתכוון להסתיר את זה.

יעל גרמן: במשרד הבריאות יושבים אנשים שחוקרים את הנושא, שמנסים להגיע לכל הנתונים שרק קיימים במדינה, ושמציפים את הנושא, ואומרים: נכון, יש פערים, אבל אנחנו מתכוונים להתמודד אתם.

יעל גרמן: תאמרו לי, איזה עוד משרד לוקח ומראה את הפערים, איזה עוד משרד חוקר את עצמו, חושף את החזה, ואומר: יש פערים?

יעל גרמן: משרד הבריאות מצטיין בכך, כי הוא בא ואומר: אני לא אטאטא את זה מתחת לשטיח.

יעל גרמן: אנחנו חושבים שזה נושא חשוב, זה נמצא בראש סדר העדיפויות שלנו, זה נכתב ב"עמודי האש", היעדים של משרד הבריאות, ומשרד הבריאות מטפל בזה יום-יום.

יעל גרמן: ואכן, בשנים האחרונות משרד הבריאות השקיע בכל הנושא הזה שנקרא צמצום הפערים למעלה ממיליארד שקל.

יעל גרמן: לא יאומן, אבל כך זה.

יעל גרמן: ואני מבקשת לפרט: אנחנו מדברים על כך שלאחרונה, בעקבות הסכם הרופאים, אנחנו הוספנו תקנים לרופאים, לאחיות ולמקצועות אחרים, תקנים שנאמדים בשווי של 200 מיליון ש"ח; אנחנו מדברים על תוספת שכר ומענקים לעידוד כוח-אדם רפואי וסיעודי לפריפריה בשווי של 210 מיליון ש"ח, רק עבור המענקים – אני חושבת שכל חברי הכנסת שנמצאים כאן יודעים שאכן זה כך; הכשרת כוח-אדם למקצועות הבריאות מקרב קבוצות מיעוטים בדרום בהיקף כספי של 20 מיליון ש"ח; בשנת 2012 החלה לעבוד הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בר-אילן בגליל, כפי שציינתי, שמקדמת לימודי רפואה בפריפריה; הקצינו, יחד עם גורמים נוספים תקציב ייעודי בהיקף של 30 מיליון ש"ח להקמת עשרה מוקדי רפואה דחופה ביישובי הפריפריה; הוספנו מיטות אשפוז לפריפריה, מיטות שהן פי-שניים מחלקם היחסי באוכלוסייה; הקצינו יחידות מקצועיות וטכנולוגיות, כגון MRI ומאיצים קוויים – שציינתי וסיפרתי עליהם – לבתי-חולים בצפון, ובסך הכול חמישה מכשירי MRI מסך הכול שמונה שנוספו יועדו ונמצאים בפריפריה; פיתחנו בפריפריה מוקדי רפואה דחופה בקהילה; הרחבנו את שירותי האמבולנסים בפריפריה – כל זאת בעלות תקציבית של למעלה מ-400 מיליון ש"ח; הוספנו לקופות-החולים משתנה פריפריאלי-גיאוגרפי לנוסחת הקפיטציה, שהיא הנוסחה שעל-פיה מחלקים את הכספים לקופות-החולים, והנוסחה הזו היום לוקחת בחשבון את מתן השירותים בהתאם לריחוק הגיאוגרפי, כלומר נותנת יתרון לפריפריה או לאותן קופות-חולים שנותנות שירותים בפריפריה; הכנסנו תמריץ במסגרת מבחני התמיכה לקופות-החולים שנועד לעודד השקעה בפריפריה; במסגרת מבחני התמיכה אנחנו חילקנו 23.5 מיליון ש"ח עבור 93 תוכניות התערבות ו-90 השקעות פיתוח שקופות-החולים פיתחו במהלך 2012; פעלנו למתן הקלות בתשלומי ההשתתפות העצמית, לדוגמה, ביטול אגרת טיפות-החלב.

יעל גרמן: מדובר בעיקר על נשים צעירות, על זוגות צעירים, וזה ללא ספק מצמצם את הפערים; אנחנו קבענו הנחות בגין תשלום תרופות מרשם שבסל לקשישים ניצולי השואה – עד 60% הנחה מהמחיר הרגיל; הקטנו את שיעור ההשתתפות העצמית של מבוטחים בגין רכישת תרופות גנריות שבסל מ-15% ל-10%; הרחבנו את שירותי בריאות השן לתלמידי בית-הספר, כך שבשנת 2012 גדל מספר הרשויות המקומיות שהפעילו את השירות ל-209 רשויות מקומיות, ומספר התלמידים שנהנים מן השירות הוא למעלה מ-1.2 מיליון.

עפו אגבאריה: עכשיו זה נעצר.

עפו אגבאריה: זה הולך להתחדש?

יעל גרמן: לא, אני לא מדברת על מתן שירותים חינם לילדים עד גיל 12.

יעל גרמן: אני מדברת על חינוך לבריאות השן שאנחנו נותנים ב-1.2 מיליון, שזה לדעתי אחד הבסיסים למניעת עששת, והרחבנו את זה.

יעל גרמן: במאי 2013 החל המשרד בהפעלת מוקד תרגום רפואי טלפוני ארצי, המאויש על-ידי נציגים דו-לשוניים שעברו הכשרה מקצועית בתרגום רפואי בשפות ערבית, רוסית ואמהרית, כדי להנגיש את הרפואה לאוכלוסיות שעדיין אינן מדברות עברית היטב, במיוחד האוכלוסייה הקשישה שהגיעה לארץ ולא למדה היטב את השפה.

יעל גרמן: כיום המוקד נותן מענה ללמעלה מ-100 פניות בשבוע, והמשרד מתכוון להפעיל את השירות במתכונת מלאה החל מינואר 2014, ולהעמידו לרשות כלל נותני השירות מטעם משרד הבריאות.

יעל גרמן: בנוסף, קיימנו השנה קורס לאחראים על כשירות תרבותית בקהילה.

יעל גרמן: במסגרת הקורס קיבלו כ-20 אחראים ידע וכלים בנושא אי-שוויון בבריאות בכלל ופערים תרבותיים ולשוניים בפרט.

יעל גרמן: כמו כן, במסגרת התוכנית הלאומית לחיים פעילים ובריאים, "אֶפְשָׁרִיבָּרִיא", המשרד פועל במשותף עם משרד החינוך ומשרד הספורט כדי לעודד אכילה בריאה יותר ופעילות ספורטיבית בכלל האוכלוסייה, תוך התמקדות באוכלוסיות מוחלשות.

יעל גרמן: כחלק מהתוכנית גויסו רשויות מקומיות, כאשר יותר ממחציתן בפריפריה.

יעל גרמן: לתוכנית הלאומית יש מקדמי בריאות ויש לה תוצרים מאוד מאוד משמעותיים בצמצום הפערים.

יעל גרמן: בנוסף, אולי אחד הצעדים שיורגש בכלל הציבור, וכפי שכבר אמרתי כאן גם לפני שבוע, אנחנו מקדמים היום במשרד את האפשרות לפקח על מחירי החיטה המלאה ועל-ידי כך להביא לכך שאוכלוסיות שהיום לא יכולות להרשות לעצמן לקנות את הלחם המלא מפני שהוא מאוד מאוד יקר, והן היום צורכות לחם לבן או לחם אחיד, שהוא למעשה לחם לבן ולא בריא, יתחילו באמת לצרוך לחם שהוא יותר בריא, ועל-ידי כך – ד"ר אגבאריה וד"ר טיבי, אתם בוודאי יודעים – יורידו את התחלואה הן במחלות המעי הגס, סרטן המעי הגס, הן במחלות דם והן בסוכרת.

יעל גרמן: כל אלה הן רק דוגמאות לפעילות הענפה של המשרד המבצעת במטרה לצמצם את הפערים בתחום הבריאות.

יעל גרמן: בכוונתנו להמשיך ולנסות ולעשות כל מה שביכולתנו כדי לצמצם את הפערים.

יעל גרמן: אם אנחנו מפרסמים את הנתונים, זה באמת רק כדי לצלצל בפעמונים מול כל מקבלי ההחלטות, לבוא ולומר שיש צורך להשקיע, להמשיך ולהשקיע בצמצום הפערים בבריאות, שכן צמצום הפערים בבריאות הוא גם צמצום הפערים בחברה הישראלית.

אחמד טיבי: מה את מציעה, גברתי השרה?

יעל גרמן: אני אשמח אם הנושא יעלה לדיון בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

אחמד טיבי: אני מודה לגברתי, הצעה טובה.

אחמד טיבי: לפני ההצבעה, חבר הכנסת עפו אגבאריה, שהוא גם רופא וגם יש לו מה לומר באופן מקצועי – בבקשה, אדוני.

עפו אגבאריה: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, חברי חברי הכנסת, אני חושב שלא במקרה דווקא האנשים האלה, חברי הכנסת האלה, נשארו; כנראה הם הנציגים האמיתיים, שרוצים להגן, בנושא הפערים ברכישת שירותי הרפואה.

עפו אגבאריה: גברתי השרה, אני מוכרח בעניין הזה לדבר על הרפואה הציבורית.

עפו אגבאריה: אני מאוד חרד לעתידה של הרפואה הציבורית במדינת ישראל.

עפו אגבאריה: ככל שאנחנו מאבדים מהרפואה הציבורית, כך גדלים הפערים ברכישת שירותי הרפואה.

עפו אגבאריה: אנחנו כבר רואים את זה.

עפו אגבאריה: מי שיש לו יותר כסף רוכש יותר ביטוחים, את כל הביטוחים המשלימים למיניהם, ואז הם מיועדים לאנשים שיש להם יותר תקציבים ויש להם יותר כסף.

עפו אגבאריה: אנשים שאין להם את הביטוחים האלה, שאין להם כסף לקנות אותם – וכך נוצרים הפערים, לא רק בין האנשים במרכז לבין האנשים בפריפריות אלא גם בין העשירים לבין העניים.

עפו אגבאריה: אני רוצה להגיד עוד דבר.

עפו אגבאריה: הרפואה בישראל התחילה בכלל כציבורית, אף פעם היא לא הייתה פרטית.

עפו אגבאריה: עד שנות ה-80–90 לא היה כמעט דבר פרטי.

עפו אגבאריה: מאז שבנו את בית-חולים "העמק" ואת בית-חולים "הדסה", בשנות ה-30 של המאה שעברה, התכוונו שהרפואה תהיה ציבורית.

עפו אגבאריה: הרפואה הציבורית התפתחה כל כך יפה, לא רק לטובת האנשים, גם לטובת המדע, ונתנה את הרמה המקצועית הטובה ביותר.

עפו אגבאריה: הגיעו לרמה הטובה ביותר בזכות זה שהייתה רפואה ציבורית ולא בזכות זה שהייתה רפואה פרטית.

אחמד טיבי: תודה.

עפו אגבאריה: טוב, הוא מאיץ בי אבל יש עוד דבר.

עפו אגבאריה: אני לא רוצה – – –

אחמד טיבי: בבקשה, כי אתה רופא, תוספת רפואה, חצי דקה.

עפו אגבאריה: בדיוק.

עפו אגבאריה: כשאני רואה מי ביססו את הרפואה הציבורית במדינת ישראל – אנשים שהגיעו מחוץ-לארץ ונתנו את מה שהם יודעים, בלי מבחנים.

עפו אגבאריה: המבחנים שהתחילו עבור התלמידים – גברתי השרה, אני אומר לך, הבסיס של המבחנים האלה לא היה בסיס מדעי.

עפו אגבאריה: הבסיס הוא פוליטי.

עפו אגבאריה: תבחני את זה.

עפו אגבאריה: מדוע?

עפו אגבאריה: כי זה התחיל בשנת 1987 – – –

אחמד טיבי: תמה חצי הדקה של תוספת רופא.

אחמד טיבי: עכשיו תוספת אום-אלפחם, חצי דקה.

עפו אגבאריה: אז הבסיס של המבחן הזה הוא פוליטי.

עפו אגבאריה: תראי, בכל העליות שהיו בשנות ה-70 וה-80, העליות הגדולות, לא היו בחינות.

עפו אגבאריה: אותם אנשים שעלו ולא עשו להם בחינות והם נקלטו ברפואה הציבורית, כיום הם המובילים את הרפואה במדינת ישראל.

עפו אגבאריה: הם כבר במעמד פרופסורים ומנהלי מחלקות, ללא הבחינות.

עפו אגבאריה: הבחינות, תבדקי את זה, היסוד שלהן הוא פוליטי ולא מדעי.

אחמד טיבי: נכנסת לדקה ה-11, חבר הכנסת עפו אגבאריה.

עפו אגבאריה: לכן אני חושב שיש מקום לחשוב מחדש על רפורמה שצריך לעשות.

עפו אגבאריה: לא הבחינה, לא הציון, 59 או 60, שיקבל הסטודנט הוא שיקבע אם הוא רופא או לא רופא.

עפו אגבאריה: צריך את הדבר הזה – אני חושב שיש בעניין עיוות שאת צריכה לבדוק אותו.

עפו אגבאריה: תודה.

אחמד טיבי: תודה רבה.

דב חנין: אנחנו חייבים לרוץ לוועדה.

דב חנין: יש ישיבת ועדה על חוק המסתננים עכשיו.

דב חנין: אתם מביאים חוקים גרועים ולא נותנים לנו להשתתף.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, אנא קיים הצבעה גם על הצעתי, אני חייב לרוץ לוועדה.

דב חנין: אני מציע להעביר לוועדה.

אחמד טיבי: כך יהיה.

אחמד טיבי: בבקשה, גברתי השרה.

אחמד טיבי: ועדה, מה שהציעה השרה.

דוד אזולאי: גם אני מסכים לוועדה.

דוד אזולאי: אני נאלץ ללכת.

יעל גרמן: לא השבתי, אבל אתה רואה, עפו, אפילו אם תישאר לבד אני אשיב לך.

אחמד טיבי: הוא לא יישאר לבד אף פעם כאשר אני פה.

יעל גרמן: הוא יחד אתך.

יעל גרמן: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני באמת לא השבתי על נושא הקלת הבחינות.

יעל גרמן: אתה יודע, חבר הכנסת ד"ר אגבאריה, שמצד אחד אנחנו באמת מנסים להקל ככל האפשר; מצד שני, אנחנו גם רוצים לשמור על רמה.

יעל גרמן: אי לכך, אנחנו כרגע נמצאים בהגשת תקנות שעל-פיהן אנחנו נקל במבחנים האמריקניים, USMLE.

יעל גרמן: כמו שאתה יודע, למבחן יש שלוש דרגות, שלושה שלבים.

יעל גרמן: את השלב השלישי כבר ביטלנו.

יעל גרמן: עכשיו, את השלב השני של השלב השני, אותו שלב שמחייב נסיעה לארצות-הברית, אנחנו גם כן מבטלים.

יעל גרמן: אני מקווה שהתקנה הזאת אכן תיכנס לתוקף בקרוב.

יעל גרמן: על-ידי כך אנחנו באמת נגרום להקלה.

יעל גרמן: כמו כן, אנחנו היום יושבים ושוקלים את האפשרות של התאמת כל המבחנים, שיהיה מבחן אחד כללי, כמובן ברמה טובה, שיהיה שווה.

יעל גרמן: אני לא יודעת מה היה מקור הבחינות.

יעל גרמן: אני שמעתי את התיאוריה שאמרת, אני לא מקבלת אותה.

יעל גרמן: היה סמוך ובטוח שהיום הנושא הזה לא קיים.

יעל גרמן: והראיה – מספר הרופאים והאחיות מהמגזר הערבי, שאנחנו כל כך שמחים לקלוט, שגם לומדים וגם עובדים ברפואה.

אחמד טיבי: איחוד הבחינה, גברתי השרה, בין בוגרי חו"ל לבוגרי הארץ, הוא דבר שוויוני וחשוב.

יעל גרמן: נכון.

יעל גרמן: אנחנו חושבים על זה ובאמת אנחנו יושבים על המדוכה בנושא הזה.

אחמד טיבי: אפרופו מה שאמר חבר הכנסת דב חנין על כנס אילת, את הופעת שם, ד"ר בשארה בשאראת הופיע שם, ושם שוחחנו על עניין סבסוד הלחם השחור וחשיבותו.

יעל גרמן: הרעיון הוא של ד"ר בשארה בשאראת.

יעל גרמן: אני תמיד אמרתי: האומר דבר בשם אומרו מציל עולם ומלואו.

יעל גרמן: הרעיון לפקח ו/או לסבסד את הלחם המלא, למעשה את הקמח המלא, הוא רעיון של ד"ר בשארה בשאראת מבית-החולים הסקוטי בנצרת.

אחמד טיבי: תודה רבה, גברתי.

אחמד טיבי: אנחנו עוברים להצבעה על הצעתה של השרה להעביר לוועדה.

אחמד טיבי: מי שבעד, הוא בעד להעביר לוועדה.

אחמד טיבי: מי שנגד הוא בעד הסרה; הסרה, לא השרה.

אחמד טיבי: הצבעה מס' 5 בעד ההצעה להעביר את הנושא לוועדה – 5 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הנושא לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות נתקבלה.

אחמד טיבי: ובכן, חמישה בעד, אין נגד.

אחמד טיבי: ההצעה הועברה לוועדת העבודה והרווחה כהצעת השרה.

אחמד טיבי: ההצעה להסיר את הצעת השרה לא התקבלה.

אחמד טיבי: תודה רבה.

אחמד טיבי: תם סדר-היום.

אחמד טיבי: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, כ"ד בכסלו התשע"ד, 27 בנובמבר 2013, בשעה 11:00.

אחמד טיבי: ישיבה זאת נעולה.