ישיבת מליאה, כנסת 19, פרוטוקול מספר 70, 2013-10-29 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום כ"ה בחשוון התשע"ד, 29 באוקטובר 2013.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: יום שלישי, חברי הכנסת, לכן נתחיל בנאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: אפשר להצביע על מנת להירשם.

יולי יואל אדלשטיין: בינתיים, הודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת מסקנות ועדת החינוך, התרבות והספורט בעקבות דיון הצעות לסדר-היום של חברי הכנסת נחמן שי, דב חנין, שמעון אוחיון, יעקב מרגי, עיסאווי פריג', אחמד טיבי וישראל אייכלר בנושא: השביתה במכללות הטכנולוגיות ברחבי הארץ.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה למזכירת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: אני מבקש מחבר הכנסת אילן גילאון לפתוח.

אילן גילאון: תודה רבה, אדוני.

אילן גילאון: אני רציתי לדבר על החרדים החדשים של שר האוצר מאתמול בערב – הם הקיבוצים.

אילן גילאון: עוד קבוצת אוכלוסין ששר האוצר בוחר להשתלח בה כשהוא בא ואומר לה: או שתשחררו את האדמות, חלק מהאדמות שאתם יושבים עליהן, או שאנחנו נפקיע אותן מכם.

אילן גילאון: מבלי לשאול אותם – אולי הם בהחלט מעוניינים.

אילן גילאון: אגב, האדמות הן לא אדמות של הקיבוצים, ואם שר האוצר רוצה להשתמש באדמות המדינה, הוא יכול, הוא יודע איך לעשות את זה – אני מקווה שהוא יודע איך לעשות את זה – אלא הן אדמות חכורות.

אילן גילאון: למה אני אומר את הדברים האלה?

אילן גילאון: משום שאי-אפשר כל הזמן לכסות, אדוני, על חוסר מדיניות ועל חוסר אופק פוליטי בזה שאתה מנגח, וחובט בקבוצה כזאת או קבוצה אחרת כשזה כל כך נוח וכל כך פופוליסטי.

אילן גילאון: בהתחלה חבטת בחרדים, עכשיו אתה חובט בקיבוצניקים.

אילן גילאון: נדמה לי שנותרו רק הערבים כדי לעשות את כל סבב אלה שקל לחבוט בהם וגם אפשר למצוא אהדה.

אילן גילאון: אבל נדמה לי שזה לא יכול להיות תחליף למדיניות, וחבל.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אילן גילאון.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת דב ליפמן, ואחריו – חבר הכנסת באסל גטאס.

דב ליפמן: צהריים טובים.

דב ליפמן: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני מבקש לנצל את הבמה הזאת על מנת לשתף אתכם במכתב ששלחתי הבוקר לשר הפנים גדעון סער בעניין קריאתי לבחירות חוזרות בעיר מגורי בית-שמש.

דב ליפמן: להלן עיקרי המכתב: אחת המטרות של בחירות דמוקרטיות היא ההבטחה להעברה חלקה של סמכויות על-פי רצון הבוחרים.

דב ליפמן: כאשר אזרחים מכל רחבי הקשת הפוליטית מממשים את זכותם הדמוקרטית ויוצאים להצביע, אנו מקבלים את המנצח על-פי נוסחת "הרוב קובע".

דב ליפמן: בבחירות המקומיות בבית-שמש בשנת 2008 זכה משה אבוטבול, מועמד חרדי, וזאת למרות שרוב העיר אינה כזו.

דב ליפמן: ברור מאליו שתוצאות אלו התקבלו.

דב ליפמן: בית-שמש הנה עיר עם אוכלוסייה לא דתית גדולה, אך כזו שמאוד מכבדת ומוקירה את ערכי המסורת היהודית, ולכן כפי שדמוקרטיה צריכה להיות, הזהות הדתית של המועמד לא הייתה שיקול בבחירות ועל כן הוא ניצח.

דב ליפמן: בבחירות שנערכו בדיוק לפני שבוע התמודד שוב משה אבוטבול מול אלי כהן, ובדיוק כמו בבחירות 2008, תושבי בית-שמש היו מקבלים את המנצח באשר הוא, אך הפעם המצב שונה:

דב ליפמן: הפעם ישנם חשדות סבירים מאוד שההפרש של 923 הקולות בין המועמדים אינו אמיתי אלא זיוף.

דב ליפמן: החשדות הללו הביאו את המשטרה לביצוע מעצרים של חלק מהחשודים במרמה.

דב ליפמן: מאות פתקים של המועמד אלי כהן נפסלו, תושבים רבים שבאו לקלפיות לראשונה גילו שהם כבר הצביעו; ואלה רק חלק מהדוגמאות לפגיעה הקשה בדמוקרטיה שאירעה בבית-שמש.

דב ליפמן: המציאות הקשה השאירה בקרב עשרות אלפים מתושבי בית-שמש את התחושה שלא הבחירות הדמוקרטיות הן שהביאו לבחירתו מחדש של משה אבוטבול אלא מעשי מרמה ושחיתות.

דב ליפמן: לאור זאת, רוב תושבי בית-שמש אינם מקבלים את תוצאות הבחירות.

דב ליפמן: אדוני שר הפנים, אני קורא לך להכריז על בחירות חוזרות בעיר בית-שמש.

דב ליפמן: כתושב העיר, אני יכול להעיד שאם לא תנקוט את הצעד הזה, אמון הציבור בתהליך הדמוקרטי ילך ויידרדר.

דב ליפמן: כבר כיום רבים מדי אינם מצביעים כתוצאה מכך.

דב ליפמן: בנוסף, הכרזה על בחירות חוזרות תשמש כהתראה לעתיד, שאין להתעסק עם ההליך הדמוקרטי.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

דב ליפמן: אני מודה, בחירות חוזרות הן צעד חריג, אבל מעשי מרמה ושחיתות חריגים דורשים צעדים חריגים אף יותר.

דב ליפמן: אין לי ספק שמהלך אמיץ של בחירות חוזרות יחזיר את אמון התושבים בהליך הדמוקרטי, לקבלת המועמד המנצח באשר הוא.

דב ליפמן: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת ליפמן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת באסל גטאס, ואחריו – חבר הכנסת עמרם מצנע.

באסל גטאס: כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, בלילה של ה-29 באוקטובר 1956 התרחש טבח כפר-קאסם, היום לפני 57 שנים, שבו הרגו אנשי כוחות הביטחון הישראליים בדם קר 48 אזרחים ואזרחיות בני הכפר, ובהם נרצחו – בין הנרצחים היו 23 ילדים.

באסל גטאס: חלק מהאחראים לטבח, לאחר שהעניין נחשף, הובאו לדין והורשעו.

באסל גטאס: שמואל מלינקי, מפקד יחידת משמר הגבול שביצעה את הטבח, נידון למאסר של 17 שנה – הורדו בערעור, הוא ערער אחר כך, ל-14.

באסל גטאס: הרמטכ"ל הוריד את תקופת המאסר לעשר שנים, אחר כך הנשיא קצב את עונשם, עונשם של מלינקי ושל כל השאר, לחמש שנים.

באסל גטאס: הם יצאו לחופשי לאחר ניכוי שליש, פחות מארבע שנים בבית-הכלא.

באסל גטאס: יששכר שדמי, מפקד היחידה הצבאית שהייתה אחראית באזור – כולם יודעים – נידון לנזיפה ולקנס, שהפך לסיפור מצחיק של קנס של גרוש אחד.

באסל גטאס: הדם של 48 חללי הטבח עדיין מגאל ומכתים, לא רק את הידיים של אותם אנשים שירו באופן ישיר אלא את צה"ל וכל כוחות הביטחון ואת הממשלות של ישראל, שעד היום מסרבות לקחת אחריות על מה שקרה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

באסל גטאס: לאלה שעלו על הבמה אתמול והתראיינו בתקשורת על שחרור האסירים הפלסטינים, אני אומר: טלו קורה מבין עיניכם.

באסל גטאס: דם ערבי איננו זול יותר וכאבן של המשפחות איננו פחות בעוצמתו מכאבן של משפחות יהודיות על אובדן יקיריהן.

באסל גטאס: השנה כפר-קאסם – וכל החברה הערבית החייתה את הזיכרון.

באסל גטאס: נמשיך להחיות אותו בזיכרון הקולקטיבי שלנו ונחיה כל שנה את זכרם של חללי הטבח.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת גטאס.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מצנע, ואחריו – חבר הכנסת איציק שמולי.

עמרם מצנע: כפי שאני נוהג לנצל את הנאומים בני דקה למשהו חיובי, כי אנחנו כל הזמן עוסקים בביקורת ובנושאים שעולים על סדר-היום, אני רוצה לפרגן למנכ"לית משרד החינוך היוצאת, לדלית שטאובר.

עמרם מצנע: היום הוועדה בראשותי נפרדה ממנה, ואני מוכרח לומר שאני נמצא בשירות הציבורי הרבה מאוד שנים והכרתי בחודשים האלו את דלית, קודם כול מקצועית; ב.

עמרם מצנע: יוצרת אווירה יוצאת מן הכלל של שיתוף פעולה, של הבנות, של נכונות להקשיב ולשמוע, ומצד שני כמובן עקשנית ובעלת יכולת עמידה על עמדותיה ודעותיה.

עמרם מצנע: אני מצטער על כך שההיכרות הייתה קצרה והיא מסיימת את תפקידה, אבל נדמה לי שזה המקום, בנוסף כמובן לדיבורים על דלית עצמה, להגיד מילה טובה על עובדי הציבור, על עובדי המדינה בדרגים השונים, שעושים באמת לילות כימים כדי שאנחנו, חברי הכנסת, יהיה לנו עם מי להיפגש, עם מי לדבר, בפני מי להעלות את הטענות ובפני מי לדרוש לאחר מכן את התוצאות.

עמרם מצנע: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מצנע.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת שמולי, ואחריו – חבר הכנסת מסעוד גנאים.

איציק שמולי: תודה רבה.

איציק שמולי: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, לפני שאדבר על הנושא שאני רוצה לדבר עליו בדקה, אי-אפשר שלא להתייחס למה שאירע היום בצהריים; חילול קברים, אי-אפשר להתייחס אל זה בצורה אחרת.

איציק שמולי: זה לגיטימי שבכנסת הזאת יהיו עמדות בסוגיות מורכבות לכאן ולכאן, אבל כשמכניסים את השכול, את הקברים, עושים אקט כל כך לא לגיטימי – אני חושב שצריכה להיות הודעת גינוי מצד כולנו.

איציק שמולי: בעניין אחר, השבוע, אדוני היושב-ראש, העליתי הצעה דחופה לסדר-היום בעניין הדיור, הקמת החברה "פרויקט הדיור הלאומי", חברה להשכרה.

איציק שמולי: לצערי, לא נעניתי שם על מרבית השאלות, אבל השאלה המרכזית עדיין נותרה בעינה, וזה מתחבר גם למה שאמר חברי חבר הכנסת אילן גילאון.

איציק שמולי: גם בהנחה, חברי ביש עתיד, גם בהנחה ש"פרויקט הדיור הלאומי" יהיה בגדר הצלחה מסחררת, הרי שהדירה הראשונה תהיה בעוד ארבע, חמש שנים.

איציק שמולי: מה אתם, כקובעי מדיניות, כמי שעושים צעדים בשטח – אני רואה שאתם כבר מקימים משרד חדש לתכנון ובנייה, משרד בינוי ושיכון חדש – מה אנחנו עושים עם מחיר הדיור עד אז, בארבע, חמש השנים הקרובות?

איציק שמולי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת שמולי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מסעוד גנאים, ואחריו – חבר הכנסת חמד עמאר.

מסעוד גנאים: כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, היום ציינו האוכלוסייה הערבית ותושבי כפר-קאסם מלאות 57 שנים לטבח שם, שהיה ב-29 באוקטובר 1956, ביום הראשון למבצע בסיני.

מסעוד גנאים: הטבח נעשה על-ידי כוחות משמר הגבול, וזה היה חלק מתוכנית שמטרתה גירוש ערביי המשולש לירדן.

מסעוד גנאים: ביום הזה נטבחו 49 תושבים – ילדים, נשים וגברים.

מסעוד גנאים: המשורר נתן אלתרמן הקדיש את "הטור השביעי" לטבח הזה, וכתב: "לא תיתכן חברת אנוש אשר מקרה כזה לא יחרידנה כסיוט, ולא ירעיד בה, לפחות במעט, כיסאות של מפקחים ומפקדים, גם ישירים וגם לא-ישירים, ולא ירעיש בה מושגים שנשתרשו ולא יזעיק מורי פיקוד והדרכה ולא יעיר בה את חשבון-הנפש-והאחריות".

מסעוד גנאים: אולי הסמל של הטבח הזה היה תשובתו של האלוף שדמי לרב-סרן מלינקי, מפקד גדוד משמר הגבול; כששאל אותו איך לנהוג בתושבים שלא ידעו על העוצר, הוא אמר: אללה ירחמו.

מסעוד גנאים: ויש אנשים וזרמים יהודיים, אדוני היושב-ראש, שעדיין מושרשת בהם המנטליות של שדמי ומלינקי, והם עדיין חושבים שערבי טוב – ערבי מת או מגורש.

מסעוד גנאים: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת גנאים.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עמאר, בבקשה, ואחריו – חבר הכנסת מרגי.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני לא יכול לעבור לסדר-היום בלי להביע את תמיכתי בהחלטתו האמיצה והמפרגנת של הרמטכ"ל רב-אלוף בני גנץ למנות את אלוף-משנה רסאן עליאן למפקד חטיבת גולני.

חמד עמאר: במינוי זה עשה אלוף-משנה עליאן היסטוריה בכך שהפך לדרוזי הראשון המתמנה לתפקיד מפקד חטיבת גולני.

חמד עמאר: בנימה אישית יותר, רסאן מתגורר כמוני בשפרעם.

חמד עמאר: אני מכיר את רסאן באופן אישי זה שנים, ויכול להעיד בכנות על יכולותיו וכישוריו היוצאים מגדר הרגיל ועל היותו בן-אדם ערכי, שתרם רבות למדינה ולביטחונה.

חמד עמאר: אני רוצה לאחל לאלוף-משנה רסאן המשך שירות פורה ועשייה מרובה לטובת כלל אזרחי ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עמאר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מרגי, ואחריו – חבר הכנסת יואל רזבוזוב.

יעקב מרגי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, מכובדי השר שטייניץ, היום בחצות ישוחררו 26 רוצחים שפלים שרצחו בדם קר יהודים וישראלים שכל חטאם היה שהם היו יהודים.

יעקב מרגי: לצערי הרב, הממשלה שוב משחררת מחבלים עם דם על הידיים, וכנראה בעוד כמה חודשים תהיה פעימה נוספת, הפעימה השלישית, ושוב נראה מחזות מחאה של המשפחות השכולות.

יעקב מרגי: אני קורא מכאן לראש הממשלה, כפי שקראתי בפעם הקודמת לראש הממשלה, לעשות זאת ברגש ובחמלה כלפי המשפחות, לקבל לפחות את הנציגות הרחבה של המשפחות השכולות, לומר מילות חיזוק ועידוד, להביא בפניהם את ההתחבטויות ואת ההתלבטויות.

יעקב מרגי: נכון, הממשלה ריבונית לקבל החלטות, אבל הדרך היא מעבר לכל ריבונות.

יעקב מרגי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מרגי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת רזבוזוב, ואחריו – חבר הכנסת אחמד טיבי.

יואל רזבוזוב: כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, היום אנו מציינים בכנסת את יום הבטיחות בדרכים.

יואל רזבוזוב: מתחילת שנת 2013 נהרגו בכבישים 67 הולכי רגל, 49 מהם בתוך ערים.

יואל רזבוזוב: לצערי, מדי יום אנחנו שומעים שהמספרים עולים ועולים.

יואל רזבוזוב: כואבים וממשיכים, משפחות נהרסות, החיים נלקחים, אבל עולם כמנהגו נוהג.

יואל רזבוזוב: תאונה נוראה שקרתה אתמול לא נתנה לי מנוחה.

יואל רזבוזוב: האסון קרה בעיר מגורי נתניה, ואני מכיר את המשפחה.

יואל רזבוזוב: התמונה של העגלה ההרוסה מתחת לגלגלי המכונית מכאיבה לי בלב.

יואל רזבוזוב: סבתא צפורה, זיכרונה לברכה, רק יצאה לטיול עם הנכד אסף.

יואל רזבוזוב: מי בכלל האמין שכך זה יהיה?

יואל רזבוזוב: צר לי על כל המשפחות שנפגעות בתאונות הדרכים, וכמובן על משפחת מנור-צרור.

יואל רזבוזוב: מפה אני רוצה לאחל החלמה מהירה לתינוק אסף.

יואל רזבוזוב: ב-65 שנות המדינה הגענו להישגים אדירים, ובתחום הביטחון, המדע והרפואה אנחנו נחשבים למובילים בעולם.

יואל רזבוזוב: אז תרשו לי לשאול כל אחד ואחד מכם:

יואל רזבוזוב: לא הגיע הזמן שנעשה סוף למוות בדרכים?

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יואל רזבוזוב.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אחמד טיבי, ואחריו – חבר הכנסת רונן הופמן.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, אני קודם רוצה לברך את קבוצת המבקרים, צעירים ערבים מנהיגים שמבקרים בכנסת כאן דרך "יוזמות קרן אברהם".

אחמד טיבי: נפגשתי אתם; קבוצת צעירים מרשימה.

אחמד טיבי: ברוכים הבאים.

אחמד טיבי: גם אני רוצה להתייחס לטבח בכפר-קאסם.

אחמד טיבי: מקובל שכאשר אתה מדינה וטובח באנשים, בעיקר אם הם אזרחים של אותה מדינה, אתה מביע התנצלות תקינה.

אחמד טיבי: יש הבדל עז בין להביע חרטה והתנצלות לבין להביע צער.

אחמד טיבי: יהודים במדינת ישראל, מדינת ישראל, ישראלים באופן כללי, מעולם לא הביעו התנצלות תקינה, חרטה שאומרת: אנחנו מתנצלים, חטאנו על הרג ולו פלסטיני-ערבי אחד.

אחמד טיבי: המקסימום שפקיד ישראלי בכיר, שר או ראש ממשלה או נשיא עשה או יכול לעשות זה להביע צער.

אחמד טיבי: הבעת צער היא לצאת ידי חובה, היא כלום.

אחמד טיבי: כמובן שהבעת החרטה לא תחזיר את הקורבנות, את המעשה הנורא הזה, היא לא תשקיט את הכאב העז, את סיוטי הלילה של תושבי כפר-קאסם וגם של כולנו.

אחמד טיבי: מה ההסבר האנושי, הסוציולוגי, הפוליטי, ההיסטורי, לכך שמדינת ישראל ומנהיג יהודי אחד בעל תפקיד משפיע עד לרגע זה לא הביעו חרטה והתנצלות תקינה בפני הציבור הערבי, בפני המיעוט הפלסטיני בישראל, בפני תושבי כפר-קאסם?

אחמד טיבי: אנחנו תובעים תשובה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אחמד טיבי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת רונן הופמן – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת דב חנין.

רונן הופמן: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אנחנו מציינים היום את יום הבטיחות בדרכים, ואני מבקש לנצל את הדקה שניתנה לי כדי להאיר היבט משמעותי של הבטיחות בדרכים: הגורם האנושי.

רונן הופמן: קל לתלות את האשם בתאונות הדרכים בתשתיות לקויות, בהיעדר פסי האטה, בצורך בגדר הפרדה ובעוד עשרות גורמים אחרים.

רונן הופמן: אך עלינו להביט במציאות בצורה מפוקחת ולהודות כי הגורם האנושי הוא הגורם העיקרי ליצירת עבירות תעבורה, ולצערנו הוא הגורם המרכזי לתאונות דרכים.

רונן הופמן: דוגמה מוחשית וברורה לכך ניתן לראות בתופעה הבזויה המוכרת לכולנו של נהיגה בחופי הים.

רונן הופמן: חוף הים, שמייצג בעבור רבים את השקט והשלווה, הפך בשנים האחרונות לזירת מאבק של ממש.

רונן הופמן: הבעיה חמורה במיוחד בשל העובדה שהנהג ברכב שנוהג בחוף הים חייב לנסוע מהר כדי לא לשקוע בחול, והעובדה שהמתרחצים שוכבים על החוף – קשה להבחין בהם, והם כלל אינם מודעים לסכנה.

רונן הופמן: היום פניתי לשר התחבורה בבקשה שיוסיף את עבירת הנהיגה בחוף הים לרשימת העבירות המנויות בתוספת השביעית לפקודת התעבורה, על מנת שבתי-המשפט יוכלו להחרים את רכבם של מי שהורשעו בעבירה זו.

רונן הופמן: חקיקה בתחום החרמה והשבתה של רכב היא כלי הרתעתי בעל פוטנציאל עצום, וסקר שנערך באחרונה על-ידי עמותת "אור ירוק" מלמד כי שני-שלישים מהציבור סבורים כי אכן יש להחיל את חוק החרמת הרכבים גם על נהיגה בחופי הים.

רונן הופמן: כולי תקווה שהנושא יקודם בהקדם האפשרי ונוכל לשים סוף לתופעה מסוכנת זו.

רונן הופמן: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת הופמן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת דב חנין – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת מאיר שטרית.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, תודה לך, אתחיל בברכה ואסיים בדרישה.

דב חנין: הברכה היא לנגידת בנק ישראל החדשה הגברת קרנית פלוג.

דב חנין: נאום הבכורה שלה היום, והיא אומרת בו: השתלבות מוצלחת של הציבור הערבי בשוק העבודה ובכלכלה היא מרכיב הכרחי בצמיחה ובעליית רמת החיים של כולנו – דברים חשובים, אני מקווה שיהדהדו גם בממשלה.

דב חנין: ומכאן, אדוני היושב-ראש, לדרישה, ואני שמח על כך שנמצא אתנו בקטע הזה של הדיון השר לעניינים אסטרטגיים, למרות שהדרישה שלי מכוונת לראש הממשלה: כולנו עוקבים בהתפעלות אחרי הפרסומים על האזנה אמריקנית למנהיגים של מדינות ידידותיות בעולם.

דב חנין: "דר שפיגל" מפרסם השבוע תמונה של מבנה האזנה על גג השגרירות האמריקנית בברלין.

דב חנין: היום מתפרסמת תמונה של מבנה מאוד דומה על גג השגרירות האמריקנית בתל-אביב.

דב חנין: הדרישה שלי היא מראש הממשלה, אבל נמצא אתנו השר לעניינים אסטרטגיים ואולי הוא יוכל להועיל בעניין.

דב חנין: אני חושב שממשלת ישראל צריכה לדרוש תשובות מממשלת ארצות-הברית, האם גם לראש ממשלת ישראל, כמו לגברת מרקל ולראשי מדינות אחרים – האם גם לשרים בישראל התקיימה האזנה אמריקנית.

דב חנין: התשובות האלה חיוניות, דחופות.

דב חנין: אם מתייחסים בכבוד למנהיגי מדינות ידידותיות אז, בין היתר, אי-אפשר ואסור להאזין להם.

דב חנין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת דב חנין.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מאיר שטרית – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אם השר ירצה לספר לנו מעל דוכן הכנסת, אני אזמין אותו.

מאיר שטרית: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, היום הוא יום הבטיחות בדרכים, ואני מבקש לומר כמה מילים בעניין זה, כמי שהיה שר תחבורה ושינה את שם המשרד למשרד התחבורה והבטיחות בדרכים; הקמתי את ועדת שיינין, את הרשות לבטיחות בדרכים.

מאיר שטרית: אני רוצה לומר שלצערי, אני אומר את זה בצער, הרשות עוד לא משיגה את המטרות שלשמן הוקמה.

מאיר שטרית: המטרה הייתה שתוך חמש שנים נוריד את מספר ההרוגים לפחות ב-50% מהמספר שהיה אז, בשנת 2005, ולצערי אנחנו לא שם.

מאיר שטרית: עדיין מספר ההרוגים גדול מ-50% מזה שהיה בשנת 2005.

מאיר שטרית: אני, אדוני, טוען, אין שום ספק בלבי, שאם ימלאו אחרי המלצות דוח שיינין כפי שהוא אומץ על-ידי הממשלה, אפשר להוריד את מספר ההרוגים למספר יותר נמוך מ-50% מהמספר שהיה בשנת 2005.

מאיר שטרית: ולמה אני מתכוון?

מאיר שטרית: יש שני נושאים שלא קיבלו טיפול יסודי עד היום.

מאיר שטרית: אחד, התקציב של הרשות.

מאיר שטרית: עד היום תקציב הרשות תלוי באוצר, בניגוד לכוונת המחוקק, שהוא יהיה בעצם עשוי מ-10% מאגרת הביטוח, שהם ישלמו לרשות, ויהיה תקציב עצמאי, לא קשור לאוצר, והא בהא תליא.

מאיר שטרית: דבר שני, אדוני, הרעיון היה להפעיל 1,500 שוטרי תנועה נוספים, חיילים בשירות חובה, להפעיל בכל משמרת 500 ניידות שהרשות צריכה להעמיד, וכל אחד יהיה אחראי ל-10 קילומטר בשתי משמרות, ובמשמרת השלישית – 250 ניידות.

מאיר שטרית: אני אומר לך, אדוני היושב-ראש, מניסיון דאז ומבדיקה, כאשר יש על הכביש ניידת שנוסעת הלוך ושוב ב-10 קילומטר שלה, כל הנהגים לוחצים על הברקס, אין אפס.

מאיר שטרית: ולצערי, זה עוד לא קורה, אנחנו לא שם.

מאיר שטרית: ואני קורא, דווקא ביום הבטיחות בדרכים, לשר התחבורה אכן לתת פוש כדי שהדבר הזה יקרה.

מאיר שטרית: אנחנו נוכל להציל הרבה מאוד נפשות, יותר מאשר במערכת הביטחון.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מאיר שטרית.

יולי יואל אדלשטיין: עד כאן נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: ציון יום הקשיש הבין-לאומי ויום האזרח הוותיק

יולי יואל אדלשטיין: כפי שציין חבר הכנסת מאיר שטרית, אנחנו מציינים היום בעצם שני דברים כאן במליאת הכנסת, לאחר פעילות בוועדות השונות:

יולי יואל אדלשטיין: אחד זה יום האזרח הוותיק ויום הקשיש הבין-לאומי והשני זה יום המחויבות לבטיחות בדרכים.

יולי יואל אדלשטיין: אז אנחנו נתחיל עם הראשון.

יולי יואל אדלשטיין: גם השר לאזרחים ותיקים חבר הכנסת אורי אורבך מצטרף אלינו.

יולי יואל אדלשטיין: בעצם אני רואה כאן את כל הדוברים במליאה.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו מציינים היום את יום הקשיש ויום האזרח הוותיק, ביוזמתו הברוכה של השר לאזרחים ותיקים חבר הכנסת אורי אורבך.

יולי יואל אדלשטיין: בעשורים האחרונים, עם העלייה ההדרגתית בתוחלת החיים, אנו זוכים לראות יותר ויותר אזרחים ותיקים, מבוגרים החיים בתוכנו, כנבואתו המפורסמת של זכריה: "עֹד ישבו זקנים וזקנות ברחֹבות ירושלם ואיש משענתו בידו מרֹב ימים, ורחֹבות העיר ימלאו ילדים וילדות משחקים ברחֹבֹתיה".

יולי יואל אדלשטיין: המסר ברור: נוכחותם של הזקנים והזקנות לצד הילדים והילדות מהווה סמל לחברה בריאה ואיתנה, סימן לגאולתה של ירושלים.

יולי יואל אדלשטיין: החיים של נכד ליד סב מייצגים את המעגל הבריא שבו דור לדור יביע אומר.

יולי יואל אדלשטיין: אבל הקשישים והאזרחים הוותיקים אינם רק ציור יפה בתמונה המושלמת, הם אנשים ממשיים המתמודדים יותר ויותר עם אתגרי חיים, עם קשיים בריאותיים, חברתיים; לבושתי אני חייב לומר, גם עם ביטחון אישי וצורך בסביבה תומכת.

יולי יואל אדלשטיין: אוכלוסיית הקשישים, ההולכת וגדלה בקצב מהיר, צריכה לא רק הבטחות ומילים יפות אלא גם פתרונות ממשיים, שיאפשרו לאזרחים הוותיקים והקשישים להזדקן בכבוד, לצעוד על משענתם בזקיפות פנימית, גם אם לא תמיד חיצונית.

יולי יואל אדלשטיין: הגידול באוכלוסיית הקשישים והאזרחים הוותיקים משפיע רבות גם על ילדיהם, בני הדור השני, שלעתים צריכים לטפל הן בילדים הצעירים והן בהורים, הורים מתבגרים, בו-זמנית.

יולי יואל אדלשטיין: ציון יום הקשיש בכנסת נועד להעלות לסדר-היום ולמודעות המחוקקים את מעמדם של הקשישים ומצבם ולעודד אותנו, את כולנו, למצוא פתרונות חקיקתיים מקיפים שיאפשרו לדור האבות, דור המייסדים, להזדקן בכבוד ובנחת.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, כפי שאמרתי, יש לנו כמה אנשים שהעלו הצעות בנושא הזה – הצעות לסדר-היום מס' 1144, 1269, 1341, 1342, 1345 ו-1347 – ואני מזמין את ראשון הדוברים, יושב-ראש הוועדה לביקורת המדינה, חבר הכנסת אמנון כהן.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו יעלה חבר הכנסת דב חנין.

אמנון כהן: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, חברי חברי הכנסת, ראשית, אני רוצה לשבח את עבודתו של השר לאזרחים ותיקים, השר אורי אורבך.

אמנון כהן: היום קיימנו גם דיון בוועדת לביקורת המדינה בדוחות המבקר שנגעו בנושא הקשישים, ותרומתו בנושא זה רבה.

אמנון כהן: יישר כוח על הפעילות הענפה למען הקשישים במדינת ישראל.

אמנון כהן: אנחנו דיברנו על כך שיהיה שולחן עגול בהנהגתו של אותו משרד, שיטפל בכל הנושאים הקשורים לנושא הקשישים.

אמנון כהן: יום חג הוא לאזרחים ותיקים, ונמצא כאן ביציע גם ארגון חשוב שמטפל בכלל אוכלוסיית עולים, "קונגרס יהודי בוכרה", המנכ"ל וכל המתנדבים שמטפלים באוכלוסייה הקשישה הבוגרת.

אמנון כהן: הם ראו לנכון להגיע היום לכאן.

אמנון כהן: אנחנו מצדיעים להם, הם באמת פועלים למען הקשישים בקהילה בכל הרבדים.

אמנון כהן: משרד הגמלאים גם שותף לפעילויות שם – ללמד אותם עברית, לתת להם פעילויות נרחבות בתחומים האלה.

אמנון כהן: יישר כוח לכם.

אמנון כהן: תמשיכו ותעשו.

אמנון כהן: הוועדה דנה היום בשירותי סיעוד לקשישים בקהילה.

אמנון כהן: המטרה של המדינה היא לתת כמה שאפשר יותר זמן לקשיש להימצא בתוך משפחתו, בתוך קהילתו.

אמנון כהן: לכן ניתנים להם עזרים כאלה שיוכלו באמת למלא את כל מה שחסר.

אמנון כהן: באמת פה נעשית עבודה מצוינת מול המוסד לביטוח לאומי, משרד הרווחה וגופים אחרים.

אמנון כהן: עוד נושא הוא עובדים זרים בתחום הסיעוד.

אמנון כהן: הנושא הזה מאוד כאוב, ואנחנו רואים לא פעם שהקשיש הסיעודי שזקוק לסיוע של עובד זר, שעומד כבר בכל הקריטריונים – כל התהליך הזה לוקח איזה חודשיים.

אמנון כהן: ובסופו של התהליך, כאשר עובד זר מגיע בפועל, הוא לא מחויב להישאר ולטפל באותו קשיש או קשישה.

אמנון כהן: זאת אומרת, יש לו יכולת, אם הוא בא לקשיש בשדרות או באופקים, לגברת אברמוב או לגברת מולקנדוב, אז הוא יכול ללכת לרמת-אביב ג' למשפחת שטייניץ, למשל, או למשפחה אחרת, כי שם ישלמו לו יותר.

אמנון כהן: אנחנו כמובן צריכים למנוע את התופעה הזאת.

אמנון כהן: אם עובד זר מגיע, אנחנו צריכים לדאוג לכל מה שמגיע לעובד הזר, לכל התנאים שלו, אבל הוא לא יכול להגיע למדינת ישראל בשליחות של אותה משפחה שלשמה הוא הגיע ולמחרת לעזוב את אותו קשיש או קשישה.

אמנון כהן: יש עוד לקונה.

אמנון כהן: כאשר העובד הזר ברח מאותו קשיש למקום אחר – לתל-אביב, כי חברים שלו קראו לו – הקשיש לא יכול להזמין עובד נוסף, כי הוא כבול.

אמנון כהן: עובד זר יכול לעשות מה שהוא רוצה למי שהוא רוצה; הקשיש שבשבילו הבאתי את העובד הזר – הוא כבול.

אמנון כהן: הוא עכשיו צריך לחכות עוד פעם.

אמנון כהן: עד מתי?

אמנון כהן: להגיע לוועדת ערעור ולשכנע אותם שהעובד הזר שלו ברח.

אמנון כהן: בודקים, מחפשים, ובינתיים הוא בלי עובד זר.

אמנון כהן: כל המשפחה טרודה סביב אותו אדם שטרוד וצריך לתת לו את השירות.

אמנון כהן: כמובן, אנחנו בוועדה לביקורת המדינה התחייבנו שאנחנו ניכנס בעובי הקורה ונעשה דיון סביב השולחן העגול; נגייס את השרים הרלוונטיים בנושא הזה: משרד הפנים, משרד הכלכלה, המשרד לאזרחים ותיקים, ביטוח לאומי, משרד הרווחה.

אמנון כהן: אנחנו רוצים שאלה שתרמו לקיומה של המדינה, תרמו כאן את כל שנותיהם היפות, גם שירתו בצבא, לחמו במלחמות, ובסופו של דבר הם מגיעים לגיל שהמדינה, החברה, צריכות לתמוך בהם – והם למעשה לא עומדים באותם התנאים.

אמנון כהן: אני גם ראיתי דוח שהתפרסם, נדמה לי של מרכז טאוב, על כך שבמדינת ישראל, הקשישים שלנו הרבה יותר עניים מהקשישים במדינות המערביות; מבחינה כלכלית, מבחינת הכנסות.

אמנון כהן: לכן שמחתי לשמוע היום שהמנכ"ל של הביטוח הלאומי אמר שכל הנושא של ההכנסה של הקשישים, הפנסיה שלהם, נבחן מחדש – על מנת לבחון.

אמנון כהן: יש באמת קשישים עשירים, יש קשישים שהיו להם עסקים, יש להם קרנות, הכול בסדר.

אמנון כהן: אבל יש כאלה שאנחנו צריכים לתת עליהם את הדעת – בשכבות החלשות, אולי בפריפריות, לשים את הדגש.

אמנון כהן: אנחנו צריכים כחברה, כחברה של רווחה, כמדינת רווחה, לתת לקשישים להזדקן בכבוד.

אמנון כהן: כמובן, הפסוק של דוד המלך: "אל תשליכני לעת זקנה ככלות כֹחי אל תעזבני".

אמנון כהן: הוא מתכוון, המשורר, לנו כחברה, לנו כמדינה, לנו כממשלה ולנו כיו"ר ועדה וכיו"ר הכנסת.

אמנון כהן: כולנו מחויבים לטפל בנושא הזה.

אמנון כהן: חג שמח לקשישים.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אמנון כהן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת דב חנין – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת איציק שמולי.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, תודה לך, גם אני רוצה לפתוח, אדוני השר, בהערכה לפעילותך, בפרט בהערכה לשיתוף הפעולה שאתה מקדם אתנו, חברי הכנסת, אתה ומשרדך, בכל הנוגע בנושא הקשישים.

דב חנין: אני חושב שבנושא הזה אתה משמש דוגמה לצורת עבודה טובה של שר שמופקד על נושא ומנסה לקדם אותו בדרך של שיתוף פעולה עם הכנסת ועם חברי הכנסת.

דב חנין: בתחום הזה, עמיתי חברי הכנסת, יש הרבה מאוד לעשות.

דב חנין: היום מתפרסם הדוח – הזכיר את זה גם ידידי חבר הכנסת כהן – על מצבם של הקשישים בישראל, והתמונה היא תמונה עגומה.

דב חנין: לפי ההכנסה הפנויה, 21% מהקשישים נמצאים מתחת לקו העוני; לפי ההכנסה הכלכלית, 50% מהקשישים נמצאים מתחת לקו העוני.

דב חנין: זה אומר שבעצם העוני בקרב קשישים, בקרב הקשישים בישראל, הוא דוגמה קיצונית לבעיות החברתיות הקשות והמהותיות שהחברה הישראלית סובלת מהן.

דב חנין: אם ניכנס לפרטים של המחקר הזה, התמונה אפילו עוד יותר מדאיגה, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: כאשר בוחנים את 22 המדינות המפותחות רואים שישראל נמצאת בתחתית הטבלה במנגנוני הפחתת העוני בקרב קשישים.

דב חנין: המדינה הגרועה שאחרינו, אבל עדיין קצת לפנינו, היא ארצות-הברית.

דב חנין: ישראל וארצות-הברית הן שתי המדינות הגרועות ביותר בקרב 22 מדינות במנגנוני הפחתת עוני בקרב קשישים.

דב חנין: זה דבר שצריך להדליק לכולנו נורות אדומות.

דב חנין: שיעורי העוני בקרב הקשישים מאוד גבוהים.

דב חנין: קודם כול, מכיוון שהמנגנונים של מה שנקרא פנסיות ציבוריות, שאנחנו קוראים להן תשלומי ביטוח לאומי, בישראל הם מאוד מאוד מצומצמים.

דב חנין: תשלומי הביטוח הלאומי בישראל הם בעצם סכום מאוד נמוך.

דב חנין: הסכום הנמוך הזה לא מאפשר באמת לאנשים להתקיים בכבוד.

דב חנין: אנחנו מדברים על סדר-גודל של 22% מההכנסה הממוצעת של גמלאים שמגיע מתשלומי הביטוח הלאומי.

דב חנין: אם אנחנו נסתכל על מנגנונים דומים בארצות אחרות בעולם, השיעור הזה של ביטוח לאומי, או מה שנקרא פנסיה ציבורית, מגיע לסדר-גודל של 50%.

דב חנין: זאת אומרת שאנחנו פחות מחצי מהמקובל בעולם, וברור ששיעורי העוני גדולים מאוד.

דב חנין: יש פה בעיה רוחבית שמחייבת טיפול, כי יותר מדי קשישים בישראל צריכים לחשב איזה סוג לחם הם קונים ואיזו מתנה הם יכולים או לא יכולים לתת לנכד או לנכדה.

דב חנין: יותר מדי קשישים בישראל שעבדו כל חייהם והקדישו את כל חייהם לפעילות, ליצירה, לעשייה, נשארים בגיל הזיקנה נזקקים ונצרכים לתמיכת המשפחה, לתמיכת הילדים, שלא תמיד יכולים לספק את התמיכה הזאת באופן מספק.

דב חנין: אבל מעבר לבעיה הרוחבית הזאת, אדוני היושב-ראש, יש שורה של בעיות נקודתיות שאנחנו חייבים לטפל בהן.

דב חנין: אני רוצה להקדיש כמה מילים בזמן הקצר שנותר לי ליחסנו לאלמנים ואלמנות, לפגיעה הכלכלית שאנחנו פוגעים באלמנים ובאלמנות.

דב חנין: סוגיה אחת שהתחלנו לטפל בה בשדולה למען ניצולי השואה עוסקת בניצולי שואה שהיו נשואים לניצולי שואה אחרים.

דב חנין: הבעל או האישה נפטרו, נותרה אלמנה, נותר אלמן.

דב חנין: היום אנחנו נמצאים במערכת שבה אחרי שלוש שנים כל קצבת המנוח נעלמת, נשללת לחלוטין.

דב חנין: אותה צורת קיום שאנשים התרגלו לה – זה בכל זאת תא משפחתי אחד – עם איזו כמות מסוימת של כסף, פתאום בבת אחת לא רק איבדו את בן-הזוג, לא רק המצב הבריאותי נעשה בדרך כלל יותר גרוע והקשיים התפקודיים יותר מסובכים, המדינה באה ושוללת מהם בעצם חלק משמעותי מהכסף שאפשר להם להתקיים.

דב חנין: זאת איזו נפילת מדרגה.

דב חנין: התלונות על הדבר הזה הגיעו אלינו, לשדולה למען ניצולי השואה, מכל עבר.

דב חנין: אנחנו התחלנו לפעול גם אל מול משרד האוצר.

דב חנין: אדוני השר, אני בטוח שגם אתה בוודאי תתגייס לעזרתנו.

דב חנין: הדבר הזה הוא עוול.

דב חנין: אי-אפשר להשלים עם מצב שבו התמיכה המעטה שניתנת לאנשים האלה נשללת בצורה כל כך חדה.

דב חנין: דוגמה נוספת לאותו סוג פגיעה, ובה אני רוצה לסיים, קשורה להצעת חוק שאני קיוויתי להביא אותה בפני הכנסת.

דב חנין: למרות תמיכתו של השר – ואני רוצה להודות על התמיכה הזאת – ועדת השרים לא אישרה לנו להביא אותה.

דב חנין: היא נוגעת לאלמנים שהם אלמנים של עובדי מדינה.

דב חנין: לפי חוק שירות המדינה, אלמנים שהם עובדי מדינה ושנישאו מחדש בעצם מאבדים את הזכויות שלהם.

דב חנין: הדבר הזה מזכיר את המנגנון המעוות שהיה בזמנו, וכולנו נאבקנו נגדו, בעניין האלמנות של חללי צה"ל.

דב חנין: הדבר הזה לא הגיוני.

דב חנין: אותו אדם שעבד בשירות המדינה לא צריך להיענש כי הוא עבד בשירות המדינה ולא באיזושהי מערכת פרטית.

דב חנין: זה שאדם נישא מחדש, אם הוא גמלאי – מצוין: הוא משקם את חייו, הוא מייצר לעצמו בסיס לאופטימיות, לפעמים גם משפר את היכולת התפקודית שלו.

דב חנין: זה לא דבר שצריך להביא לפגיעה כלכלית בו.

דב חנין: הנושא הזה הוא דוגמה של אבסורד נקודתי מתוך שורה ארוכה של אבסורדים נקודתיים שהגיע הזמן שנתמודד אתם, ונתמודד אתם בדרך של חקיקה מתקנת.

דב חנין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת דב חנין.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איציק שמולי – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת טלב אבו עראר.

איציק שמולי: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, חברי חברי הכנסת, יום הקשיש מצוין היום, והאמת, חברי, למרות פועלו של השר הנמרץ, ובאמת יש לי הרבה הערכה לפועלו, אני לא חושב שיש לנו הרבה סיבות לחגיגה.

איציק שמולי: כי קשיש זה אומר קודם כול שאתה בקבוצת סיכון למוות אלים.

איציק שמולי: הלומי-האלכוהול ומשמרות החוליגנים אורבים ברחובות, והקשישים הם טרף קל.

איציק שמולי: בוני הארץ?

איציק שמולי: דור המייסדים?

איציק שמולי: למי אכפת.

איציק שמולי: גם בשנה הזאת שברנו כמה שיאים חדשים.

איציק שמולי: פייבל גרטמן, ניצול שואה מחולון, הוכה כמעט עד מוות אחרי שביקש משני נערים להפסיק לפרק את הספסל הציבורי שעליו הוא נוהג לשבת.

איציק שמולי: לעמירם אורון מהרצלייה פירק אלוף אגרוף תאילנדי את העצמות רק משום שנמלא פחד וביקש שיקשור את הכלב.

איציק שמולי: באור-עקיבא דהר בכביש נהג צעיר, וכעונש לקשיש שניסה לחצות את הכביש לפניו, עצר את רכבו והכה אותו עד זוב דם.

איציק שמולי: לקשיש אחר באותו השבוע החטיפו שני נערים ממהרים ונמהרים דווקא בגלל שנסע לאט מדי, לטעמם.

איציק שמולי: בדרום תל-אביב נאנסו קשישות בביתן, ו-3 קילומטרים משם עקרו שני נערים את עינו של רושל אבדרחיינרב, בן 68, פשוט כי לא הייתה לו סיגריה לתת להם.

איציק שמולי: הוא חולה אסתמה, ולא מעשן בגילו.

איציק שמולי: כדי שילמד את הלקח דקרו אותו, קפצו על גופו ובעטו בראשו עד שאיבד את הכרתו.

איציק שמולי: מיכאל, בן 89, מאשדוד נאבק נגד הנאצים במלחמה במקלות ובאגרופים, אבל לא יכול היה ביום השואה האחרון לשני בריונים צעירים שזינקו עליו, דווקא ביום השואה, וחטפו ממנו את כספי השילומים.

איציק שמולי: המקרים האלה, חברי – כבר לא מדובר בקטטה בין כמה נערים אלא בפגיעה מכוונת בחסרי ישע, שפשעם היחיד הוא שאמרו משהו לא במקום, הערה קטנה, או שהדרך שלהם הצטלבה עם בריונים אלימים.

איציק שמולי: מעשים אלו כבר נעשים בצהרי היום, ברחובות הערים, והם מלמדים על חורבן מוסרי עמוק מאוד, על אובדן הכבוד המינימלי שלנו כחברה למבוגרים.

איציק שמולי: גם בצד הכלכלי אין לנו בשורות, כי קשיש זה בעצם אומר שהגעת לגיל שבו הרבה אנשים מסביב, שלא לדבר על המדינה שהקמת, רואים בך מעמסה ונטל.

איציק שמולי: ההליכון של סבתא והגב הכפוף של סבא משדרים לחברה הקפיטליסטית שלנו שבאלה כבר לא כדאי להשקיע, והם מושלכים הרחק מהעין, הרחק מהלב.

איציק שמולי: אחד מכל חמישה קשישים חי מתחת לקו העוני.

איציק שמולי: כשסוגרים את השוק, הם בודקים שאין בסביבה שכן או מכר ומתחילים לברור שאריות של ירקות בין פחי אשפה מצחינים.

איציק שמולי: אחד מכל ארבעה קשישים ויתר על טיפול שיניים, אחד מכל שישה ויתר על תרופה בשל עלותה.

איציק שמולי: כשהם מנסים לחשב אם תרופות באות לפני מזון, חימום הבית או נסיעות עם מתנה קטנה לנכדים, הם מבינים שיצטרכו גם החודש הזה לקחת את התרופות לסירוגין.

איציק שמולי: אחד מכל שלושה קשישים, 266,000 בסך הכול, רשומים במחלקות הרווחה.

איציק שמולי: מרביתם נמקים בביתם בתחושת בדידות איומה.

איציק שמולי: מדברים לתמונות, לקירות, ליקירים – לאלה שנפטרו ולאלה שעודם בחיים אך מזמן כבר לא באים.

איציק שמולי: קשיש אחד, קשישה אחת, מה הם חושבים עתה, רגע לפני לכתם, על המדינה שישאירו מאחור?

איציק שמולי: על מה שהיא נהייתה ועל מה שהייתה צריכה להיות, על הקרבתם ועל הזנחתם?

איציק שמולי: על איך זה – איך זה שמדינת ישראל שלנו היא מעצמה, ומרביתנו הזקנים פוחדים להתהלך לבדנו בתוכה?

איציק שמולי: איך זה שעברנו את התופת וייבשנו את הביצות בכאב, ביזע ובדמעות, ועכשיו אין לנו אפילו שירותי בריאות בסיסיים, מזון או פנסיה כדי שנוכל עתה לחיות?

איציק שמולי: איך זה שהנגידה החדשה אמרה רק היום שהמשק צומח, והפרמטרים הכלכליים הם דווקא טובים, אבל כשסוגרים את השווקים ביום שישי, חלק מהחברים הולכים לברור שאריות ולחטט בפחים?

איציק שמולי: איך זה שכל ישראל חברים, ו-40% מתוכנו עריריים ובודדים?

איציק שמולי: איך זה שהעולם מתקדם, טכנולוגי ונאור, אבל כל כך מסובך להבין את פקיד הבנק או להזמין במענה הקולי של קופת-החולים אפילו תור?

איציק שמולי: איך זה שזקן אחד הקים לנו מדינה, ותוך 65 שנה אריכות ימים הפכה מברכה לקללה?

איציק שמולי: ואיך, איך אפשר לעמוד בהנחיות משרד הבריאות להתגוננות מפני קור, שבוא יבוא: חימום הבית ל-24 מעלות, פעילות גופנית ותזונה מלאה, וכל זה ב-1,502 שקל של קצבה עלובה – כל כך הרבה בכל כך מעט.

איציק שמולי: אדוני היושב-ראש, אסיים ואומר: האזרחים הוותיקים מהווים כיום כ-10% מאוכלוסיית ישראל.

איציק שמולי: בשנת 2035 – זה לא עוד כל כך הרבה זמן – הם יהוו כבר 15% מהאוכלוסייה.

איציק שמולי: זה משהו שהמדינה חייבת להיערך אליו, ולהתאים את השירותים שהיא נותנת בתחומי הבריאות, הגריאטריה, החינוך, הפנסיה, הדיור והתחבורה.

איציק שמולי: וכדי לא להטיל את כל האחריות רק על המדינה, בסוף הרבה מאוד מהדברים נופל וקם עלינו כחברה.

איציק שמולי: גם היחס שלנו כיחידים ממשיך להגדיר יום-יום את החוסן הפנימי שלנו כמדינה.

איציק שמולי: ערבות הדדית היא זו המעניקה אנושיות לחברה ומציידת אותה במצפן ערכי שמאיר את הדרך.

איציק שמולי: לכן חובתנו להזכיר לעצמנו מדי יום שקשיש הוא אדם ולא רהיט שנשכח, אדם שהספיק לפרוץ דרך, לטעת עץ ולבנות בית בפרויקט ההתחדשות שלנו כעם, כחברה וכמדינה.

איציק שמולי: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת שמולי.

יולי יואל אדלשטיין: אני מזמין את חבר הכנסת טלב אבו עראר.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת שמעון סולומון.

טלב אבו עראר: מכובדי היושב-ראש, מכובדי השר, חברי הכנסת, ראשית כול, אני מברך את כל הקשישים באשר הם ביום הקשיש הבין-לאומי.

טלב אבו עראר: רציתי להזכיר כאן, בקצרה, את ההיסטוריה של הקשיש במגזר הערבי.

טלב אבו עראר: האדם הזה היה מנהיג של שבט, של משפחה, והוא כאילו בעל המעמד הראשון במשפחתו ובשבטו.

טלב אבו עראר: פתאום הוא נהיה קשיש, ועם השינויים, בחלוף הזמן, הוא נשאר בודד.

טלב אבו עראר: אחרי שהיה במעמד שהוא מיישב סכסוכים, פותר בעיות, מסייע, עוזר לכל מי שמבקש ממנו עזרה, פתאום הוא בודד, לבד, ומקבל סיוע מהביטוח הלאומי.

טלב אבו עראר: השאלה היא: האם הסיוע שהוא מקבל מספיק לו או לא מספיק?

טלב אבו עראר: אני אומר שכן – לא מספיק, ורובם של הזקנים, של הקשישים, הוא מתחת לקו העוני.

טלב אבו עראר: זה במדינה בכלל, יהודים וערבים, ובמיוחד במגזר הבדואי בנגב.

טלב אבו עראר: גם, הזקנים או הקשישים שחיים ביישובים הבלתי-מוכרים, בפזורה – שם אף אחד לא מכיר אותם.

טלב אבו עראר: משוללי זכויות, לחלוטין לא זוכים לשירותים מינימליים של הרווחה.

טלב אבו עראר: ולכן המדינה – אנחנו חיים במדינה דמוקרטית שהיא מזניחה, מפקירה אזרחים ותיקים, זקנים, קשישים.

טלב אבו עראר: ולכן, מה שבאמת כואב יותר מזה – איך במדינה דמוקרטית, איך במדינה דמוקרטית קורה דבר כזה שהורסים בית של קשיש.

טלב אבו עראר: אני ביקשתי לפני זה מיושב-ראש הכנסת להציג כאן תמונות של זקנים – לא רק זקנים, אלא גם נכים על כיסא גלגלים.

טלב אבו עראר: הרסו לו את הבית והוא ככה עושה עם היד ליד ביתו ההרוס.

טלב אבו עראר: מי שהורס, מי שנותן הוראה, מי שנותן צו להרוס את ביתו של קשיש, אני לא חושב שיש לו בלב רחמנות.

טלב אבו עראר: אפילו רחמנות של חיה אין לו כלפי אדם.

טלב אבו עראר: הורס את ביתו בלי שימצא לו תחליף, או שיעביר אותו למקום נאה; מפקיר אותו ומשאיר אותו.

טלב אבו עראר: מדינה דמוקרטית – תתביישו לכם.

טלב אבו עראר: אל תגידו "מדינה דמוקרטית", תגידו "מדינה גזענית", במיוחד ביום הקשיש הזה, כשהקשיש הוא הקורבן, הוא המושפל, הוא המוזנח.

טלב אבו עראר: תתעוררו.

טלב אבו עראר: על כמה גרושים שאתם נותנים מהביטוח הלאומי, עושים כבוד לקשיש – לא זוכה למעמד שהוא אמור לקבל.

טלב אבו עראר: וגם ביום הזיכרון לטבח בכפר-קאסם – הרי היו גם זקנים באלו שנטבח בהם או שנרצחו על-ידי משמר הגבול הישראלי.

טלב אבו עראר: ביום הקשיש הזה, לפחות על הירצחם של אלו, נא להביע חרטה, התנצלות, לפחות כלפי נכדיהם ומשפחותיהם של הזקנים, של הקשישים שנרצחו, כשהם בחזרתם מעבודתם אל ביתם.

טלב אבו עראר: חברים, אני באמת רוצה לסיים את דברי בכך שניתן כבוד, עזרה, סיוע, שהממשלה תתעורר ותשפר את מצבם של הזקנים בארץ הזאת.

טלב אבו עראר: כי אולי רק מטעם הבושה, אם לא באמת מושיטים יד לצדקות כאלה – יש כאלה שאין להם מה לאכול, יהודים וערבים.

טלב אבו עראר: אני בעצמי גר בנגב.

טלב אבו עראר: בבאר-שבע יש זקנים, גם יהודים – אין להם מה לאכול.

טלב אבו עראר: אני בעצמי מסייע להם.

טלב אבו עראר: באמת, זה המצב, זה המצב הגרוע.

טלב אבו עראר: ואנחנו מדברים על ביטחון, כל התקציב עובר לביטחון, והתקציב שעובר להריסות בתים – תפסיקו להרוס בתים, תנו לקשישים את הכסף הזה.

טלב אבו עראר: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת טלב אבו עראר.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את חבר הכנסת שמעון סולומון, ואחריו נשמע את הסיכום מפי השר לאזרחים ותיקים, חבר הכנסת אורי אורבך.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

שמעון סולומון: כבוד היושב-ראש, חברי כנסת, כבוד השר, אורחים, כמו שקודמי אמרו, היום מצוין יום האזרח הוותיק ויום הקשיש הבין-לאומי.

שמעון סולומון: במחצית השנייה של המאה ה-20 חל גידול דרמטי במספר הזקנים בני ה-65, ולכן עד שנת 2025 מספר הזקנים עומד לעלות ולהוות 11% מכלל האוכלוסייה.

שמעון סולומון: העלייה בתוחלת החיים היא אחד ההישגים הגדולים של המאה ה-20, אולם היא מציבה אתגרים שלא היו בעבר.

שמעון סולומון: על-פי הערכות של ארגון הבריאות העולמי, בני המשפחה של הקשישים הנזקקים לטיפול ממושך, כמו גם גורמים לא פורמליים העוסקים בתחום, יתקשו להדביק את העלייה בצרכים בתחום זה ללא היערכות הולמת של המדינות.

שמעון סולומון: ומדינת ישראל אינה יוצאת דופן מהבחינה הזאת, כי היא נהנית מפירות הקידמה, המתבטאים ביכולתה להאריך את חיי תושביה, אך עליה לעמוד באתגרים שפירות אלו מציבים.

שמעון סולומון: עד שנת 2025 עתידה אוכלוסיית בני ה-65 ומעלה בישראל להכפיל את עצמה ולעלות ל-1.2 מיליון נפש.

שמעון סולומון: חלקה של קבוצה זו באוכלוסייה עתיד לעלות ל-12.7%.

שמעון סולומון: מדינת ישראל אינה עומדת כיום באתגרים.

שמעון סולומון: מצב האוכלוסייה הקשישה בישראל לא טוב, וזה בלשון המעטה.

שמעון סולומון: אנו רואים את חומרת המצב בכל תחומי החיים: בריאות, רווחה, חינוך הנוער ביחס לזקן, וכמובן אלימות נוער כלפי הקשישים, כפי שציין בפרוטרוט חבר הכנסת שמולי.

שמעון סולומון: לפחות בקדנציה הזאת אפשר לראות איזו התייחסות מסוימת: לאחר הרבה שנים מתמנים גם שר לענייני אזרחים ותיקים במשרה מלאה, גם שר הרווחה וגם שרת הבריאות, ואני מניח שייתנו לזה חשיבות.

שמעון סולומון: זה מראה את החשיבות ואת התפיסה.

שמעון סולומון: אני מקווה מאוד שמצבם ישתפר.

שמעון סולומון: הנתונים כיום מעידים על הזנחה ארוכת שנים של מדינת ישראל כלפי אזרחיה הוותיקים.

שמעון סולומון: אחד מכל חמישה קשישים מעיד כי חווה התעללות; אחד מכל ארבעה קשישים מעיד על הזנחה.

שמעון סולומון: בכל שנה מגיעות למשטרת ישראל כ-300,000 תלונות על עבירות המבוצעות נגד אוכלוסייה מבוגרת.

שמעון סולומון: אלו נתונים גבוהים באופן משמעותי ביחס למדינות המערב.

שמעון סולומון: מדינת ישראל היא מדינה צעירה, צעירה מאוד.

שמעון סולומון: לידי כל אחד מאתנו נפלה הזכות לחיות בחברה יחד עם דור המייסדים.

שמעון סולומון: בזכותם אנחנו כאן היום.

שמעון סולומון: במדינות אחרות מייסדי המדינות הם בגדר זיכרון היסטורי רחוק; כאן הם חיים בינינו.

שמעון סולומון: חברה חזקה נמדדת ביחסה לאוכלוסיות החלשות החיות בקרבה.

שמעון סולומון: יש לנו את הזכות והיכולת לסייע לאזרחינו הוותיקים לחיות בכבוד בגיל השלישי.

שמעון סולומון: זוהי זכותנו כאזרחים וחובתנו כמדינה, כמובן.

שמעון סולומון: בקהילה האתיופית, שאני בא ממנה, ואני מניח שגם בקהילות אחרות, להיות זקן נחשב לכבוד גדול.

שמעון סולומון: זקני העדה הם האנשים בעלי המעמד הגבוה ביותר בקהילה ומהווים דוגמה לצעירים.

שמעון סולומון: עד היום אנחנו הצעירים עושים תחרות בינינו, בין האחים, אצל מי יהיה המבוגר בשבת, אצל מי יהיה בחג.

שמעון סולומון: אין לנו עדיין – אנחנו משמרים את זה מתוך מה שהסברתי קודם.

שמעון סולומון: לא צריך לשכוח אותם, כי הם העבר והם העתיד.

שמעון סולומון: בתקציב המדינה האחרון הקצה משרד האוצר 600 מיליון שקלים לחמש השנים הבאות לטובת קרן לרווחת ניצולי השואה החיים בקרבנו.

שמעון סולומון: פרויקטים נוספים יצאו לדרך במשרד הרווחה ובמשרד לאזרחים ותיקים.

שמעון סולומון: תהליכים אלו הם חשובים מאין כמותם ומבורכים, אך על מנת לשנות את פני החברה ביחסה לאוכלוסייה המבוגרת בטווח הארוך על מדינת ישראל לרכז את ההשקעה בחינוך, כמו בגילים הצעירים: "והדרת פני זקן".

שמעון סולומון: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת סולומון, תודה לכל הדוברים.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את השר לאזרחים ותיקים, חבר הכנסת אורי אורבך, מיוזמי היום הזה בכנסת.

אורי אורבך: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, כן, המצב מדאיג, אבל לא צריך לתאר אותו כמדאיג יותר ממה שהוא באמת.

אורי אורבך: חבר הכנסת סולומון מנה פה 300,000 תלונות בשנה על אלימות כלפי קשישים.

אורי אורבך: זה לא המספר, כמובן.

אורי אורבך: יש כ-2,000 תלונות על אלימות כלפי קשישים.

אורי אורבך: כמובן שיש עוד – לא תלונות, אלפי מקרים שאינם מדווחים מפאת חוסר היכולת של הנפגעים להתלונן.

אורי אורבך: וזה נכון המספרים שאמרו כאן, רובם ככולם, לגבי העוני, של 20% שהם עניים אחרי תשלומי ההעברה והקצבאות.

אורי אורבך: ללא זה, המצב אפילו יותר גרוע.

אורי אורבך: ואני מודה שאני, כשר לאזרחים ותיקים, בדילמה מסוימת, ואני רוצה לשתף את חברי כאן בדילמה הזאת.

אורי אורבך: המצב של מי שסובל מקרב הקשישים הוא באמת קשה, והסיעודיים ונזקקי הרווחה מבין הקשישים דורשים תשומת לב מיוחדת והשקעת משאבים גדולה.

אורי אורבך: אבל יש המוני קשישים שצופים בנו עכשיו, ובכלל שומעים את הדיבורים על אלימות כלפי קשישים, ועל העוני, ועל התחלואה, ועל המצוקה, והם אומרים: רגע, לא, אצלנו פחות או יותר הכול בסדר.

אורי אורבך: יש המוני קשישים – בעיקר הצעירים שבהם, אלו שהם בשנים הראשונות שאחרי פרישה – שכשהם קוראים בעיתון "קשישה נדרסה בפרדס-חנה" והם קוראים שהיא בת 60 והם בני 70, הם אומרים: טוב.

אורי אורבך: הרבה פעמים הקשיש והישיש והזקן זה מישהו אחר, זה לא אנחנו.

אורי אורבך: אצלנו הכול בסדר, הם אומרים.

אורי אורבך: כי יש הרבה מאוד אנשים זקנים בישראל – גם המילה זקנים, השר מרשה להשתמש בה, מילת כבוד – הרבה זקנים בישראל בסך הכול מרוצים מחייהם.

אורי אורבך: ויש הרבה מה לשפר גם ביחס אליהם.

אורי אורבך: ולכן, כשאנחנו באים לפה ובדין ובצדק אומרים: יש אלימות כלפי קשישים ויש רעה ויש תחלואה, אנחנו באים לתקן, אבל במידה מסוימת צובעים את כל אוכלוסיית הקשישים כאוכלוסייה נזקקת, כאוכלוסיית רווחה.

אורי אורבך: במאמר מוסגר אומר שחלק מניצולי השואה מתנגדים להעברת הטיפול בהם למשרד הרווחה ומעדיפים שזה יהיה במשרד האוצר בגלל העניין הזה של דימוי.

אורי אורבך: ויש לנו עניין, כשאנחנו כמשרד ובכלל כחברה רוצים להגיד שהקשישים הם חלק מהחברה, לא לצבוע את כולם כנזקקים, ומהצד השני – לטפל בנזקקים.

אורי אורבך: בעיה.

אורי אורבך: כשאנחנו עושים כאן תערוכה של חברי כנסת, סבים ונכדים, אנחנו משדרים לחברי הכנסת, ובאמצעותם לציבור, שזיקנה זה טוב.

אורי אורבך: כיף.

אורי אורבך: יש לנו משפחה, אנחנו רואים דור שלישי.

אורי אורבך: איזו הנאה, איזה אושר, איזה יופי.

אורי אורבך: ויש רבים, רבבות כאלה.

אורי אורבך: אבל כשאנחנו נאלצים לדווח בעיתון או כאן בכנסת על תקיפה של זקנים, ואם זה בשבועיים שלפני יום השואה פתאום תראו שיש הרבה יותר תקיפות – יש פה אדם שהיה הרבה שנים במשטרה.

אורי אורבך: אין יותר תקיפות לפני יום השואה.

משה מזרחי: אכן כן, אבל לא מעט.

אורי אורבך: יש כל השנה, לצערנו, אותו מספר.

אורי אורבך: 150 תקיפות אלימות כלפי קשישים מדווחות למשטרה, אבל לפני יום השואה המודעות של התקשורת והרצון להתעסק בזה מביאים את הרצף.

אורי אורבך: אנחנו צריכים להיות מודעים לעניין הזה בכל ימות השנה.

אורי אורבך: אבל הבעיה של הקשישים היא לא האלימות כלפי הקשישים.

אורי אורבך: הבעיה של קשישים רבים, ופה במספרים מאוד גדולים, היא החשש, הבדידות, הרעש הפתאומי בדלת.

אורי אורבך: לא, בלי אלימות, בלי הזדון, בלי התערבות של משטרה.

אורי אורבך: לכן לנו, כחברה, יש תפקיד להילחם בתופעות המכוערות של אלימות ושל זדון ושל ניצול, גם על-ידי חברות של צרכנות שמוכרות להם כל מיני דברים שהם לא צריכים במחירים שלא קיימים.

אורי אורבך: אבל גם להגיד לזקן הרגיל בן ה-67, בת ה-62 ומעלה, בן ה-70, 75: אנחנו רוצים אותך, אנחנו צריכים אותך, אל תלך.

אורי אורבך: וקשה לשנות דפוסי מחשבה כאלה בחברה, כי בדימוי שלנו זה אדם זקן.

אורי אורבך: הוא עד גיל 65 עבד, חי ארבע שנים, חמש שנים, אם הוא אשכנזי הוא מדבר יידיש, ומת.

אורי אורבך: ככה זה היה עד לפני 40 שנה, כולנו כבר פחות או יותר היינו כאן על פני האדמה.

אורי אורבך: זה היה זקן: עבד 40 שנה, חסך לפנסיה ארבע שנים, נפל ומת.

אורי אורבך: ברוך השם, באה מערכת הבריאות, המחקר, החיסונים, והוסיפה לנו – אמרתי ברוך השם?

אורי אורבך: בעזרת השם וחוכמתו של האדם – עוד שנות חיים.

אורי אורבך: הממוצע היום הוא 80 לגברים, 83–84 לנשים.

אורי אורבך: קיבלנו במתנה עוד עשר שנות חיים.

אורי אורבך: כל עשור קיבלנו – וזה כבר 160 שנה.

אורי אורבך: אני לא זוכר, הייתי אז צעיר לפני 160 שנה, אבל ב-160 השנים האחרונות, וגם ב-40 שנה האחרונות – כל עשור עוד שנתיים וחצי.

אורי אורבך: בציור גס קצת אני אומר שבכל יום שאנחנו חיים על פני האדמה הזאת נצברת לנו בתוכנית חיסכון עוד מתנה קטנה של שש שעות חיים – עוד שש שעות ועוד שש שעות ועוד שש שעות כל יום.

אורי אורבך: רבע יממה ואנחנו מקבלים עשור בסוף חיינו.

אורי אורבך: אבל זה לא מספיק לקבל את המתנה הנפלאה הזאת.

אורי אורבך: הרי אם היינו אומרים לכל אחד מכם: אדוני, אנחנו רוצים לתת לך מתנה, קח עשור.

אורי אורבך: איפה אתה רוצה שנניח לך אותו?

אורי אורבך: אנשים היו בהתחלה אומרים: בגיל 30 עד 40, מ-20 עד – אבל אז היינו אומרים: אבל יש לנו תנאי קטן, כדרכן של מתנות בעייתיות – בעשר השנים האלה אתה לא יכול לעבוד.

אורי אורבך: אתה צריך לחיות מ-4,000–5,000 שקל.

אורי אורבך: לא, לא, לא, תודה – יגידו לנו הרבה אנשים.

אורי אורבך: לא, לא, איך אני אחיה מ-4,000–5,000 שקלים?

אורי אורבך: אבל זה בעצם מה שאנחנו אומרים לזקנים.

אורי אורבך: אז רוב האנשים יגידו: טוב, אז תיתן לי את זה בסוף.

אורי אורבך: עכשיו יש לי ילדים לגדל, יש לי הוצאות.

אורי אורבך: תן לי את זה בגיל 70.

אורי אורבך: אז המדינה נותנת לנו את זה בגיל 70 עד 80.

אורי אורבך: נותנת לנו את כל השש שעות, שש שעות, שש שעות – את עשר השנים האלה.

אורי אורבך: ועכשיו נראה אתכם חיים.

אורי אורבך: קשה מאוד.

אורי אורבך: לא מספיק לתת עשר שנים, צריך למלא אותן בתוכן ובאפשרות לחיות, להתפרנס, אם יש לך כסף בפנסיה וכל הזכויות; להתנדב, ללמוד, לבלות בלי חסרון כיס.

אורי אורבך: ופה, המערכות של המדינה, המערכות הגדולות של המשרדים הגדולים וגם המערכת הקטנה שלנו, צריכות ליצוק תוכן, כדי ש-10 ו-15 ו-20 שנה, כל אחד לפי אורך חייו, יהיו שנים טובות ומועילות.

אורי אורבך: ואנחנו כמשרד מטה – אמרו לי: בוא, תקבל, תהיה שר מטה.

אורי אורבך: כשממציאים, אתם יודעים, מילים כאלה אתה חושד, אבל מצאתי איזו נחמה במילה הזאת "משרד מטה" – זה משרד שמטה את המשרדים האחרים.

אורי אורבך: מטה זה פועל.

אורי אורבך: צריך להטות: להטות את משרד הבריאות לטובת הקשישים, ואנחנו נטה את משרד הרווחה לטובת הקשישים קצת יותר ממה שהוא פועל, ואת הביטוח הלאומי ואת משרד האוצר.

אורי אורבך: נטה אותם.

אורי אורבך: הייתם פעם בנתב"ג?

אורי אורבך: בטח הייתם פעם.

אורי אורבך: ה"בואינגים" הגדולים חונים רחוק, ואז מביאים טרקטור קטן והוא גורר את ה"בואינגים" לטרמינל.

אורי אורבך: טרקטור קטן.

אורי אורבך: אנחנו המשרד של הטרקטור.

אורי אורבך: ה"בואינג" של משרד הבריאות צריך להביא אותו לטרמינל של הקשישים, וה"בואינג" של משרד הרווחה ושל האוצר.

אורי אורבך: והם רוצים לבוא.

אורי אורבך: קצת קשה להם, הם עושים קצת קרעכצן – סליחה על המילה בערבית – אבל הם, הם רוצים.

אורי אורבך: אנשים אומרים: זקנים – פה, חברי כנסת, אנשים.

אורי אורבך: אני אומר להם: מדובר בכם, לא רק בזקנים של היום.

אורי אורבך: אתם בני 40, אתם בני 50 – פה במקרה כולנו יותר צעירים.

אורי אורבך: בעוד 20 שנה בעיות האקטואריה – אנשים שומעים "אקטואריה", מתחבאים מתחת לשולחן; נשמע מילה גדולה כזאת במדורים ורודים של כלכלה כשלפעמים הדבר הוורוד היחיד בה זה הדפים של המוספים.

אורי אורבך: מתחבאים מתחת לשולחן.

אורי אורבך: אבל מדובר על העתיד שלכם.

אורי אורבך: אם אנחנו לא נמלא בתוכן ובמשאבים, בכסף, כן – כמה מפרישים לפנסיה?

אורי אורבך: כמה היא קצבת זיקנה?

אורי אורבך: איך אנחנו מתייחסים לביטוח הלאומי?

אורי אורבך: – לא יהיה בסוף.

אורי אורבך: אז מה יעשו כשלא יהיה?

אורי אורבך: אז אני יודע, לא יפסיקו ביום אחד, אבל יצטרכו לקצץ בחצי, במחצית, את הקצבאות, ולמצוא כל מיני טריקים אחרים.

אורי אורבך: לכן הממשלה הזאת, בהנחיית ראש הממשלה, הקימה ועדה בראשות ראש המועצה הלאומית לכלכלה יוג'ין קנדל, בראשותי ובראשות משרדנו.

אורי אורבך: אני לא אוהב להגיד את המילה הזאת, כי הארץ מלאה ועדות, אבל קצבו לנו זמן, שלושה חודשים, להגיש המלצות בנושא תעסוקת קשישים.

אורי אורבך: אנחנו בוחנים את כל נושא הזדקנות האוכלוסייה, שמשנה באופן דרמטי את חייהם של האנשים ואת כלכלת ישראל, ובכל פרק זמן של כמה חודשים נעסוק בתחום חשוב אחר.

אורי אורבך: התחום הראשון יהיה שילוב בתעסוקה.

אורי אורבך: אנחנו צריכים למצוא דרכים שאנשים שרוצים ויכולים לעבוד, עוד לפני שמעלים את גיל הפרישה ולפני השינויים המבניים, יוכלו לעבוד בלי שישלמו על זה קנס; שבן-אדם שהולך לעבוד אז לא כל הקצבאות שלו אחרי גיל 67 יושעו, יבוטלו.

אורי אורבך: לפתור כל מיני חסמים.

אורי אורבך: אתם יודעים, חייל משוחרר זוכה לעבודות מועדפות.

אורי אורבך: אולי גם קשיש שעבד כל כך הרבה שנים – יש עבודות מסוימות שמתאימות לקשיש ולתת לו עבודה מועדפת?

אורי אורבך: ישתלם לכולם.

אורי אורבך: יש מקצועות מסוימים במחסור.

אורי אורבך: אנחנו הצענו מסגרת של שנת שירות לאזרח הוותיק.

אורי אורבך: אנחנו בונים עכשיו את התוכנית, וגם היא תוגש בתוך כמה חודשים.

אורי אורבך: אזרח ותיק, הוא לא רוצה לעבוד, אבל הוא רוצה 10–12 שעות שבועיות להתנדב – בביטחון פנים, במערכת החינוך, ברווחה, בבריאות.

אורי אורבך: אנחנו זקוקים למתנדבים שלא תופסים מקומות עבודה.

אורי אורבך: והם יעבדו והם יהיו במסגרת והם לא יהיו לבד בבית; הם לא יחלו במחלה הנוראה של הדור הזה, מחלת הבדידות, ויקבלו או הטבות מסוימות או גמלה; אנחנו מנסים למצוא עכשיו את המשאבים המדויקים כיצד להיטיב את חייהם של אלו שמתנדבים.

אורי אורבך: אבל הם יישארו במעגל הזה.

אורי אורבך: ויש התלהבות, ברוך השם, מכל המשרדים.

אורי אורבך: התלהבות זה לא רק מחיאות כפיים; התלהבות שיהיה לה גם ביטוי במשאבים הקיימים של המשרדים, כדי שכמה שיותר אנשים יהיו שותפים.

אורי אורבך: אנחנו מנסים לבנות את יום הקשיש, אבל לא פעם בשנה, באוקטובר.

אורי אורבך: למה שלא יהיה כל שבוע, נגיד יום שלישי, יום הקשיש?

אורי אורבך: ביום הזה יהיו הנחות – של בתי-עסק פרטיים, זה לא יעלה למדינה.

אורי אורבך: קולנוע.

אורי אורבך: אתם יודעים, שלחנו את כל הקשישים ביולי-אוגוסט לבתי-קולנוע ב-10 שקלים.

אורי אורבך: שישה ימים, מאמצע יולי עד סוף אוגוסט.

אורי אורבך: 30,000 קשישים רצו לקולנוע כאילו לא ראו סרט מעולם.

אורי אורבך: לחלק מהם יש.

אורי אורבך: חלק מהם התקשרו אלי, הם יכולים לקנות את הקולנוע בעצמו, אבל הם שמחו שמישהו מתייחס אליהם ואומר להם: תצאו, תבלו, תיהנו כל עוד אתם יכולים, כל עוד אתם בריאים.

אורי אורבך: זה עניין של יחס, של תשומת לב.

אורי אורבך: אבל אלה המבוססים.

אורי אורבך: זה כמובן לא פוטר אותנו לרגע אחד מלדאוג לחלשים ולנדכאים, ולאלו שזקוקים לעזרה.

אורי אורבך: לפעמים אני מסתכל על קשישים במקומות מסוימים, ואני אומר:

אורי אורבך: אם הם היו ילדים, היו מוסרים אותם לאימוץ.

אורי אורבך: אם הזקן הזה היה בן שלוש, ושוכב במצב הזה במיטה, ומקבל את רמת הטיפול הזאת, רשויות הרווחה היו באות, בגלל תלונות של השכנים או של מישהו, והיו לוקחים אותו לאימוץ.

אורי אורבך: אבל זקן, אומרים, הוא זקן, יש לו משפחה, הוא מסתדר לבד.

אורי אורבך: הם לא.

אורי אורבך: וזה גם לא כל כך אטרקטיבי לאמץ זקן.

אורי אורבך: אז כשאני מדבר על הזקן החזק, היציב, שרוצה ללמוד, לבלות – אנחנו נפתח כיתות גמלאים בתיכונים ברחבי הארץ, במסגרת פיילוטים שכבר יצאו לדרך.

אורי אורבך: אבל יש את אלה שלא יכולים, והם לא ילכו לסרט, והם לא ילכו לכיתת גמלאים, ולא ללמוד תורה, ולא לעשות עוד הרבה מאוד דברים.

אורי אורבך: אסור לנו לשכוח את החלשים ביותר.

אורי אורבך: אנחנו עכשיו מקימים בבתי-החולים, אחרי פיילוט מוצלח שהפעלנו בבית-החולים שיבא, יחידות סגולה לאזרחים ותיקים, ככה זה נקרא.

אורי אורבך: יש עובדת סוציאלית בכל מקום.

אורי אורבך: זו יוזמה של פרופסור רוטשטיין מבית-החולים שיבא, וכל אזרח ותיק שמתאשפז – משתדלים להגיע לכולם – כשהוא יוצא מבית-החולים, או במהלך שהותו שם, הוא או בני משפחתו יקבלו מידע על הזכויות שלו.

אורי אורבך: אנשים לא יודעים את הזכויות שלהם.

אורי אורבך: אנחנו מפנים אותם למרכז המידע שלנו, למקומות אחרים, בביטוח הלאומי, שידעו מה מגיע להם, ומי מלווה אותו אחר כך הביתה.

אורי אורבך: והנה, יש מתנדב שמלווה אותו.

אורי אורבך: זה פועל בבית-החולים שיבא, עד סוף השנה יפעל במתכונת הזאת, עם עובדת סוציאלית בשכר ועם מתנדבים סביבה.

אורי אורבך: יודיעו את הזכויות של כל האזרחים הוותיקים המאושפזים.

אורי אורבך: ועוד שורה שלמה של פעולות שאנחנו עושים במחקר ובפיתוח ידע.

אורי אורבך: ואנחנו גם צריכים למצוא דרך – אני אומר את זה גם למשרד הרווחה, יש פה משפט פרדוקסלי: למצוא את אלה שאנחנו לא מוצאים.

אורי אורבך: זה נכון בכל מערכת.

אורי אורבך: אתם יודעים, כולם רשומים ברווחה, וכולם רשומים בביטוח הלאומי, אבל יש כאלה – אני לא יודע כמה הם אפילו, אם הם 500, 5,000 או 30,000 – שהם לא בתוך הלופ הזה של הטיפול, איכשהו, שבאה עובדת סוציאלית פעמיים בשנה לראות שיש עובד זר.

אורי אורבך: לא, הם מוטלים באיזה מקום.

אורי אורבך: אולי באיזה בית-אבות ציבורי, סיעודי, שחוסכים עליהם שם בחיתולים.

אורי אורבך: חוסכים עליהם.

אורי אורבך: זקנים זה עסק טוב מאוד לחסוך עליו, שתדעו.

אורי אורבך: אם הייתי מתעניין רק בעסקים – נגיד שאין ערכים ואין מוסר ואין כלום – אני חושב שזה יכול להיות עסק לא רע.

אורי אורבך: זקנים בודדים, זקנים עריריים וגלמודים, אוה, זה עסק כלכלי נפלא.

אורי אורבך: כפל מבצעים: גם זקנים, גם גלמודים.

אורי אורבך: אתם יודעים איזה סיבוב אפשר לעשות עליהם?

אורי אורבך: להחליף להם חיתול פעם ביום.

אורי אורבך: הרווחת חיתול שלם.

אורי אורבך: כי הרי אף אחד לא בא, לא מתעניין.

אורי אורבך: לכן אני חוזר בסיום דברי למה שאמרתי בהתחלה.

אורי אורבך: זה מין דילמה, מלכוד כזה, שאנחנו רוצים להגיד: אין מדינה ויש לה אזרחים ותיקים; אזרחים ותיקים הם אזרחים, כמו כולם, הם חלק מהמדינה.

אורי אורבך: זאת המדינה, זאת דמותה.

אורי אורבך: הם לא חיצוניים למערכת.

אורי אורבך: ולא, זהו, הגעתם לגבולות 67 – כמובן, של הגיל – הגעתם למספר 67, ועכשיו תסתדרו לבד.

אורי אורבך: קחו את הקצבה שלכם וגמרנו.

אורי אורבך: לא.

ראובן ריבלין: אני כבר באוברדרפט.

אורי אורבך: עד מאה-ועשרים, לא רואים עליך.

אורי אורבך: הם אנשים שמהווים את החברה שלנו, וזו המחויבות שלנו.

אורי אורבך: אז הדילמה היא כאמור, כל אלה שטוב להם, שהם נוהגים, והם בריאים, והם מבלים, והם לומדים, והם רוצים לעבוד, והם רוצים להתנדב, אנחנו צריכים להגיד: אלה האזרחים המועילים והיצרניים.

אורי אורבך: ובצד השני, לא לשכוח לרגע את ה-10%, את ה-20%, אולי את ה-30% הזקוקים כל כך לעזרתנו.

אורי אורבך: כי דמותה של החברה נמדדת ביחס לחוליה החלשה שלה.

אורי אורבך: ומטבע הדברים, אחוז הקשישים העניים והחלשים – כמובן, גם מבחינה בריאותית – הוא אחוז גבוה יותר.

אורי אורבך: אני חושב שאם אנחנו נפעל בשותפות, כל משרדי הממשלה – אבל גם אתם, ידידי חברי הכנסת; אתם מוזמנים להציע לנו רעיונות, יוזמות משרדיות, ממשלתיות, וכמובן הצעות חוק.

אורי אורבך: אנחנו משתדלים להילחם על כל הצעת חוק שלכם כאילו היא שלנו.

אורי אורבך: גם הצעות החוק הלא-הגיוניות, לפעמים, שבאות מהבית הזה, תפקידנו למצוא את החיוב שבהן.

אורי אורבך: אנחנו לא נצליח בכל הצעת חוק, אבל יש לנו עניין להעלות את המודעות לכך שזה נושא חשוב, שזה נושא הכרחי.

אורי אורבך: לא בגלל שגם אנחנו נגיע לשם, אלא בגלל שיש הרבה אנשים שהם שם.

אורי אורבך: 830,000 אנשים מבוגרים, טובים, יצרניים, מועילים.

אורי אורבך: ואחרים, שהיו יצרניים והועילו, ואנחנו חייבים להם כל כך הרבה.

אורי אורבך: אני מזמין, לסיום, אתכם, ידידי, להיות שותפים – תראו את התערוכה היפה; תראו דברים שאנחנו עושים גם כאן בכנסת.

אורי אורבך: תודה, אדוני היושב-ראש, על זה שאתה נענה לכל הגחמות.

אורי אורבך: נמשיך להציף אותך.

אורי אורבך: אנחנו משתמשים בכנסת כדי להביא דברים לתודעת הציבור.

אורי אורבך: ואנחנו מזמינים גם את הצופים וגם אתכם, אם יש בעיות, גם פרטניות של אנשים, אנחנו נהיה הלוביסטים של כל הזקנים בישראל.

אורי אורבך: מעבר למה שאנחנו יכולים לטפל, אנחנו פונים למשרדים האחרים: הרווחה, הבריאות, האוצר, ה"בואינגים" הגדולים.

אורי אורבך: הטרקטור שלנו יגרור אותם לטרמינל של הקשישים.

אורי אורבך: אנחנו רק צריכים שתעזרו לטרקטור הזה בעוד קצת דחיפות קטנות שלכם, ונהיה כולנו שותפים במשימה חשובה מאין כמוה לכל אזרחי ישראל.

אורי אורבך: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לשר לאזרחים ותיקים, חבר הכנסת אורי אורבך.

יולי יואל אדלשטיין: אני חושב שלסיכום אפשר לומר, חברי חברי הכנסת, הדילמה שדיבר עליה השר, מה להבליט, היא דילמה ידועה.

יולי יואל אדלשטיין: אני זוכר אותה בזמנו גם כשר הקליטה; בטוח היא באה לידי ביטוי במקומות נוספים.

יולי יואל אדלשטיין: להבליט את החלשים או להבליט את המוצלחים?

יולי יואל אדלשטיין: אני חושב שציון יום מיוחד כזה בכנסת מאפשר – כפי שהזכירו חלק מן הדוברים – טיפול בבעיות בוועדות, אבל גם להבליט את הדברים היפים.

יולי יואל אדלשטיין: אתמול היה טקס מגן השר לקשישים המתנדבים, טקס מאוד מרגש.

יולי יואל אדלשטיין: והיום, אני חייב לומר שיש את התערוכה היפה והקטלוג היפה – אל תסגיר אותי, חבר הכנסת ריבלין, אבל קצת בכיפוף התקנון אפשרנו לשים אותו כאן על השולחן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת ריבלין או חבר הכנסת אילן גילאון, בתור סבא, חברת הכנסת ציפי חוטובלי – לא להיבהל, לא בתור סבתא – בתור נכדה, מככבים שם.

ראובן ריבלין: – – –

יולי יואל אדלשטיין: אני חייב לומר לך, אדוני השר, אני כל כך התלהבתי מן הצילומים, אבל אני לא איש מקצוע.

יולי יואל אדלשטיין: והיום היה לנו בכנסת אורח, סגן הנשיא ויושב-ראש בית המחוקקים של אורוגוואי.

יולי יואל אדלשטיין: כשחלפנו אתו, אמרתי: אתה חייב לראות את זה, אלו חברי כנסת עם הנכדים שלהם.

יולי יואל אדלשטיין: הדבר הראשון שהוא אמר: מי הצלם?

יולי יואל אדלשטיין: אילו צילומים נהדרים.

יולי יואל אדלשטיין: אז כנראה הדעה הסובייקטיבית שלי היא גם אובייקטיבית.

יולי יואל אדלשטיין: אז יישר כוח לך ולכל אלה שעסקו במלאכה.

יולי יואל אדלשטיין: מי ייתן שמן היום הזה יצאו בשורות גם לקשישים שנזקקים, שזקוקים לטיפול, וגם לאותם פנתרים, בשפה הלא-פרלמנטרית, שמתנדבים ועוזרים ומסייעים, ורוצים לעשות שירות לאומי.

יולי יואל אדלשטיין: מי ייתן שנוכל לתת להם מענה.

יולי יואל אדלשטיין: ציון יום הבטיחות בדרכים

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו עוברים לבעיה כואבת יותר, כי כאן לא נמצא הרבה דברים להיות גאים בהם.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מציינים היום את יום המחויבות הלאומי לבטיחות בדרכים, ביוזמתו של חבר הכנסת חמד עמאר, סגן יושב-ראש הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: נמצאת אתנו גם סגנית שר התחבורה והבטיחות בדרכים, חברת הכנסת ציפי חוטובלי, שתשיב למציעים; הצעות לסדר-היום מס' 1145, 1264, 1272, 1301, 1313, 1325, 1343 ו-1344.

יולי יואל אדלשטיין: דומני שאם יש נושא שהוא מעל ומעבר לאיזושהי מחלוקת, הרי הוא נושא תאונות הדרכים והבטיחות בדרכים.

יולי יואל אדלשטיין: לצערנו, גם כיום תאונות הדרכים גוזלות מאתנו, לשווא, בחטף, ללא הצדקה, את היקרים לנו.

יולי יואל אדלשטיין: משפחות שלמות קורסות אל תהום של אובדן כאשר בן משפחה נהרג בתאונת אופניים, במהלך חציית כביש או בנהיגה ברכב.

יולי יואל אדלשטיין: אין ספק שהגורם האנושי הוא גורם משמעותי ומרכזי באובדן חיי אדם, ולכן צריך להעמיק את החינוך ולהביא לשינוי תרבות הנהיגה; אבל במקביל, השקעה בתשתיות, בבטיחות של כבישים אדומים, בשיפור תשתיות, תתרום באופן מיידי להפחתת התאונות הקטלניות.

יולי יואל אדלשטיין: יום הבטיחות הלאומי לשנת 2013 מתמקד בהגברת המודעות להולכי הרגל ולגורם המהירות כגורם קטלני.

יולי יואל אדלשטיין: רק היום, בנאומים בני דקה, הזכיר לנו חברנו יואל רזבוזוב את התאונה הנוראית שנהרגה בה הולכת רגל אתמול בנתניה.

יולי יואל אדלשטיין: לצערנו זה בקושי בחזקת חדשות, כמעט כל יום אנחנו מתבשרים על מקרים דומים.

יולי יואל אדלשטיין: בשנת 2012 נהרגו בתאונות דרכים 92 הולכי רגל, שהם כשליש מסך כל ההרוגים בתאונות הדרכים.

יולי יואל אדלשטיין: רוב הולכי הרגל ההרוגים נפגעו בתאונות בתחום העירוני.

יולי יואל אדלשטיין: אני מקווה שהמודעות של חברי הכנסת תבוא לידי ביטוי בקידום חקיקה רלוונטית ובמלחמה אמיתית כנגד תאונות הדרכים.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אני מזמין את יוזם הדיון, סגן יושב ראש הכנסת, חבר הכנסת חמד עמאר.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברי הכנסת מוחמד ברכה, עיסאווי פריג', משה מזרחי וכן הלאה.

אחמד טיבי: חבר הכנסת ברכה, שהוא לאורך שנים – – – בגלל סיפור אישי כואב, הוא מהמתמידים בהעלאת הנושא של המאבק בתאונות הדרכים, ולכן הוא היה הראשון להציג את הנושא הזה יחד עם כל האחרים.

יולי יואל אדלשטיין: מאה אחוז.

יולי יואל אדלשטיין: בהחלט, גם חבר הכנסת מוחמד ברכה משתתף בדיון הזה, ואני זוכר את המחויבות שלו.

יולי יואל אדלשטיין: חייבים לציין לטובה גם ח"כים חדשים.

יולי יואל אדלשטיין: נמצא אתנו חבר הכנסת טופורובסקי, שכמו שרבים מאתנו שפעם היו בוחרים נושא כלשהו להעלות אותו כל יום שלישי בנאומים בני דקה – אז זה קצת מגביל אותך, אבל זה חשוב.

יולי יואל אדלשטיין: דומני שאתה כבר כמה וכמה חודשים מעלה את הנושא הכאוב הזה בנאומים בני דקה, כך שכפי שפתחתי ואמרתי זה נושא שמאחד את הקואליציה, האופוזיציה, סיעות שונות, גישות שונות.

יולי יואל אדלשטיין: אני מאוד מקווה שהיוזמות האלה תמשכנה עד שלא יהיה בהן צורך.

יולי יואל אדלשטיין: מי ייתן.

ראובן ריבלין: היושב-ראש, צריך להזכיר לטוב את זאב בילסקי – – –

יולי יואל אדלשטיין: זאב בילסקי, נכון מאוד, עם החוקים שהוא תמיד היה מחוקק.

ראובן ריבלין: – – – ממשיך – – –

יולי יואל אדלשטיין: בקיצור, אני חושב שרבים רבים אפשר להזכיר כאן לחיוב, וטוב שאנחנו עושים את זה, אבל העיקר שנתקדם, ולו קצת, לעבר המטרה.

יולי יואל אדלשטיין: אדוני, חבר הכנסת חמד עמאר, בבקשה.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, כבוד השר, סגנית השר, היום ציינו בכנסת את יום המחויבות לבטיחות בדרכים.

חמד עמאר: אני עומד בראש השדולה מזה כחמש שנים.

חמד עמאר: אנחנו מציינים את היום, ואני מציין את היום הזה זו השנה החמישית.

חמד עמאר: אני חושב שהיום הזה הוא יום חשוב מאוד להעלאת המודעות בציבור, אצל חברי הכנסת, בממשלה.

חמד עמאר: כולנו חווינו, וכמעט כל בית בישראל חווה תאונה קשה, והשכול נכנס להרבה בתים במדינת ישראל.

חמד עמאר: התחלנו את היום הזה בוועדות.

חמד עמאר: התחלנו אותו בוועדת החינוך, שם העלינו את נושא משמרות הזה"ב.

חמד עמאר: זה פרויקט מעולה, ולפי מה שהבנתי בדיון, היום אמורים להפסיק את הפרויקט הזה בגלל בעיות תקציביות.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, הבעיות התקציביות – 5 מיליון שקלים.

חמד עמאר: אם אני אגיד לך, הרוג אחד עולה לקופת המדינה 6 מיליון שקל.

חמד עמאר: בפרויקט הזה כיתות ה'–ו' עוברות הדרכה של עשר שעות.

חמד עמאר: כיתות ו' מתנסות בללמד ולעזור בחציית כביש.

חמד עמאר: אני עצמי מכיר את הפרויקט, כי בשנה שעברה הילדה שלי הייתה חלק מהפרויקט הזה ועזרה לילדים לחצות את הכביש.

חמד עמאר: אני חושב ששר התחבורה – ויושבת אתנו כאן הסגנית – צריך לקחת את הנושא הזה ולהגיע לכל ילד, להגדיל את התקציב, כי היום שמענו שמגיעים רק לכ-1,000 כיתות, ומתוכן רק 70 כיתות במגזר הערבי.

חמד עמאר: צריך להגיע לכל ילד בשכבה, שיקבל את ההדרכה הזאת.

חמד עמאר: הנושא השני שדנו בו היום, בוועדת הכלכלה, הוא מצלמות המהירות.

חמד עמאר: התברר שכבר ב-2003, בהיותו שר התחבורה, השר אביגדור ליברמן אמר שצריך להציב 300 מצלמות, שצריך להתחיל בזה, שאנחנו צריכים לשים אותן כמה שיותר מהר.

חמד עמאר: היום, אדוני היושב-ראש, יש לנו רק קרוב ל-50 מצלמות בכבישים.

חמד עמאר: אין מחלוקת, כולם אומרים שמספר התאונות יורד באזור שיש בו מצלמות.

חמד עמאר: זה הוכח בהורדה של 26% בתאונות הדרכים במקום שיש בו מצלמה.

חמד עמאר: לכן צריך לקחת את הפרויקט הזה, להריץ אותו ולקדם אותו.

חמד עמאר: כמו שאומרים, בצרפת הצליחו להוריד את מספר תאונות הדרכים ב-50% רק על-ידי הצבת מצלמות, קרוב ל-2,000 מצלמות.

חמד עמאר: לקחו את הפרויקט הזה, הציבו מצלמות, הורידו את מספר התאונות ב-50%.

חמד עמאר: כאן המקום להעלות שוב את הנושא של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.

חמד עמאר: אני מעלה בפעם השנייה היום את הנושא של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.

חמד עמאר: הרשות עובדת לפי הוראת שעה.

חמד עמאר: עדיין אין חוק של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.

חמד עמאר: היא התחילה לפעול בשנת 2007 בהוראת שעה, הארכנו את הפעילות שלה בהוראת שעה עד 2017.

חמד עמאר: אני חושב, בשביל הביטחון הכלכלי של האנשים שעובדים שם, שתורמים ונותנים מזמנם, צריך כבר לחוקק חוק לרשות.

חמד עמאר: בנוסף, הרשות אמורה להוריד את מספר תאונות הדרכים – ואנחנו לקחנו על עצמנו, כמדינה, ואמרנו שצריך להוריד את מספר ההרוגים מתחת ל-280 בשנת 2020.

חמד עמאר: תוכנית רב-שנתית – איך יכולים לעשות שם, איך יכולים לעבוד בתוכנית רב-שנתית?

חמד עמאר: בנוסף, ב-2007 התקציב של הרשות היה 550 מיליון שקל, והיום התקציב של הרשות 277 מיליון שקל.

חמד עמאר: אני לא יכול שלא לדבר על המגזר הערבי.

חמד עמאר: אני חייב להעלות את הנושא של המגזר הערבי, כי מספר ההרוגים מהמגזר הערבי הוא יותר משליש, כאשר מספרם באוכלוסייה הוא 20%.

חמד עמאר: כשאנחנו מדברים על יותר משליש, זה אסון.

חמד עמאר: האם הנושא הזה הוא נושא של תשתיות ורק תשתיות?

חמד עמאר: אני אומר לכם, אני שעבדתי במע"צ והייתי גם במשרד התחבורה, זה לא רק תשתיות.

חמד עמאר: אנחנו צריכים להשקיע הרבה תקציבים בתשתיות, אבל זה לא רק תשתיות.

חמד עמאר: זה חינוך, זה תרבות נהיגה, זה תפיסה אחרת של נהיגה.

חמד עמאר: אנחנו צריכים לקחת את הנושא של המגזר הערבי, שהוא הנושא שבאמת יכול להוריד אותנו לחמש המדינות המתקדמות בעולם במספר ההרוגים – שירד שם.

חמד עמאר: אנחנו יכולים להגיע למספר חמש בעולם אם ניקח רק את המגזר הערבי ונקדיש את התקציבים, את ההדרכה, את שינוי התפיסה, את ההכנסה של נושא הבטיחות בדרכים ושל נושא תאונות הדרכים לכל כיתה וכיתה.

חמד עמאר: תפיסה אחרת, תפיסה אחרת של נהיגה, תפיסה אחרת של ממשלה בהשקעה בתשתיות, כי צריך להשקיע גם ליד בתי-ספר.

חמד עמאר: אתה מדבר, כשאתה שומע על תאונות חצר במגזר הערבי – כמעט כל תאונות החצר הן רק במגזר הערבי.

חמד עמאר: זה חייב להיפסק.

חמד עמאר: חייב להיפסק.

חמד עמאר: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת חמד עמאר.

יולי יואל אדלשטיין: אני מזמין את חבר הכנסת מוחמד ברכה – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת עיסאווי פריג'.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עמאר גם מוזמן לתפוס את מקומי ולהמשיך לנהל את הדיון הזה.

מוחמד ברכה: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אין ספק שנושא הבטיחות בדרכים הוא נושא שמלווה הרבה משפחות במדינה והוא גם נושא שאמור להעסיק את הכנסת, ואני מברך על עצם קיום הדיון.

מוחמד ברכה: אני חושב שזה לא מספיק.

מוחמד ברכה: הייתה פעם ועדת משנה לצד ועדת הכלכלה, שעסקה באופן קבוע בעניין של הבטיחות בדרכים, והייתה ועדת חקירה פרלמנטרית שעבדה, נדמה לי במהלך של שתי קדנציות – – –

חמד עמאר: עדיין יש ועדת משנה, ודוד צור עומד בראשה – בוועדת הכלכלה.

מוחמד ברכה: ועדת חקירה פרלמנטרית שעמד בראשה חבר הכנסת לנגנטל מהמפד"ל.

מוחמד ברכה: אני הייתי חבר בוועדה, ויצאו מתחת ידינו דוחות, לדעתי מאוד חשובים.

מוחמד ברכה: אני חושב שטוב שהכנסת תעסוק בנושאים שדווקא חוצים את הבית הזה – גם סיעות, גם קואליציה, גם אופוזיציה וגם ציבורים שונים – כי זה נושא שאמור להעסיק את כולם.

מוחמד ברכה: אני רוצה לציין, אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, לציין לחיוב – זאת אומרת, "חיוב" זה מילה שיכול להיות שהיא לא מוצלחת, כי כל אדם הוא אדם וכל אדם שמקפח את חייו בדרכים הוא עולם ומלואו – אבל העובדה שב-2012 היה מספר ההרוגים הנמוך ביותר מזה 49 שנים במדינת ישראל היא דבר שצריך לציין אותו לחיוב ולעודד את המגמה.

מוחמד ברכה: לדעתי, המגמה הזאת נפגעת בצורה זו או אחרת, היות שמאז תחילת השנה ועד ספטמבר אנחנו עדים לעלייה של 9%, ואני חושב שזה דבר שצריך לגרום לנו לצלצל בפעמונים ולראות למה אנחנו רואים את הנסיגה הזאת.

מוחמד ברכה: היושב-ראש, בהקדמה לדיון, דיבר על הגורם האנושי.

מוחמד ברכה: כמובן, הגורם האנושי הוא מאוד משמעותי והוא מאוד חשוב, אבל, לדעתי, כשאנחנו מתכנסים כאן ככנסת אנחנו לא יכולים לטפל בגורם האנושי הפרטי אלא רק בעניין של החינוך, בעניין של ההדרכה, בעניין של המודעות.

מוחמד ברכה: והאמירה של חבר הכנסת עמאר בנושא של לימוד הבטיחות בדרכים בבתי-הספר היא מאוד חשובה.

מוחמד ברכה: לדעתי זה פשוט שערורייה, שערורייה, שבגלל 5 מיליון שקלים התוכנית הזאת מופסקת ולא מחדירים ולא מפנימים לתלמידים בגיל רך מאוד את העניין של הזהירות ושל הבטיחות בדרכים.

מוחמד ברכה: אבל יש דברים שהמדינה צריכה לחשוב עליהם, כמדינה.

מוחמד ברכה: זאת אומרת, לחשוב על תאונות הדרכים ועל הנפגעים ועל ההרוגים כמכת שמים, אני חושב – גם כן, בסדר, כל אחד יאמין במה שהוא רוצה, כמובן, אנחנו מקבלים את הגורל, אבל אני לא רואה שזה גורל.

מוחמד ברכה: כפי שאמר השר לאזרחים ותיקים בנושא הקודם, גם בנושא הזה צריך להטות את המשרדים, כל אחד מהם, לעסוק בעניין הזה מהזווית שלו.

מוחמד ברכה: מה הקשר בין תעסוקה לבין בטיחות בדרכים?

מוחמד ברכה: יש קשר.

מוחמד ברכה: כשאנשים נאלצים לנסוע, לעשות קילומטרז' ארוך כדי להגיע למקום עבודה, ואחרי יום עבודה ארוך הם חוזרים, אז הם חשופים יותר; ככל שהקילומטרז' שלך גדול יותר, אתה חשוף יותר; ככל שאתה עובד בעבודה קשה יותר, אתה חשוף יותר לתאונות דרכים.

מוחמד ברכה: למשל, הנושא של תאונות שמעורבות בהן משאיות.

מוחמד ברכה: יש שם פשע, פשע בכל מובן המילה – גם מבחינת העומס שעל המשאיות, מעבר למותר, שזה מקדם גדול לתאונת דרכים, וגם שעות עבודה בלתי סבירות, שזה מקדם של תאונות דרכים.

מוחמד ברכה: ותאונת דרכים עם משאית היא בדרך כלל תאונת דרכים קטלנית.

מוחמד ברכה: ולחשוב שחוקי העבודה וחוקי התחבורה האחרים, חוץ מאשר בטיחות בדרכים, הם לא חשובים – לא, כמובן שהם חשובים.

מוחמד ברכה: תאונות חצר, אפשר לנתק את זה מתשתיות?

מוחמד ברכה: אפשר לנתק את זה מהיעדר מגרשים, מהיעדר חניונים, מהיעדר מדרכות, שאפשר להעמיד שם את המכוניות בצורה מסודרת?

מוחמד ברכה: לכן, בהיעדר כל הדברים האלה ביישובים הערביים, אז תאונות חצר קורות ביישובים הערביים בשיעור של כ-90%.

מוחמד ברכה: נגיד, מוסדות ציבור.

מוחמד ברכה: האזרח הערבי, כדי לעשות כל דבר – אם ללכת לבית-חולים, אם לשלם מס הכנסה, אם ללכת לביטוח הלאומי – לרוב, צריך לנסוע מחוץ לבית, מחוץ ליישוב שלו.

מוחמד ברכה: בהיעדר מקומות עבודה הוא צריך לנסוע למקומות מרוחקים, והוא בדרך כלל עוסק בעבודות קשות, פיזיות.

מוחמד ברכה: ואז באים כל מיני אנשים – ראיתי מחקר של שלושה פרופסורים מהטכניון, אני באמת לא יודע מה השקפתם הפוליטית אבל הם אומרים משהו כמו שהנפיצות של תאונות דרכים בקרב הערבים אזרחי המדינה זה ביטוי של חוסר לויאליות לחוקי המדינה, או מין כעס ממשהו לאומני.

מוחמד ברכה: יכול להיות שהם נכשלו בבחירת הביטוי, יכול להיות שהיה צריך לאפיין את האפיונים הכלכליים-חברתיים, יכול להיות שהם קיימים, אבל לומר דבר כזה, לדעתי זה דבר שמזכיר כל מיני חרפות בהיסטוריה האנושית, שבוחרים מיעוט ומלבישים עליו את האחריות לכל הדברים בעולם.

מוחמד ברכה: ומגיעים משם לדבר כזה, רבותי חברי הכנסת, שאם מורידים את הערבים מנתוני תאונות הדרכים במדינת ישראל, מדינת ישראל תהיה בין עשר המדינות עם רמת הבטיחות הגבוהה ביותר בעולם המערבי.

חמד עמאר: עכשיו היא בעשר.

חמד עמאר: אם מורידים את הערבים אנחנו נהיה בין החמש.

מוחמד ברכה: בחמש, בסדר, זה עוד יותר טוב.

מוחמד ברכה: מה זה אומר?

מוחמד ברכה: גם אם מורידים את העניים הערבים אז כמעט אין עוני במדינת ישראל; גם אם מורידים את המובטלים הערבים, כמעט אין אבטלה במדינת ישראל.

מוחמד ברכה: ואם מישהו, בתפיסה הגזענית שלו, רוצה ללכת רחוק ולהגיד: בלי ערבים אין פיגועים, זה גם בלי ערבים אין אבטלה, בלי ערבים אין עוני, בלי ערבים אין תאונות.

מוחמד ברכה: טוב, הסיפור הזה, לדעתי אנחנו מכירים אותו, ואני רוצה להרגיע את אותם אנשים: הערבים לא יתאדו ולא ינשרו ולא ייעלמו – – –

ראובן ריבלין: חבר הכנסת ברכה, במקרה אני קורא כרגע בחדשות שיש לנו על המסך, שראש הממשלה נתניהו אומר:

ראובן ריבלין: שילוב ערביי ישראל – – –

מוחמד ברכה: אני מגיע לשם.

ראובן ריבלין: נו, אתה רואה, יש התקדמות.

מוחמד ברכה: אני מגיע לשם, זה סגירת המעגל שלי.

מוחמד ברכה: התחלתי לומר שהם לא יתאדו, ולכן המדינה צריכה לשאול את עצמה את השאלה הבסיסית: האם היא השקיעה במקומות עבודה?

מוחמד ברכה: האם היא השקיעה בתשתיות?

מוחמד ברכה: האם היא השקיעה בחינוך?

מוחמד ברכה: בכלל, אבל בעיקר במגזר הערבי, בקרב הציבור הערבי.

מוחמד ברכה: גם אני שמעתי את ראש הממשלה בדרכי לכאן מהצפון מדבר בוועידת ראש הממשלה לענייני הציבור הערבי, או שילוב, או אני לא יודע איך קוראים לזה.

מוחמד ברכה: ואז הוא מדבר על 5 מיליון שקלים שמושקעים בתשתיות.

מוחמד ברכה: ואני מבין שהתחבורה היא מנוף כלכלי – בסדר, הוא דיבר על זה, אבל יצירת מקומות עבודה, זה גם מנוף כלכלי.

מוחמד ברכה: 5 מיליארד שקלים על מנת לפתור את כל התחלואים שנערמו והצטברו מאז קום המדינה ועד היום, אני חושב שזה פשוט לעג לרש.

מוחמד ברכה: השר בנט אמר באותה ועידה שהוא לא כל כך אוהב אפליה מתקנת.

מוחמד ברכה: גם אני לא אוהב אפליה מתקנת – אני לא אוהב אפליה בכלל, אני לא רוצה שתהיה אפליה.

מוחמד ברכה: אפשר ללכת על מושגים של שוויון והשקעה שוויונית והתייחסות שוויונית גם בחוק וגם בכלכלה, גם בתשתיות וגם בהקצאת קרקעות, ואז לא צריך פשוט, אף אחד לא יעשה טובות לאף אחד.

מוחמד ברכה: הממשלה מכוונת ליד, לא למקום הנכון; ראש הממשלה מכוון ליד, לא למקום הנכון.

מוחמד ברכה: אני יודע שסיימתי את הזמן, אבל רוצה לספר משהו שקרה לי הבוקר.

מוחמד ברכה: הבוקר יצאתי בזמן של כניסת התלמידים לבתי-הספר בשפרעם, ואז הכבישים הראשיים הופכים לפקק אחד גדול.

מוחמד ברכה: אנשים מנסים לחמוק והולכים לכבישים צדדיים, של 4 ו-5 מטר – אני לא יודע איפה בעולם יש עדיין כבישים כאלה – ואז זה הופך לכביש ראשי, ושם אין אפשרות לזרימת תנועה.

מוחמד ברכה: אם מישהו נתקע?

מוחמד ברכה: נתקע, חלאס.

מוחמד ברכה: למה זה גורם?

מוחמד ברכה: זה גורם לאלימות.

מוחמד ברכה: זה גורם למצבים של אלימות.

מוחמד ברכה: ולכן אני אומר: העניין של התחבורה והעניין של התשתיות והעניין של החינוך הם בסופו של דבר מנוף כלכלי.

מוחמד ברכה: קודם כול זה חוסך חיי אדם, אבל הם גם מנוף כלכלי, גם מנוף חברתי, גם מנוף של שילוב, גם מנוף למניעת אלימות.

מוחמד ברכה: זאת אומרת, לא להיות ראש קטן ולהגיד שהרמזור פעל או לא פעל, היה תמרור כזה או לא היה תמרור כזה.

מוחמד ברכה: הטיפול בעניין של הבטיחות בדרכים הוא טיפול מערכתי כולל, והממשלה כושלת ונכשלת בכל מה שקשור בעניין הזה בקרב הציבור הערבי.

מוחמד ברכה: ואני חושב שטוב יעשה ראש הממשלה בעקבות הכנס שהיה היום באוניברסיטת תל-אביב אם הוא גם כן יתייחס לעניין הזה – התייחסות גם תקציבית וגם בסדר העדיפויות.

מוחמד ברכה: אני הייתי מציע אפילו לעשות תרגיל כזה: לפתור את כל בעיות האוכלוסייה הערבית ובעיות האפליה דרך המשקפת של בטיחות בדרכים.

מוחמד ברכה: אני אומר לכם, אתם תגיעו לאבטלה, תגיעו לעוני ותגיעו לכל דבר, אבל לדעתי זו נקודת כניסה מצוינת.

מוחמד ברכה: אני שוב מברך על קיום הדיון הזה.

מוחמד ברכה: חבר הכנסת טיבי אמר שאני מחויב לנושא זה שנים רבות.

מוחמד ברכה: זה נכון, אני מחויב ואני אמשיך להיות מחויב, גם בכנסת וגם מחוצה לה, וכל מה שיידרש ממני כאיש ציבור ונבחר ציבור כמובן אני אעשה בכל מקום, כולל הרצאות לאנשי דת, כולל דרבון ראשי מועצות, כולל ביקורים בבתי-ספר – כל מה שיידרש – ואני מקווה שכל חברי הכנסת יירתמו למשימה הזאת.

מוחמד ברכה: בסופו של דבר, לחסוך בחיי אדם זה בעצם, עשית – הצלת עולם ומלואו.

מוחמד ברכה: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה רבה, חבר הכנסת מוחמד ברכה.

חמד עמאר: חבר הכנסת עיסאווי פריג', ואחריו – חבר הכנסת משה מזרחי.

עיסאווי פריג': אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת – אין שר בבניין.

ראובן ריבלין: הנה הוא, השר אורי אורבך.

עיסאווי פריג': אה, סליחה.

חמד עמאר: יש לנו את השר אורבך כאן.

עיסאווי פריג': רגילים לראות אותו ליד השולחן העגול.

עיסאווי פריג': זה בסדר.

אורי אורבך: אני יורד אל העם.

עיסאווי פריג': חברים, היום זה יום אבל עבורי, והוא צריך להיות יום מיוחד עבור כל אזרחי מדינת ישראל.

עיסאווי פריג': ככה הדברים במדינה נורמלית צריכים להתנהל.

עיסאווי פריג': היום, 29 באוקטובר, מציינים תושבי כפר-קאסם את הטבח האכזרי, הארור, שהיה ב-1956.

עיסאווי פריג': אני מניצולי כפר-קאסם.

עיסאווי פריג': אני דור שני של הרצח בכפר-קאסם, ואני עומד כאן על הדוכן של כנסת מדינת ישראל ותוהה ושואל את עצמי שאלה מרכזית: האם המדינה שלי צריכה שאני אזכיר לה שהיום זה יום הזיכרון לכך שהצבא, שהמדינה רצחה את אזרחיה?

עיסאווי פריג': אני מצפה מהכנסת, חברים, אני מצפה מהכנסת שתזכיר לאזרחי מדינת ישראל, יהודים כערבים, שזאת ההיסטוריה שלנו.

עיסאווי פריג': כמו שמציינים את האסון במעלות וכמו שלומדים על האסון במעלות וכמו שלומדים על אסון אנטבה, צריכים ללמוד על אסון טבח כפר-קאסם כחלק מההיסטוריה שלנו.

עיסאווי פריג': זה מה שאני מצפה.

עיסאווי פריג': אני מאוד מקווה – יש לי מחר הצעה לסדר-היום ואני ארחיב בנושא.

עיסאווי פריג': אני יושב כאן – השתתפתי הבוקר בתהלוכה עם בני משפחתי וכל התושבים וחלק מחברי שנמצאים כאן במליאה; חבר הכנסת ברכה, חבר הכנסת חנין, היו בתהלוכה ולקחו חלק.

עיסאווי פריג': באתי כי ראיתי גם מחובתי, כחבר כנסת, כאזרח, לבוא ולהגיד את הדברים גם במשכן, במקום הזה.

עיסאווי פריג': היום ראש הממשלה קיים כנס, ועידה.

עיסאווי פריג': צר לי מאוד.

עיסאווי פריג': אני אומר לכם: אני עצוב.

עיסאווי פריג': אני לרגע שואל את עצמי: מה, אתה מקיים את הוועידה, הכנס של הוועידה הערבית, ועידת "שותפות וצמיחה" הערבית, ביום כזה?

עיסאווי פריג': מה, זה יום חגיגה בכפר-קאסם?

עיסאווי פריג': אני תוהה ושואל את עצמי את השאלות.

עיסאווי פריג': אומנם יצא משם מסר ברור ומהדהד, והמסר – שמעתי את זה, כמו שאחרים ציינו את זה.

עיסאווי פריג': שמעתי אותו.

עיסאווי פריג': המסר הוא: תהיו נאמנים לקו שלנו.

עיסאווי פריג': תהיו הסוסים ואנחנו הרוכבים.

עיסאווי פריג': זה המסר שיצא מהוועידה.

עיסאווי פריג': הקשבתי ושמעתי.

עיסאווי פריג': ועידה מכובדת עם אנשים מאוד מכובדים – ראש הממשלה, שר האוצר, שר הכלכלה, הנגידה החדשה; כולם אנשים שהם המובילים של המדינה.

עיסאווי פריג': ובדיבורים כולם טובים.

עיסאווי פריג': בתיאוריית הדיבורים הציון הוא 9 פלוס.

אחמד טיבי: אתה הוזמנת לוועידה הזאת?

עיסאווי פריג': צר לי מאוד, לא.

אחמד טיבי: אף חבר כנסת ערבי לא הוזמן.

עיסאווי פריג': וזה עוד – אתה מוסיף מלח על הפצעים.

עיסאווי פריג': זה אות קין, וזה מביש.

עיסאווי פריג': וזה מביש, זה מביש.

עיסאווי פריג': אני אמרתי לעצמי – חבר הכנסת טיבי ציין את זה – אמרתי:

עיסאווי פריג': יכול להיות שאני לא בסקאלה שצריכה להיות בוועידה.

עיסאווי פריג': שתקתי.

עיסאווי פריג': אבל כשעכשיו חבר הכנסת טיבי מציין שאף אחד מחברי הכנסת הערבים לא הוזמן לוועידה, זה לא מוסיף כבוד, אדוני ראש הממשלה.

עיסאווי פריג': אני אחזור לדברים.

עיסאווי פריג': כולם טובים בדיבורים.

עיסאווי פריג': בתיאוריית המעשים?

עיסאווי פריג': צר לי מאוד.

עיסאווי פריג': אדוני ראש הממשלה וכל הממשלה, אתם נכשלתם.

עיסאווי פריג': אתם נכשלתם.

עיסאווי פריג': היום אני עומד כאן להשתתף עם החברים בציון יום הבטיחות בדרכים.

עיסאווי פריג': יום הבטיחות בדרכים הוא בעיני מדד – מדד למידת וגודל הכישלון.

עיסאווי פריג': יום הבטיחות בדרכים זה לא עניין של ערבי–יהודי.

עיסאווי פריג': זה צעירים.

עיסאווי פריג': ידוע לכם שבשנה האחרונה אחוז הצעירים – 17% מאלה שנהרגו בתאונות הדרכים הם צעירים?

עיסאווי פריג': שאלנו את עצמנו: למה?

עיסאווי פריג': שאלנו את עצמנו: למה?

עיסאווי פריג': שאלנו את עצמנו: מה עובר עלינו?

עיסאווי פריג': הלחצים הכלכליים-החברתיים שאנחנו סובלים מהם בפקקים, זה שאני יושב באיילון שעה וחצי – זה עושה אותי מג'נון, עושה אותי איש אלים, איש שהחשיבה שלו הופכת לא נורמלית.

עיסאווי פריג': שאלנו את עצמנו: חושבים איך לעשות כסף לחברות הגדולות.

עיסאווי פריג': אם החברות הגדולות ייהנו מפרויקט מסוים, אז אני אלך עליו.

עיסאווי פריג': במקום זה – שאני אהיה אזרח רגוע, שלו, במדינה שלי.

עיסאווי פריג': חשבתם על זה?

עיסאווי פריג': חושבים רק על הנוסחה הסטטיסטית, כמה בסופו של דבר נכנס לי לכיס, אדוני ראש הממשלה.

עיסאווי פריג': זה מה שאתם חושבים.

עיסאווי פריג': אני דיברתי עם עמותת "אור ירוק", רציתי לקחת ממנה נתונים, פחות או יותר.

עיסאווי פריג': איך שהסתכלתי וסובבתי את הנתונים הגעתי למסקנה אחת – – –

חמד עמאר: אני אתן לך דקה נוספת, אבל תעמוד בזה.

עיסאווי פריג': אני אעמוד.

עיסאווי פריג': הגעתי למסקנה אחת: הסיבה המרכזית, העיקרית לקטל בכבישים היא הגורם האנושי, האדם הנמצא מאחורי ההגה.

עיסאווי פריג': שאלנו את עצמנו: למה אנחנו נמצאים במצב כזה?

עיסאווי פריג': התשובה הכי פשוטה: האיש הזה שעובר את הלחצים הכלכליים והחברתיים, מה אנחנו מצפים ממנו?

עיסאווי פריג': וכשאני יורד נמוך יותר לפילוח טבלת ההרוגים, אני רואה את המגזר הערבי – חגיגה.

עיסאווי פריג': מה, האימא הערבייה לא רוצה שהבן שלה יחזור הביתה בשלום?

עיסאווי פריג': היא רוצה שהוא ייהרג?

עיסאווי פריג': אין לו ערך?

עיסאווי פריג': יש לו ערך לא פחות מלבן של כל אימא אחרת.

עיסאווי פריג': אז למה זה קורה?

עיסאווי פריג': כי הצעיר הערבי – מה לעשות, אנחנו נמצאים בעולם כלכלי שהכול בו מתבצע לפי היצע וביקוש.

עיסאווי פריג': ואיפה ההיצע הכי גדול לאזרח הערבי?

עיסאווי פריג': נהג משאית.

עיסאווי פריג': מתקשרת אלי חברה ממרצ – ובזה אני אסיים.

עיסאווי פריג': יש לי המון מה להגיד אבל אני אסיים בסיפור.

עיסאווי פריג': מתקשרת אלי חברה ממרצ, מרצה באוניברסיטת אריאל, תושבת הרצלייה.

עיסאווי פריג': אחרי שנבחרתי לכנסת היא אומרת לי: עיסאווי, תעזור לי.

עיסאווי פריג': אני שואל אותה, מה קרה?

עיסאווי פריג': אומרת לי: נהג של מערבל בטון מכפר-קאסם פגע ברכב שלי.

עיסאווי פריג': ראיתי אותו לחוץ, החלפנו פרטים והוא נסע.

עיסאווי פריג': סיפרתי לחברים שלי, אמרו לי: הלך עלייך; כפר-קאסם, ערבי, הלך עלייך.

עיסאווי פריג': איך את עושה את זה?

עיסאווי פריג': הגיע הבחור, אומר לה: מה אני אעשה?

עיסאווי פריג': אני 18 שעות על ההגה.

עיסאווי פריג': 18 שעות על ההגה.

עיסאווי פריג': מה את מצפה ממני לעשות?

עיסאווי פריג': אני שואל אותו: למה אתה עושה את זה?

עיסאווי פריג': אומר: כדי להגיע ל-9,000 שקלים בחודש.

עיסאווי פריג': אז המצב הכלכלי של הבחור הזה – ותשליכו על הכלל – אני מתחיל להבין למה האזרח הערבי מעורב יותר בתאונות, כי היצע העבודה שמונח בפניו הוא נהג משאית.

עיסאווי פריג': אנחנו לא נסיים לדבר על הנושא הזה.

עיסאווי פריג': הנושא הזה, כמו שאמר חבר הכנסת ברכה, צריך טיפול מערכתי, ולטעמי צריך שיהיה בסדר העדיפות הלאומי, כי זה לא פחות חשוב, אם לא יותר חשוב, מכל נושא אחר שאנחנו חיים אתו.

עיסאווי פריג': תודה לכם.

חמד עמאר: תודה, חבר הכנסת עיסאווי פריג'.

חמד עמאר: הכרזה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחה היום על שולחן הכנסת, לקריאה שנייה ולקריאה שלישית, הצעת חוק לתיקון פקודת מחלות בעלי-חיים (מס' 6), התשע"ד–2013, שהחזירה ועדת הכלכלה.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

חמד עמאר: תודה רבה.

חמד עמאר: ציון יום הבטיחות בדרכים

חמד עמאר: חבר הכנסת משה מזרחי, ואחריו – חבר הכנסת מסעוד גנאים.

משה מזרחי: אדוני היושב-ראש, רעי ורעותי לכנסת, אני רוצה רק מילה לשר: היה נעים מאוד לשמוע את תגובתך, את תוכניותיך.

משה מזרחי: הדוגמה שלך עם ההולדרים, אהבתי.

משה מזרחי: בכלל, עשית לי חשק להיות קשיש בעת התממש התוכניות שעומדות על הפרק.

משה מזרחי: נייחל לזה בכיליון עיניים.

משה מזרחי: עיסאווי פריג' ידידי, אני רוצה להגיד מילה על משהו מאוד כואב שאתה אמרת, ואני שותף להרגשה שלך, על אירוע החמור והטרגי.

משה מזרחי: עיסאווי, אתה מפסיד את מה שאני אומר בקשר למה שאתה העלית פה.

משה מזרחי: זה כתם בהיסטוריה שלנו, אבל שתדע שזה אבן יסוד, והיא נלמדת אצלנו – אבן יסוד דמוקרטית.

משה מזרחי: אפילו אני והילדים שלי לומדים אותה בבתי-הספר, בפקולטות למשפטים – מה זה הוראה בלתי חוקית, מה זה שלטון חוק ומה זה דגל שחור.

משה מזרחי: ואם יש לקח חריף ומר מהאירוע הטרגי הזה, שהוא אסון ישראלי – – –

עיסאווי פריג': הח"כ היחידי שהתייחס לנושא היום.

משה מזרחי: אסון ישראלי היה, ותדע לך, אם זה שלא מאזכרים אותו – ולא צריך יום אזכור, אין יום אזכור יותר טוב מזה שימשיכו ללמוד את זה במקום החשוב הזה שנוגע לדמוקרטיה שלנו ולשימוש באמצעים האלה ולמה שנקרא דגל שחור.

משה מזרחי: ונגיע לעניין שלנו.

משה מזרחי: אדוני היושב-ראש, אני קודם כול רוצה לברך אותך ולהודות לך על זה שאתה במשך חמש שנים – ואתה עוד תמשיך לעשות – – –

ראובן ריבלין: אין פסק-דין יותר חריף בתולדות המשפט – אולי היה דבר אחד שהיה דומה לו, זה היה בנושא השואה – שאמר השופט הלוי.

ראובן ריבלין: אני לא רוצה – – –

משה מזרחי: אמרתי, הוא ממש אבן יסוד.

ראובן ריבלין: דגל שחור המתנשא – – –

משה מזרחי: שמע, לפעמים אנחנו סוטים.

משה מזרחי: לטעמי, נכון שגם ההיבט הפרסונלי, אבל אין אבן זיכרון יותר חשובה, שנלמדת כלקח לדורות, מאבן היסוד הזאת שנקבעה.

משה מזרחי: אני אומר לך, אני למדתי את זה, הילדים שלי לומדים את זה, ואין דגל יותר חשוב מזה, מהערך הזה, שיכול להנציח יותר טוב את האירוע הטרגי, החמור, המוכתם הזה בהיסטוריה שלנו.

משה מזרחי: אנחנו קצת גלשנו מהנושא המאוד-חשוב, שאתה חמש שנים מוביל בשדולה הזאת, ואני מצדיע לך על כך שאתה לוקח את זה על עצמך.

משה מזרחי: הייתי בטקס הפתיחה שם.

משה מזרחי: תמיד כשמדברים על שילוב זרועות – הרי יש כל כך הרבה רכיבים: זה אכיפה וזה הרתעה וזה תשתיות וזה חינוך וזה הסברה ואלף ואחד אלמנטים, ומאבק לאומי.

משה מזרחי: ותמיד אני נבהל כשאומרים מאבק מערכתי, כי תמיד אתה חושב שתחת המילה הזאת הגופים בתוך המערך חומקים מלמלא את אחריותם המלאה, כי זו נישה טובה לברוח לפינות.

משה מזרחי: אבל איך אמרו פה קודם בנושא של הוותיקים שבאזרחינו?

משה מזרחי: בוא נגיד גם כמה מילים טובות.

משה מזרחי: שמעתי את כל מי שמוביל את המאבק הזה, גם את השר לביטחון פנים, גם אחרים, גם אותך, גם את סגנית השר שאני רוצה לציין.

משה מזרחי: אמרת בצדק שהמינוי שלך לסגנית השר לענייני בטיחות זה לא רק תקדימי אלא סוף-סוף מבטא ייחודיות.

משה מזרחי: לך אני מאוד ממליץ לקחת את הדוגמה של כבוד השר; איך הוא קרא להם?

משה מזרחי: ההולדר שמוביל את המטוסים.

משה מזרחי: זה היה נפלא, נפלא.

משה מזרחי: אנחנו לוקחים את זה עכשיו לכל הקדנציה, תזכור.

משה מזרחי: אז יש לך תפקיד עצום.

משה מזרחי: אני רוצה להגיד לכם שהמכה האנושה הזאת הפכה להיות כאילו חלק מתרבות חיינו – אלימה, לא סובלנית.

משה מזרחי: זה מתחיל במקומות אחרים וזה יורד לכביש, כאילו זה משהו שהוא לא פתיר.

משה מזרחי: בסופו של דבר, עם כל הרכיבים האלה שדיברנו עליהם, לא יעזור כלום – ה-x פקטור זה המרכיב האנושי שאנחנו לא יכולים לברוח ממנו.

משה מזרחי: וכל התשתיות, סופן שהן ממזערות את התוצאות; הן לא מנצחות את התנהגויות הפרא האלה על הכביש, לא מנצחות את התרבות שיש לנו, האלימה, הלא-סובלנית גם בכביש.

משה מזרחי: תשתיות ממזערות את התוצאות של התנהגויות הפרא האלה, ועל זה חשוב שנדבר.

משה מזרחי: ומה שאני אהבתי באמת, שאני ראיתי שם ששילוב הזרועות בזמן האחרון, המערכתי הזה – שתמיד בורחים מתחת למטרייה הזאת לפינות – באמת מניב תוצאות.

משה מזרחי: ויש כבר שילוב יוצא מן הכלל.

משה מזרחי: מבינים שזה לא מזג אוויר, שזה לא – איך מישהו אמר פה?

משה מזרחי: איזו גזירת גורל שאי-אפשר להתמודד אתה.

משה מזרחי: ועובדה שגם יש שינוי במדיניות האכיפה, באמת, ובזה צריך לציין לטובה את משטרת ישראל/ אגף התנועה – שהמיקוד הלא-סטטיסטי, לעזאזל, שליווה אותם במשך שנים, והמיקוד סביב מחוללי התאונות, בסופו של דבר גם מניב תוצאות.

משה מזרחי: והמיקוד הזה גם מראה ששילוב הזרועות הזה משפיע; שזה משפיע.

משה מזרחי: אני לא רוצה לדבר על מספרים, כי בסופו של דבר, עם כל – ואני לא רוצה לקרוא לזה יום הבטיחות; זה יום הבטיחות להצלת חיים, כך צריך לקרוא לו.

משה מזרחי: כי המספרים, בסופו של דבר, גם אם הם יורדים, הרי המספרים שנותרו כסטטיסטיקה הם בלתי מתקבלים על הדעת ובלתי נסבלים, לצערי.

משה מזרחי: ולא צריך – הזכירו פה את הנזק הכביר שמחוללת כל תאונת דרכים, לא נחזור על זה.

משה מזרחי: אבל זה מדהים כשמשקללים את הסך הכול.

משה מזרחי: כי אני אומר באחריות מלאה: כגודל ההשקעה – ואת זה ראינו היום בכנס הפתיחה, זה היה ברור לחלוטין – כגודל ההשקעה בבעיה האיומה הזאת, כך גודל התוצאות.

משה מזרחי: אין אפס.

משה מזרחי: וכשאתה רואה את המחירים שזה יכול לעלות בסך הכול, ומה צריך להשקיע בתוך זה, אתה אומר: רבאק, יאללה, אפשר לעשות את זה.

משה מזרחי: וכשאנחנו מדברים על הגורם האנושי, באמת, עם כל המחקרים והסטטיסטיקה – אני לא יודע מי מכם נהג בהולנד.

משה מזרחי: אני נהגתי עם הילדים שלי בהולנד.

משה מזרחי: כשאני יוצא אתם בדרך לבית-הספר או משהו, תאמינו לי, אני בחרדה קיומית.

משה מזרחי: נסעתי בהולנד.

משה מזרחי: מה יש בהולנד?

משה מזרחי: מה יש באוויר שם?

משה מזרחי: האחו?

משה מזרחי: הכרים?

משה מזרחי: שלוות הנפש?

משה מזרחי: מישהו נהג שם?

משה מזרחי: התרבות הזאת.

משה מזרחי: נהגתי שם במסלול הימני ולא הבנתי – במהירות נורמלית, ומשאית צופרת לי שאני אזוז משם.

משה מזרחי: לא הבנתי.

משה מזרחי: הוא לא עוקף.

משה מזרחי: למה?

משה מזרחי: כי אסור לו לעקוף.

משה מזרחי: לקח לי כמה דקות להבין שהוא לא יכול לעקוף כי אסור לו.

משה מזרחי: אז זזתי לשמאלי כדי שימשיך לנסוע מהר בנתיב הימני.

משה מזרחי: אצלנו הנתיב המהיר זה הימני, זה לא השמאלי.

משה מזרחי: שמתם לב?

משה מזרחי: אפשר לשמור מרחק פה?

משה מזרחי: אפשר לשמור מרחק פה, בכביש?

משה מזרחי: אני נוסע על הכביש, שומר מרחק – אין אפס, תמיד יעקפו אותך מימין וייכנסו ברווח.

משה מזרחי: כל הזמן נדמה לך שאתה נוסע אחורה.

משה מזרחי: מה התוצאה?

משה מזרחי: הישראלי הפראייר?

משה מזרחי: מה פתאום.

משה מזרחי: הוא ייתן להם להיכנס פנימה?

משה מזרחי: אתה לא רוצה, נמאס לך, אז אתה יושב לו על הפגוש, כמו בתורים לבתי-קולנוע.

משה מזרחי: כי אם אתה תשאיר רווח, הישראלי ייכנס לתוכו.

משה מזרחי: תגידו לי אתם, איך?

משה מזרחי: מה יש שם בהולנד?

משה מזרחי: איך מנצחים את זה?

משה מזרחי: תגידו לי אתם, איך את זה מנצחים?

משה מזרחי: קיבלתי מכתב, גברתי סגנית השר, ממי שהיה המדען הראשי של המשרד לתחבורה, נדמה לי שקוראים לו – רגע – ד"ר זיו-אב.

משה מזרחי: לפני חמישה חודשים הוא פרש.

משה מזרחי: הוא שלח מכתב – אני לא יודע אם כולכם קיבלתם אותו – עם שש נקודות, שהכותרת שלו: הפחתת 100 הרוגים בכבישים ללא תוספת תקציב, הוא כותב.

משה מזרחי: תזמינו אותו.

משה מזרחי: אני לא אפרט את הנקודות, אבל קראתי אותו.

משה מזרחי: יש שם דברים שבאמת – גם הוא אומר – מצטיינים בפשטותם.

משה מזרחי: כאילו, ללא תקציב?

משה מזרחי: לכו על זה.

משה מזרחי: תזמיני אותו, הולדר.

משה מזרחי: אפשר יהיה להזיז.

משה מזרחי: אני לא רוצה, אני רוצה רק לגעת, כמו הסוגיה הזאת של הרשויות המקומיות ומחוללי סיכון.

משה מזרחי: אני רואה את זה אצלי ביישוב כל יום – חוסר המודעות שלהם מוחלט, דברים שהם גורמי סיכון, מלכודות תעבורתיות, שהם לא עוסקים בזה בכלל, וגם אין מי שיפקח להם את העיניים.

משה מזרחי: או הנושא של שינוע או הובלה – דיברתי על המשאית ההולנדית, שלא העזה בכלל לעקוף אותי.

משה מזרחי: כמו שהשמאלי, הנתיב המהיר, הוא רק לעקיפה.

משה מזרחי: שם הוא ריק.

משה מזרחי: פה, בארץ, הוא מלא.

משה מזרחי: הוא הכי עמוס.

משה מזרחי: שם הוא לעקיפה.

משה מזרחי: והוא נותן שם דוגמה – אני כבר מסיים – הוא נותן שם דוגמה של משאית שנוסעת עם ברזלי בניין, שמותר לפי חוק שהיא תחרוג 2 מטר.

משה מזרחי: הוא אומר:

משה מזרחי: אם אוטובוס למשל נכנס במשאית הזאת מאחור, שבעה נוסעים לפחות יכולים להיות משופדים רק מהברזלים.

משה מזרחי: אז הוא אומר: תקנו את זה בנושא של הטענה וכו'.

משה מזרחי: והעניין של מדינה מצולמת כבישים, שאין דרך אחרת, מאחר שאין לנו שיטור בחוץ.

משה מזרחי: בהולנד, דרך אגב, אתה לא רואה שוטר לאורך עשרות ומאות קילומטרים.

משה מזרחי: אבל פה, מה לעשות, אין שיטור.

משה מזרחי: צריך לשים מצלמות מול בריונות הכביש הבלתי-מטופלת אצלנו.

משה מזרחי: אם אין דרך לחנך, אז צריך אכיפה והרתעה, ודיברתם בכנס גם על ענישה.

משה מזרחי: ועוד מילה אחרונה.

משה מזרחי: היה יעד של אגף התנועה שמראה שבאמת הרתעה ואכיפה ממוקדת משיגות תוצאות, ואני מדבר על נהיגה בשכרות.

משה מזרחי: זה היה יעד של אגף התנועה, והשיגו בו תוצאות ממש ניכרות לעין.

משה מזרחי: אפשר להגיד את זה באופן מוחלט בנתונים.

משה מזרחי: הכנסת הזאת, אם כבר דיברנו על חקיקה, ב-2010 הוציאה חוק שנוגע לאפס אחוזי אלכוהול.

משה מזרחי: אני מדבר על הורדה דרסטית רק של שתיית אלכוהול, מה שנקרא, לנהגים בסיכון, שזה נהג חדש, נהג צעיר, נהגי רכב ציבורי – –

חמד עמאר: אני חוקקתי את החוק הזה.

משה מזרחי: – – משא כבד – שהוא ראוי.

משה מזרחי: עד היום הוא כמו אבן אכף.

משה מזרחי: אין משהו יותר פסול מזה שמחוקקים חוק ששוכב כמו אבן.

חמד עמאר: לא אוכפים אותו.

משה מזרחי: אז בעיה טכנולוגית – שנתיים לפתור איזה ינשופון או ינשוף או חרדון שיודע למדוד את הרמה של הדבר הזה?

משה מזרחי: לא יכול להיות ולא מתקבל על הדעת.

משה מזרחי: וגם פה אני קורא, גם למשטרת ישראל וגם לך כראש השדולה, באמת להחזיר את היעד הזה למקומו ולדאוג שהטכנולוגיה הזאת, גברתי השרה, תיכנס כבר לתוקף ותיווצר אכיפה אינטנסיבית, כי העלו פה את סוגיית הצעירים שנהרגים בקלי קלות במקומותינו, וזה אסון.

משה מזרחי: ואני מקווה שלא נדבר על מספרים פה בכלל.

משה מזרחי: שיהיה לנו יום בטוח ושנים בטוחות.

חמד עמאר: תודה רבה, חבר הכנסת משה מזרחי.

חמד עמאר: חבר הכנסת מסעוד גנאים.

חמד עמאר: אחריו – חבר הכנסת בועז טופורובסקי.

עיסאווי פריג': משה, זה היום הכי טוב לדבר – – –

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, תחילה, אני גם מצטרף לברכות על קיום היום הזה לך, אדוני היושב-ראש, לסגנית השר ולכל מי שהייתה להם יד בציון היום הלאומי לבטיחות בדרכים.

מסעוד גנאים: אני חושב שתחילה צריכים לזכור שהמאבק נגד תאונות דרכים ולמען חיים בטוחים יותר הוא עבודת קודש, כי כל הצלחה במאבק הזה מצילה חיי אדם ומונעת אסונות.

מסעוד גנאים: המאבק הזה מחייב שיתוף פעולה, ועזרה הדדית, ותוכנית מערכתית; למרות שחבר הכנסת מזרחי לא אוהב מערכתית.

מסעוד גנאים: אבל מה לעשות, שכל גורם ייקח חלק.

מסעוד גנאים: זו מסוג המלחמות המבורכות, המלחמה למניעת תאונות דרכים ולהצלת חיי אדם.

מסעוד גנאים: אין ספק שהעניין הוא של התשתיות, של האכיפה, אבל בסוף העניין הוא גם עניין של חינוך ושל תרבות.

מסעוד גנאים: והיום היינו עדים בוועדת החינוך, בדיון על משמרות הזה"ב, כשדיברנו על בתי-ספר, שבתי-ספר ערביים, מעטים מהם יש להם התוכנית הזאת.

מסעוד גנאים: ונציגי המשטרה אמרו שזה בגלל שאין אנשי משטרה וכו'.

מסעוד גנאים: אז אמרתי שיש פתרונות, ואמרו שיש פתרונות אחרים.

מסעוד גנאים: את המטרה – אתה יודע מה אתה רוצה: אתה רוצה להעלות את המודעות בעניין של הבטיחות ולמנוע יותר תאונות.

מסעוד גנאים: את הכלי או את האמצעי – אתה יכול להשתמש בו כמו שאתה רוצה.

מסעוד גנאים: אז במקום אנשי משטרה, למה שלא ייקחו את הדבר הזה תלמידים שלומדים את המקצוע מחויבות אישית בבתי-ספר תיכון?

מסעוד גנאים: או מתנדבים?

מסעוד גנאים: אפשר.

מסעוד גנאים: אפשר שיהיה פתרון כדי שהתוכנית הזאת באמת תיכנס לבתי-ספר ערביים.

מסעוד גנאים: אבל, אדוני היושב-ראש, אני רוצה גם להתייחס, וזה חשוב מאוד, לתאונות במגזר הערבי, וגם אתה התייחסת לזה.

מסעוד גנאים: האחוז הגבוה – כשליש מההרוגים, כשליש מההרוגים בתאונות דרכים הם ערבים.

מסעוד גנאים: לפי סטטיסטיקות של 2011, 82% – אבל זה בעניין של הפעוטות והילדים מגיל אפס עד ארבע – שנהרגו כהולכי רגל הם ערבים.

מסעוד גנאים: השנה, עד עכשיו, משמונה פעוטות שנהרגו, שבעה הם ערבים.

מסעוד גנאים: דבר איום ונורא, איום ונורא, שמחייב אותנו לתוכנית חירום כדי למנוע – זה טבח שקורה כל יום.

מסעוד גנאים: רק היום או מחר – סליחה, אתמול.

מסעוד גנאים: אתמול נהרג ברהט ילד בחצר הבית, בחצר ביתו.

מסעוד גנאים: הדבר הזה, לפי דעתי, מחייב אותנו, כולנו, לפעול, ואני לא אוסיף, האמת, על מה שכתב ואמר כמסקנה והמלצה מנכ"ל עמותת "אור ירוק".

מסעוד גנאים: הוא כתב ואמר, אחרי שדיבר על הנתונים המדאיגים והאיומים במגזר הערבי, במיוחד על התאונות של הפעוטות והילדים הקטנים, הוא אמר: הנתונים המדאיגים צריכים להדליק נורה אדומה בממשלת ישראל, ועליה להקצות משאבים, כספים, לשיפור התשתיות ביישובים הערביים; ורשויות שבהן יש מספר נפגעים גבוה יוגדרו כרשויות מועדפות במסגרת הזאת, ויוקצו משאבים לשיפור התשתיות, כמו מעברי חציה, פסי האטה, כדי ליצור תשתית דרך בטוחה יותר.

מסעוד גנאים: מעבר לכך, צריך להגדיל את שעות הלימוד, ההסברה והחינוך לבטיחות בדרכים בבתי-הספר ובתוך המשפחה, גם בקרב המבוגרים וגם אצל הצעירים.

מסעוד גנאים: כולנו צריכים להירתם להציל חיי אדם בישראל בכלל, אבל בחברה הערבית, ביישובים הערביים, ילדים, פעוטות, נפגעים, נפגעות יותר.

מסעוד גנאים: כולנו צריכים לעשות הכול כדי להציל את חייהם.

מסעוד גנאים: תודה.

חמד עמאר: תודה, חבר הכנסת מסעוד גנאים.

חמד עמאר: חבר הכנסת בועז טופורובסקי.

חמד עמאר: אחריו – חבר הכנסת נסים זאב.

קריאה: – – –

חמד עמאר: יש שר, יש שר.

חמד עמאר: מה קרה שכולכם שואלים על השר?

חמד עמאר: השר יושב כאן, לא זז.

בועז טופורובסקי: אני לא באמת חייב – אני פשוט יודע שאתה מאוד רוצה להקשיב לי.

אורי אורבך: – – –

מיכל רוזין: – – – תכבד אותנו, לפחות תהיה ליד שולחן הממשלה.

בועז טופורובסקי: זה בסדר.

בועז טופורובסקי: מבחינתי אתה יכול להיות איפה שאתה רוצה.

בועז טופורובסקי: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, סגנית השר, חברי הכנסת, כל הנוכחים כמובן, בכל יום שלישי אני מציין במליאה את שמות ההרוגים בתאונות הדרכים בשבוע הקודם.

בועז טופורובסקי: בתקופת הפגרה לא ציינו את שמות ההרוגים כי לא היו נאומים בני דקה.

בועז טופורובסקי: לצערי, מספר ההרוגים בתאונות הדרכים מאז יצאנו לפגרה בתחילת חודש אוגוסט הוא רב, והזמן לא יספיק לציין את שמות כל 42 הילדים, הנשים והגברים שנהרגו מאז בכבישים.

בועז טופורובסקי: בחודש אוגוסט נהרגו 18 בני-אדם בדרכים, בחודש ספטמבר נהרגו שמונה בני-אדם בדרכים, ובחודש אוקטובר, לא כולל השבוע, נהרגו תשעה בני-אדם בדרכים.

בועז טופורובסקי: בשבוע האחרון, מ-22 באוקטובר ועד היום, 29 באוקטובר, נהרגו שבעה בני-אדם בדרכים.

בועז טופורובסקי: ביום חמישי 24 באוקטובר נהרג נהג אופנוע בן 30 בשדרות-תש"ח בראשון-לציון.

בועז טופורובסקי: המשטרה חוקרת את החשד שמדובר בתאונת פגע-וברח.

בועז טופורובסקי: ביום שישי, 25 באוקטובר, נהרגה צעירה בת 20 בהתהפכות טרקטורון בין כביש 70 לקריית-טבעון.

בועז טופורובסקי: ביום שבת, 26 באוקטובר, נהרג אדם בהתהפכות ג'יפ בכביש 437 סמוך למישור אדומים; בתאונה נפצעו עוד ארבעה בני-אדם.

בועז טופורובסקי: ביום ראשון, 27 באוקטובר, נהרג רוכב אופנוע בן 21 בהתהפכות בכביש 90 סמוך ליישוב ירדנה.

בועז טופורובסקי: ביום ראשון, 27 באוקטובר, נהרג רוכב אופניים מפגיעת רכב בתל-אביב.

בועז טופורובסקי: אתמול, 28 באוקטובר, נהרגה צפורה דרור, בת 62, בנתניה, כאשר נהג כבן 70 איבד שליטה על רכבו ודרס אותה כשחצתה את הכביש עם נכדה הפעוט בעגלה.

אורי אורבך: זה לא קשור שהוא בן 70.

אורי אורבך: אם הוא היה כבן 40 גם היית אומר?

בועז טופורובסקי: הייתי מציין, כן.

בועז טופורובסקי: אבל זו לא הייתה הכוונה, למרות שיכול להיות שזה כן קשור, אבל אנחנו – – –

יצחק כהן: – – –

אורי אורבך: לא, הם לא מעורבים – – –

בועז טופורובסקי: בכל מקרה, אדם בן 70 איבד שליטה על רכבו ודרס אותה – – –

יצחק כהן: – – –

בועז טופורובסקי: גם זה לא קשור שהיא בת 62, אבל עדיין ציינתי את גילה.

בועז טופורובסקי: דרך אגב, הפעוט עדיין מאושפז בבית-חולים, מצבו אנוש.

בועז טופורובסקי: אתמול נהרג פעוט נוסף, בן ארבע, בשכונה 26 ברהט.

בועז טופורובסקי: ככל הנראה אביו דרס אותו בשוגג.

בועז טופורובסקי: השבוע נפטרו שני בני-אדם נוספים מתאונות קודמות: ביום ראשון, 27 באוקטובר, מת מפצעיו הולך רגל שנפגע מרכב פרטי ב-15 באוקטובר.

בועז טופורובסקי: הפגיעה הייתה בצומת פונדוק, על כביש 55.

בועז טופורובסקי: ביום ראשון, 27 באוקטובר, מתה מפצעיה הולכת רגל בת 70 שנפגעה מפגיעת רכב מסחרי עשרה ימים קודם לכן ברחוב יוספטל באשדוד.

בועז טופורובסקי: השנה נהרגו בתאונות דרכים 248 בני-אדם.

בועז טופורובסקי: מספר הנהגים הצעירים אשר נהרגו בדרכים מתחילת השנה כפול ממספרם בתקופה המקבילה אשתקד.

בועז טופורובסקי: בנוסף, חלה עלייה של 30% במספר רוכבי אופנוע שנהרגו מתחילת השנה בהשוואה לשנה שעברה.

בועז טופורובסקי: עלייה זו, ביחד עם סיבות נוספות, הביאו אותי להציע חוק המבקש לסמן את קסדותיהם של רוכבי הדו-גלגלי בסימון זוהר על מנת להבליט את נוכחותם על הכביש.

בועז טופורובסקי: הצעת חוק זו קיבלה את אישור ועדת השרים לענייני חקיקה ותעלה מחר לקריאה טרומית, בתקווה שתאושר על-ידיכם.

בועז טופורובסקי: מחר אפרט לכם יותר על ההצעה, אך היום אנו מציינים את יום הבטיחות בדרכים.

בועז טופורובסקי: אני בטוח שרובכם לא ציינתם את יום הבטיחות בדרכים עם משפחותיכם או עם חבריכם.

בועז טופורובסקי: זהו יום שעובר ולא כל כך מזיז לרובנו; זה לא יום לזכר חללי צה"ל ונפגעי פעולות האיבה, זה לא יום לזכר קורבנות השואה.

בועז טופורובסקי: יום זה לא מזיז לרובנו, וזו הבעיה.

בועז טופורובסקי: האנשים שנהרגו ונפצעו בדרכים לא עשו זאת למען מדינת ישראל.

בועז טופורובסקי: הילדים שמתו תחת גלגלי המכוניות לא מתו למען מטרה נעלה.

בועז טופורובסקי: נהגי הרכב שפגעו בנערות, הרגו אותן וברחו לא עשו זאת כדי להציל את משפחותיהם.

בועז טופורובסקי: הקשיש שעבר את הכביש ומת כי מישהי הסתכלה בטלפון במקום בכביש – הוא מת סתם.

בועז טופורובסקי: הם כולם מתו סתם.

בועז טופורובסקי: וזה מה שהיום הזה צריך להזכיר לכולנו – יום שמציין עשרות-אלפי אנשים שמתו ויכלו לחיות.

בועז טופורובסקי: יש יותר הרוגים בדרכים מאשר במלחמות ישראל, יותר הרוגים שמתו ללא תכלית מאשר אלו שמתו למעננו.

בועז טופורובסקי: היום הזה, כל עוד יש צורך בו, מסמל את התרבות הקלוקלת שלנו על הכביש וגם מחוצה לו.

בועז טופורובסקי: יום זה מזכיר לנו את הזלזול שלנו בחיים, בחיים שלנו ושל הסובבים אותנו; את הלחץ שלנו להאיץ, לא לבזבז שנייה.

בועז טופורובסקי: יום זה מסמל את המהירות שבה אנו רוצים לחיות את חיינו בלא התחשבות בחיי אחרים ובחיי משפחות שלמות.

בועז טופורובסקי: כל עוד אני בכנסת אני רואה את עצמי במלחמה, במלחמה נגד כל חיילי האויב שרוצחים בכבישים, במלחמה נגד מוות מיותר ובעד הצלת חיים, גם אם לא ידעו שניצלו.

בועז טופורובסקי: אני מבקש מכם היום: בואו נוריד את הרגל מהגז, בואו נתאפק עם האס.

בועז טופורובסקי: אם.

בועז טופורובסקי: אס, בואו נסתפק בשיר הנוכחי ברדיו, בואו לא נתעסק בנוסעי הרכב לידנו או בנוסעים בספסל האחורי שלנו.

בועז טופורובסקי: תאמינו לי, שום דבר לא יקרה אם נעשה כל מה שצריך רק אחרי שנסיים לנהוג.

בועז טופורובסקי: בואו נתרכז בכביש, רק בשביל להציל חיים.

בועז טופורובסקי: בואו נהיה טובים יותר.

בועז טופורובסקי: תודה.

חמד עמאר: תודה לחבר הכנסת בועז טופורובסקי.

חמד עמאר: חבר הכנסת נסים זאב, ואחריו תשיב סגנית השר.

נסים זאב: אדוני היושב בראש, כנסת נכבדה, קודם כול צריך לציין שהיום הזה הוא יום חשוב כדי להגביר את המודעות, וגם אולי לעורר את הנרדמים בשמירה.

נסים זאב: יש יום בשנה שבו אנחנו לפחות נזכרים שהמלחמה בתאונות הדרכים יותר יקרה למדינת ישראל מכל מלחמות ישראל, והעלויות של תאונות דרכים – כפי שהזכיר חברי, מיליונים עולה כל הרוג.

נסים זאב: בביטחון של מדינת ישראל אנחנו משקיעים בין 50 ל-60 מיליארד שקלים בשנה.

נסים זאב: ומה העלות של תאונות הדרכים באופן יחסי?

נסים זאב: אם היינו משקיעים אפילו רק אחוזים בודדים מהעלויות שאנחנו משקיעים בביטחון, היינו יכולים להציל הרבה יותר חיי אדם.

נסים זאב: אבל באופן טבעי אנחנו רואים את הסכנה של האויב ממול, ואנחנו לא חושבים שלפעמים אנחנו האויב של עצמנו.

נסים זאב: ההתנהגויות שאנחנו מתנהגים בדרכים זה בעצם – אנחנו מכניסים את עצמנו לסיכונים מיותרים.

נסים זאב: אני רוצה לציין כמה דברים שנתתי עליהם את הדעת.

נסים זאב: קודם כול צריך לציין, כמו שחברי אמר, מספר תאונות הדרכים הקטלניות בשנת 2012 אומנם הוא נמוך ב-24% לעומת 2011, והייתי אומר שהוא כמעט הנמוך ביותר ביובל השנים האחרונות, כמעט 50 שנה, אבל מספר הפצועים, צריך לזכור שעלה ב-20%.

נסים זאב: ואני רוצה לדבר בעיקר על אותם הטייסים, שהם טייסים ללא מטוס או מטוסים ללא טייסים, וזה האופנועים, שטסים לנו ברחבי הכביש מ-140 קילומטר לשעה ומעלה, והם לא חושבים לרגע שחלילה וחס יכול איזשהו רכב לעקוף אותם, אין דבר כזה, הוא תמיד צריך להיות הראשון והוא צריך להשיג את כולם.

נסים זאב: אני גם לא מדבר כבר על כבישים עירוניים, שבהם הם מסכנים את חייהם.

נסים זאב: וכמעט אין יום שאני נוסע בכביש ואני לא רואה איזה אופנוען או איזו וספה או איזה קטנוע שנכנס בין הרכבים בשנייה האחרונה; הוא חושב שכולם רואים אותו או שכולם יכולים לעצור.

נסים זאב: אז לא לחינם מספר ההרוגים בתאונות הדרכים שיש, ביחס לכלי-הרכב, הוא פי-חמישה; זאת אומרת, כלי-הרכב שהם אופנועים הם כמעט 2% מכלל כלי-הרכב, שזה דו-גלגלי, וההרוגים הם פי-חמישה.

נסים זאב: זאת אומרת, 10% מההרוגים הם אנשים שרוכבים על אופנוע.

נסים זאב: ואני אומר לך, אדוני היושב-ראש, כשדיברו לפני שנתיים על הורדת הביטוחים של האופנועים בגלל שאנחנו חושבים שעדיף שיהיו דו-גלגליים מאשר כלי-רכב, כי יהיה פחות זיהום – אבל אנחנו נתבונן ונראה שמספר ההרוגים, חיי אדם, עולה דווקא, בגלל שאותם אנשים הם פחות אחראיים בנוגע לחייהם, והם מרגישים: אני כבר נוסע על הכביש, אני רוצה להרגיש שהעולם שלי.

נסים זאב: ולי היה פעם אופנוע, אז אני יודע איזו תחושה יש לצעירים שלוקחים אופנוע.

נסים זאב: עכשיו אני רוצה להתייחס לשתי נקודות חשובות – – –

ראובן ריבלין: היה לך BSA, אני זוכר אותך.

נסים זאב: לא משנה מה היה לי, אני – אבל אתה לא זוכר אותי עם הקטנוע והאופנוע שהיה לי.

נסים זאב: טוב, אני רק רוצה לומר שהבאתי הצעת חוק, סגנית השר – הסתכלתי בחוברת וראיתי כמה מתייחסים לעניין של חציית כבישים ולכך שהורים צריכים ללוות את הילדים עד גיל תשע.

נסים זאב: אני לא מדבר על ילדים שחוצים כבישים, אני מדבר על ילדים בני חמש וארבע שלוקחים תינוק בן שנה והולכים אתו למכולת, וזה כביש ראשי; מעשים של כל יום.

נסים זאב: האם אין פה הזנחה של הורים?

נסים זאב: חודשים רבים עבדתי על הנושא הזה, ואמרתי, שיהיה אפילו קנס סמלי.

נסים זאב: חשוב מאוד.

נסים זאב: הנושא של ההורים – כשהם יקבלו קנס, וכשהורה יודע, אם אני שולח את הילד שלי, שהוא גדול יחסית, הוא כבר בן שש, הוא בן שבע, שייקח את התינוק בן השנה למכולת – הוא עלול לקבל קנס, לא של 1,000 שקלים, כפי שהיועץ המשפטי של הכנסת הציע, אני הצעתי סך הכול 100 שקלים אפילו, זה קנס סמלי, אבל הוא חינוכי ביותר.

נסים זאב: אני לא יודע, אני רואה התלבטויות.

נסים זאב: משרד התחבורה, אמרו לי: זה שייך למשטרה, המשטרה – למשרד התחבורה, בינתיים אנחנו נמצאים בין לבין המשרדים.

נסים זאב: אני לא קיבלתי תשובה ברורה בנושא הזה.

נסים זאב: חשוב מאוד שאני רק אומר את המספרים:

נסים זאב: בשנים 2008–2010 נפגעו 6,360 ילדים גילאי אפס עד 14 בתאונות דרכים בתוך שטח עירוני, ושליש מהם נפגעו בהיותם הולכי רגל.

נסים זאב: ולכן, אני בעצם בא לדבר כדי להבטיח את בטיחותם של אותם ילדים במרחב הציבורי.

נסים זאב: לדאוג שילד עד גיל תשע לא יחצה כביש לבדו; אפילו אפשר להוריד את הגיל, אפשר לדבר על עד שבע, למרות שהייתי אומר שההמלצה המקצועית אומרת עד גיל תשע, אבל לפחות להתייחס לילדים שלוקחים תינוקות, שזה דבר שממש צריכים לתת את הדעת עליו.

נסים זאב: ועוד נושא אחד, בחצי דקה, אדוני, ברשותך, הנושא של נהיגה בשכרות.

נסים זאב: כשיש תאונת דרכים קטלנית, במדינות רבות בעולם זה מאסר עולם, אני רוצה להזכיר לכולם.

נסים זאב: היה לי איזה מקרה שביקשו שאני אעביר – אעזור להביא איזה אדם, בחור ישראלי שהרג בנהיגה בשכרות בניו-יורק ונידון למאסר עולם, להביא אותו לארץ, והיה משא-ומתן; בסוף לא הסכימו.

נסים זאב: אבל אני רוצה לומר לכם, ביררתי על מה – על תאונת דרכים בשכרות נידון האיש הזה, לא ל-20, למאסר עולם.

נסים זאב: ולכן אני אומר, הענישה פה היא מאוד קלה, ונוהגים בשכרות צריכים לדעת שיש להם דין רוצח לכל דבר.

חמד עמאר: תודה רבה, חבר הכנסת נסים זאב.

חמד עמאר: תשיב סגנית שר התחבורה והבטיחות בדרכים ציפי חוטובלי, שהיא גם ממונה על כל הנושא של הבטיחות בדרכים.

ראובן ריבלין: הגיע הזמן שהיא תהיה שרה.

יחיאל חיליק בר: רצתה, אבל לא נתתם לה.

ציפי חוטובלי: והגיע הזמן שאתה תהיה נשיא.

ראובן ריבלין: – – –

חמד עמאר: פרגון הדדי.

ראובן ריבלין: לא אמרתי את זה בשביל לקבל – – –

יחיאל חיליק בר: לרשום את זה בפרוטוקול.

יצחק כהן: רשמנו את זה.

ציפי חוטובלי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, היום הזה, שבו מציינת כנסת ישראל את יום המאבק בתאונות הדרכים, או בגרסתו החיובית: יום המלחמה שלנו למען כבישים בטוחים יותר ולמען הפחתת מספר ההרוגים בדרכים, הוא יום שאני רוצה בכוונה להתרחק מהסטטיסטיקה שלו.

ציפי חוטובלי: אני יכולה להביא לכם מספרים, אבל בואו נזכור את השיר היפה של יהודה עמיחי, שאמר: אין לנו חיילים אלמונים, אין לנו קבר החייל האלמוני.

ציפי חוטובלי: גם בעניין הזה, כל אחד ואחד מאתנו יכול לחשוב על אדם קרוב אליו שנהרג בתאונת דרכים.

ציפי חוטובלי: היום שבו אני הבנתי שהתפקיד שלי הוא לא רק תפקיד מערכתי-לאומי אלא תפקיד שנוגע בכל אחד ואחד מהאזרחים במדינה הזאת היה בקיץ האחרון, כשפתחתי את הרדיו ושמעתי וראיתי באינטרנט שאירעה תאונת דרכים קטלנית בכביש 6: אוטובוס סטה מהנתיב והתנגש במעקה שהיה בצד הכביש.

ציפי חוטובלי: וכשהתקשרתי למרכז המידע של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים כדי לקבל פרטים על התאונה נחרדתי לגלות שאחד ההרוגים הוא בן יקר של חברים טובים שלנו, יונתן תורג'מן, נער מקסים בן 21, שאיבד את חייו לא כשהוא נהג, לא כשהוא עושה שום דבר שמסכן את עצמו לכאורה, אלא כשהוא עולה על אוטובוס, הדבר התמים ביותר שאדם יכול לעשות.

ציפי חוטובלי: ובאותו רגע הבנתי שהתפקיד הזה הוא לא רק תפקיד לאומי אלא הוא נוגע לכל אחד ואחד מאתנו.

ציפי חוטובלי: אני רוצה לציין שגם כנסת ישראל הזאת, יש בה נגיעות אישיות לנושא תאונות הדרכים.

ציפי חוטובלי: יש כאן חברי כנסת נפלאים שנאבקים על העניין הזה – חבר הכנסת חמד עמאר, אתה אחד מהם; אני רוצה לציין גם את חבר הכנסת בועז טופורובסקי, ואני משתמשת כאן בעניין אישי: אתה איבדת את אחותך בתאונת דרכים.

ציפי חוטובלי: בזמנו, כשהתחלתי לשאול מי מחברי הכנסת מעוניין לפעול, גיליתי שיש הרבה מאוד חברי כנסת שמעוניינים, אבל הדהים אותי יותר לגלות את האנשים שקשורים לתאונות דרכים ברמה האישית.

ציפי חוטובלי: שר האוצר שלנו, יאיר לפיד, איבד את אחותו מיכל בתאונת דרכים.

ציפי חוטובלי: אני רוצה בפתח הדברים להקריא דברים שהוא כתב 20 שנה אחרי מותה של אחותו מיכל.

ציפי חוטובלי: את הדברים הוא פרסם בעיתון, וכך כתב שר האוצר: "עד שמתת היה יאיר אחד, יום אחרי שנהרגת הוא נעלם ולא חזר.

ציפי חוטובלי: אנחנו התוצאה של הביוגרפיה שלנו.

ציפי חוטובלי: ב-15 בנובמבר 1984 מישהו החליף לי את הביוגרפיה.

ציפי חוטובלי: אני עכשיו ההוא שאחותו מתה.

ציפי חוטובלי: אני ההוא שהמשפחה שלו התפוררה ואז הצליחה – אלוהים יודע איך – להדביק את עצמה מחדש".

ציפי חוטובלי: מיכל לפיד נהרגה בתאונת דרכים בתל-אביב כשהיא בת 24 בלבד; היא הייתה אחותו הבכורה של יאיר לפיד.

ציפי חוטובלי: ואני חושבת שעוד לא יצא לשר האוצר להתבטא או לספר את הסיפור האישי הזה בפומבי, אבל כל אחד ואחד מאתנו מכיר אדם שנהרג בתאונת דרכים.

ציפי חוטובלי: הדבר הזה פוגע בנו.

ציפי חוטובלי: שמעתי גם חברי כנסת מהמגזר הערבי, גם חברי כנסת יהודים, חברי כנסת חרדים, באמת אין כאן אפליה – יש אומנם אוכלוסיות שמעורבות יותר מאוכלוסיות אחרות, ואני אתייחס לזה בסוף דברי, אבל בסוף זאת מכת מדינה.

ציפי חוטובלי: היא פוגעת בכולם, היא פוגעת לא רק בנהגים אלא גם בהולכי הרגל.

ציפי חוטובלי: ציינו נכון בפתח הישיבה ששליש מההרוגים הם הולכי רגל, ולכן זה דבר שצריך להיות קודם כול במודעות של כל אחד ואחד מאתנו כאזרח.

ציפי חוטובלי: הבשורה אולי החשובה של הממשלה הזאת היא ההחלטה למנות גורם מיניסטריאלי שאחראי אך ורק על נושא הבטיחות בדרכים.

ציפי חוטובלי: אני רוצה לשבח בעניין הזה את השר ישראל כץ שהחליט, מכל התחומים שיש במשרדו, וכולנו יודעים שמשרד התחבורה חולש על תחומים רבים, הוא החליט למנות אותי דווקא לתפקיד החשוב הזה, תפקיד שיש שיאמרו שהוא כפוי טובה ויש שיאמרו שהוא תפקיד סיזיפי וקשה, אבל אני קיבלתי אותו על עצמי באהבה גדולה מתוך תחושת שליחות אדירה להציל חיי אדם, בידיעה שכל אדם שאנחנו נוריד מהסטטיסטיקה הזאת הוא עוד משפחה שלא צריכה לחוות את הסבל והאובדן האיומים האלה שכרוכים באותן תאונות דרכים.

ציפי חוטובלי: כשאני קיבלתי על עצמי את התפקיד גיליתי את מה שבוודאי מוכר לכם.

ציפי חוטובלי: התחום הזה הוא לא תחום שנמצא בלעדית באיזשהו משרד ממשלתי.

ציפי חוטובלי: זה תחום שדורש שילוב רב-מערכתי של הרבה מאוד גורמים, הן של משרד החינוך, הן של משרד המשפטים בתחום החקיקה, הן של המשרד לביטחון הפנים בכל מה שנוגע לאכיפה.

ציפי חוטובלי: וגיליתי שהמשרד הזה הוא בעצם תחנת ממסר בין הרבה מאוד גורמים ממשלתיים, והעבודה המרכזית היא להחליט על תוכנית עבודה לאומית שתמקד אותנו בעיקר ובטפל, כי יש כל כך הרבה בעיות וכל כך הרבה סוגיות ייחודיות במאבק בתאונות דרכים, שאם אנחנו לא נקבע לנו סדר-יום לאומי בעניין הזה, כמו רבות ממדינות אירופה שנאבקו בעניין הזה, אנחנו לא נתקדם ולא נצליח לראות שינוי משמעותי.

ציפי חוטובלי: המדינה שלקחנו אותה כמודל היא צרפת.

ציפי חוטובלי: ניקולא סרקוזי כשר הפנים הצרפתי מחליט להוריד את מספר תאונות הדרכים בצרפת ב-50% בתקופת כהונתו כשר הפנים.

ציפי חוטובלי: הוא פונה לנשיא שיראק ומציג לו תוכנית לאומית למאבק בתאונות דרכים.

ציפי חוטובלי: המאבק הזה כולל גם מצלמות מהירות, ודיברנו עליהן היום בוועדת הכלכלה, גם מציאות של רדיפה של עברייני כביש כבדים, מה שאנחנו מכנים בריוני כביש, וגם תוכנית חינוכית.

ציפי חוטובלי: שלושת הנדבכים האלה הם נדבכים חשובים בכל תוכנית לאומית במאבק בתאונות הדרכים.

ציפי חוטובלי: אני רוצה לומר מה נעשה כאן בישראל, מה נעשה כאן בעניין החשוב הזה, כדי בעצם לשנות את המציאות הכואבת שבה גם בשנה החולפת עדיין איבדנו 247 אנשים על כבישי ישראל.

ציפי חוטובלי: הדבר הראשון והחשוב, וזאת בשורה שתובא לוועדת הכלכלה עוד במושב החורף הזה, הוא רפורמת החקיקה המשמעותית ביותר, שמדברת על החמרת הענישה של אותם עברייני כביש כבדים.

ציפי חוטובלי: אני רק מציינת כמה מהעבירות שעליהן מדובר: עבירות פגע-וברח, עבירות של שכרות, עבירות של נסיעה במהירות מופרזת, לא ב-10 קמ"ש מעל המותר אלא 60 קמ"ש מעל המותר; כל אותם אנשים שהם פשוט רוצחים, שהם משתמשים בכלי-הרכב שלהם ככלי-נשק, כל האנשים האלה רכביהם יוחרמו; ותהיה חובת מינימום מאסר.

ציפי חוטובלי: הרפורמה הזאת שתושק, אחרי שהיא עברה כבר ועדת שרים לחקיקה, בוועדת הכלכלה בקרוב, בעיני היא מסר חריף שאומר: אנחנו לא מקילים ראש בעברייני תנועה.

ציפי חוטובלי: עברייני תנועה גורמים לאנשים חפים מפשע לשלם בחייהם.

ציפי חוטובלי: לא תמיד יש קשר, לצערנו, אנחנו רואים, בין אשמה לבין היפגעות של אנשים, וחשוב מאוד שהאנשים האלה ידעו שיש מחיר כבד לנהיגה הרשלנית והבריונית שלהם.

ראובן ריבלין: – – – זאת נהיגה פחזנית.

ראובן ריבלין: זאת אומרת, אתה יודע שאתה עלול להרוג אנשים, אבל אתה אפאתי.

ראובן ריבלין: אתה לא רוצה לרצוח אותם, אבל לא אכפת לך אם הם ימותו.

ראובן ריבלין: זה לא רשלנות; רשלנות זה שבן-אדם לפעמים טועה.

ראובן ריבלין: זה פחזנות במובן היותר-פלילי ופשעי שאנחנו יכולים – – –

ציפי חוטובלי: נכון, באמת במדרג העבירות יש גרימת מוות ברשלנות ויש גם הריגה.

ציפי חוטובלי: יש כאלה שבמסגרת הנהיגה שלהם הם הרגו אנשים.

ראובן ריבלין: – – – שהם אפאתים לתוצאות.

ציפי חוטובלי: נכון מאוד.

ציפי חוטובלי: אנחנו נביא את הרפורמה החשובה הזאת לוועדת הכלכלה.

ציפי חוטובלי: בעניין הזה אני רוצה לשבח את השר כץ, שמינה את הוועדה בראשות השופט אביטל חן, משופטי התעבורה המובילים בישראל, שישבה על המדוכה במשך שלוש שנים וגיבשה רפורמה מעמיקה.

ציפי חוטובלי: ישבו שם טובי אנשי המקצוע מכל תחומי הבטיחות, גם ממשרד המשפטים, וגיבשו את הרפורמה הזאת.

ציפי חוטובלי: החקיקה הזאת שאנחנו נוביל במושב החורף הקרוב היא בשורה של ממש בהחמרת ענישה על עברייני כביש.

ציפי חוטובלי: הנקודה השנייה – סליחה?

ציפי חוטובלי: לא שמעתי.

יצחק כהן: מה עם חינוך בגיל הרך?

ציפי חוטובלי: אתה פוגע בסעיף הבא, זה בדיוק מה שבאתי לדבר עליו.

ציפי חוטובלי: אין שינוי תרבות נהיגה ללא שינוי מעמיק בחינוך.

ציפי חוטובלי: בשנה החולפת נהרגו פי-שניים נהגים צעירים מבשנה שקדמה, וזה נתון שמדאיג אותנו.

ציפי חוטובלי: אנחנו לא רוצים לאבד את הצעירים שלנו בשום מקום, לא במלחמות, לא בפיגועים, אבל ודאי שלא על הכביש.

ציפי חוטובלי: בהקשר הזה אנחנו עובדים כרגע על תוכנית חדשנית עם שר החינוך.

ציפי חוטובלי: שר החינוך שי פירון נתן את ברכתו לתוכנית שתשלב הדמיה של כל מצבי הקיצון שתלמיד בשיעורי נהיגה לא חווה אותם.

ציפי חוטובלי: קודם כול, דברים שהם כמובן אסורים על-פי חוק, נהיגה תחת אלכוהול.

ציפי חוטובלי: אני רוצה להודות לכל חברי הכנסת שהשתתפו היום במיצג החשוב, שדימה דרך סימולטורים את כל אותן בעיות בנהיגה, דרך הסחת דעת, דרך משקפי האלכוהול, שבעצם דימו את מצב הכביש כפי שהוא נשקף בעיני הנהג השיכור, ואותם תלמידים יתנסו ויעברו את החוויה הזאת דרך סימולטורים.

ציפי חוטובלי: הדבר הזה הוא חלק מתוכנית חווייתית, מקורס, למעשה, שיועבר לתלמידי ישראל ויחזק את היכולת שלהם לעבור חוויה רגשית, ולא רק ללמוד באופן תיאורטי בכיתה שזה מסוכן.

ציפי חוטובלי: אז הסמים מסוכנים והאלכוהול מסוכן, בסוף צריך לחוות את המשמעויות של אותם חומרים מסוכנים שפוגעים בשיקול הדעת שלנו בנהיגה.

ציפי חוטובלי: התוכנית החינוכית הזאת היא כמובן חלק ממערך הסברה כולל.

ציפי חוטובלי: בעניין של מערך ההסברה אני מרשה לעצמי לפנות לאזרחים שמקשיבים לנו.

ציפי חוטובלי: אין אזרח בישראל שלא חטא בשליחת הודעת אס.

ציפי חוטובלי: אם.

ציפי חוטובלי: אס במהלך הנהיגה.

ציפי חוטובלי: אני חייבת להגיד שמכת המדינה שממכרת את כולנו היא אותה התמכרות למכשיר הסלולר.

ציפי חוטובלי: מאז שהוזלו מחירי הסלולר, וכולם דיברו על הרפורמה החשובה הזאת – אולי הסלולר נהיה זול, אבל החיים שלנו יקרים ואסור לנו לאבד אותם בשביל הודעת אס.

ציפי חוטובלי: אם.

ציפי חוטובלי: אס או בשביל לראות עוד ידיעה באתר אינטרנט חדשותי או אתר אינטרנט אחר.

ציפי חוטובלי: אסור לנו לאבד את החיים שלנו בגלל זה.

ציפי חוטובלי: ויש יותר מדי אנשים שמקלים ראש בשניות שהעין שלהם לא על הכביש.

ציפי חוטובלי: הם לא מבינים שבאותם רגעים הרכב נוסע ללא נהג, מתקדם עשרות מטרים ללא הנוכחות שלהם, והם מגדילים את הסיכוי שלהם להיות מעורבים בתאונות דרכים פי-ארבעה.

ציפי חוטובלי: 20% מתאונות הדרכים בישראל נגרמות בגלל היסח דעת בנהיגה.

ציפי חוטובלי: הדבר הזה הוא חמור, הדבר הזה הוא מכת מדינה.

ציפי חוטובלי: אנחנו חייבים להיאבק בזה.

ציפי חוטובלי: יש כאלה שמציעים אפליקציות למכשיר, מכשיר הסלולר.

ציפי חוטובלי: אני אומר לכם, קחו את העצה שייעץ הנשיא אובמה לכל פקידי הממשל האמריקני כשהוא נכנס לתפקיד בקדנציה הזאת; הוא אמר: כשאתם נכנסים לרכב תסגרו את מכשיר הפלאפון.

ציפי חוטובלי: מי מכם שמשתמש במכשירי הניווט – כמובן, אנחנו צריכים לדעת גם איך להגיע ממקום למקום, אני לא אחזיר אתכם לימי המפות, אבל כן כדאי מאוד לכוון את אותו מכשיר ניווט כשאתם נכנסים לרכב ולא לגעת בו לאורך כל הנסיעה.

ציפי חוטובלי: הסחת הדעת הזאת היא קטלנית, היא גורמת לתאונות דרכים שגובות חיי אדם מכולם, וזה מאבק הדגל שלנו, המאבק בהיסח הדעת שנגרם משימוש בסלולר.

ציפי חוטובלי: בחצי השנה האחרונה היינו עדים, לצערנו הרב, לתאונות דרכים מסוג חדש, תאונות דרכים שלא מתרחשות בדרכים.

ציפי חוטובלי: הרכב עצמו הפך להיות מלכודת מוות לתינוקות.

ציפי חוטובלי: ראינו משפחות שלמות שחרבו בגלל שילדים נשכחו ברכב.

ציפי חוטובלי: אני לא מדברת עכשיו על ההיבט האנושי הטרגי הנורא; יצא לי לנחם משפחה שכולה, אחד ההורים שכח את הילדה שלו ברכב.

ציפי חוטובלי: מה שחשוב לנו להגיד זה שאנחנו משתדלים מאוד, מעבר להסברה, מעבר לתזכורות ברדיו, אנחנו משתדלים, כרגע מתאמצים לפתח תקן, חיישן שיוצמד לכל כיסא תינוק כדבר שמחויב על-פי חוק.

ציפי חוטובלי: ברגע שהתקינה הזאת תהיה מוכנה, כל הכיסאות שעל-פי החוק הורים מחויבים להכניס לרכב כשהם מכניסים את הילד הקטן לרכב, יהיו בעצם כיסאות שמאותתים על זה שיש ילד ברכב, וכך נמנע את המציאות המחרידה של שכחת ילדים ברכב.

ציפי חוטובלי: אני רוצה לומר עוד כמה מילים על פרויקט המצלמות.

ציפי חוטובלי: מצלמות הכביש זה פרויקט שעובד בכל העולם, בעיקר במדינות אירופה.

ציפי חוטובלי: יש נהגים בישראל שחושבים שזאת הדרך של המשטרה לקנוס אותם ולא אוהבים את המצלמות.

ציפי חוטובלי: אני נגד מצלמות נסתרות.

ציפי חוטובלי: אני חושבת שהמצלמות צריכות להיות פומביות, גלויות, עם שילוט שאומר: שטח אכיפה מוגבר לפניך.

ציפי חוטובלי: המטרה של המצלמות האלה היא סך הכול להראות לנהגים שהם נכנסים לאזור מסוכן – כל אותם כבישים אדומים, הצמתים המסוכנים.

ציפי חוטובלי: הם לאו דווקא אמורים לתפוס אותנו על מהירות.

ציפי חוטובלי: הם אמורים להיות במקומות שבהם יש רמזור אדום שיש אנשים שמשום מה מחליטים לדלג עליו, עקיפה על פס לבן, כל אותן עבירות מסכנות חיים.

ציפי חוטובלי: המצלמות האלה, בסופו של יום, עוזרות לכל האזרחים והנהגים להיות מודעים יותר לתוואי הכביש המסוכן, והן יכולות להציל חיים.

ציפי חוטובלי: מחר תתקיים פגישה עם השר לביטחון הפנים בנושא הזה.

ציפי חוטובלי: אני מאוד מקווה שהפרויקט הזה, שהיישום שלו החל טיפין-טיפין, ייושם במלואו.

ציפי חוטובלי: 300 מצלמות כביש בכל רחבי ישראל.

ציפי חוטובלי: אני חושבת שהעניין הזה של מודעות, הסברה, חינוך, קמפיינים, כל הדברים האלה, זה דבר חשוב.

ציפי חוטובלי: בסופו של יום, משרד התחבורה הוריש לנו שני קמפיינים שכל אחד במדינה שלנו זוכר.

ציפי חוטובלי: כולם זוכרים את "בכביש אל תהיה צודק, תהיה חכם", וכולם זוכרים את "מוטב לאבד רגע בחיים מאשר את החיים ברגע".

ציפי חוטובלי: סלוגנים זה דבר נחמד, בסוף כשאנחנו נכנסים לכביש, הרבה פעמים קל לנו להדחיק את העובדה שכולנו יכולים להימצא בסכנת חיים.

ציפי חוטובלי: יש אנשים שנכנסו לרכב ולא חזרו הביתה ליקיריהם באותו יום כי הם היו מעורבים בתאונות דרכים.

ציפי חוטובלי: המספר המחריד של ההרוגים מקום המדינה הוא 31,852 איש שאיבדו את חייהם על כבישי ישראל.

ציפי חוטובלי: אנחנו לא רוצים להרחיב את הסטטיסטיקה הזאת.

ציפי חוטובלי: אנחנו לא רוצים עוד לעמוד כאן בכנסת מדי שנה ולדבר על ירידה ועלייה ומגמות.

ציפי חוטובלי: אנחנו רוצים למגר לחלוטין את התופעה הזאת של תאונות דרכים בישראל.

ציפי חוטובלי: אנחנו נעשה הכול, בוודאי בקדנציה הזאת, שבה יש שיפור אדיר בתשתיות ויש לנו רכבים חדישים, לטפל בגורם האנושי, שהוא הגורם שמכריע בתאונות הדרכים.

ציפי חוטובלי: בסופו של יום, אני אגיד לכולם את מה שאנחנו מתפללים כשאנחנו נכנסים לרכב: "יהי רצון שתוליכנו לשלום ותצעידנו לשלום ותגיענו למחוז חפצנו לחיים, לשמחה ולשלום".

ציפי חוטובלי: שיהיו באמת לכולם, בזכות היום הזה, ימים בטוחים בכבישים, ושנצליח באמת להוריד את מספר ההרוגים בכביש.

חמד עמאר: תודה רבה לסגנית השר.

חמד עמאר: תמשיכו בעשייה במשרד התחבורה.

חמד עמאר: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/520).

חמד עמאר: ]

חמד עמאר: אנחנו עוברים לנושא הבא: הצעת חוק למניעת הטרדה מינית (תיקון מס' 10) (ניצול יחסי מרות או תלות על-ידי עובד ציבור), התשע"ד–2013, של חברת הכנסת מיכל רוזין וקבוצת חברי הכנסת, קריאה ראשונה.

חמד עמאר: תציג את הצעת החוק חברת הכנסת מיכל רוזין.

מיכל רוזין: כבוד היושב-ראש, חברי כנסת, הצעת החוק בשיתוף חברי הכנסת, פה, מהבית – חברי הכנסת עליזה לביא, מרב מיכאלי, זהבה גלאון, דב חנין, יפעת קריב, דוד צור, עמרם מצנע ועיסאווי פריג'.

מיכל רוזין: היום, כמעשה שגרה, בהרבה מימי הכנסת, אני בטוחה שכולכם חווים את זה, נפגשתי עם אחת הקבוצות שמגיעות לכנסת לביקור ומבקשות לפגוש חבר או חברת כנסת ולשמוע על הפעילות הפרלמנטרית שלנו.

מיכל רוזין: היום נפגשתי עם קבוצת נשים מופלאה וסיפרתי להן על הפעילות שלי.

מיכל רוזין: סיפרתי להם שהנה היום עולה הצעת החוק השנייה שלי בנושא הטרדות מיניות; אחת עברה במושב הקודם, והיום עולה הצעה נוספת שלי לקריאה ראשונה.

מיכל רוזין: מייד, אבל מייד, כמו שקורה לי הרבה פעמים בקבוצות – אגב, גם מעורבות, לא רק נשים, אבל בקבוצת נשים, נפתח שיח חווייתי של נשים.

מיכל רוזין: לפעמים אני אומרת שחבל שאני לא יכולה להסריט, פשוט לצלם ולהראות את זה פה במליאה.

מיכל רוזין: פשוט כל אחת התחילה מייד להעלות את חוויות חייה ולהגיד: לי קרה ככה, לי קרה ככה, אני הוטרדתי ככה.

מיכל רוזין: שפע הסיפורים, לצערי הרב – הדוגמאות שעולות הן תמיד מדהימות ותמיד מחדשות עד כמה החוק ומערכת המשפט לא מצליחים לסגור על התופעות העצומות שעדיין קורות.

מיכל רוזין: כל חוויה היא שונה וייחודית ולא תמיד החוק היבש נותן את המענה.

מיכל רוזין: באמת, הצעת החוק הזאת, שאנחנו עומדות ועומדים להצביע עליה, היא תיקון של אחת העוולות המשמעותיות שעדיין מתקיימות במציאות.

מיכל רוזין: חוק ההטרדה המינית חוקק לפני 15 שנים.

מיכל רוזין: הוא עדיין חדש ועדיין אנחנו מגלות, כל פעם מחדש, איפה באמת הלקויות, איפה באמת החוסרים, איפה צריך לתקן את העוולות או את החוק, על מנת שיצליח לתקן את הניצול שקיים במציאות.

מיכל רוזין: החוק עצמו קבע באמת ביחסים שבין מעסיק למועסקת, בין מפקד לפקודה, יחסים של תלות ומרות כיחסים מיוחדים, שבהם גם כאשר מתקיימת מערכת יחסים מינית, צריך לשים סימן שאלה על שאלת ההסכמה: האם הייתה פה הסכמה חופשית?

מיכל רוזין: האם באמת אותה אישה או אותו גבר – יש גם הטרדה מינית כלפי גברים, כמובן – האם הם הסכימו וההסכמה שלהם היא אכן הסכמה?

מיכל רוזין: כפי שאנחנו אומרים, להבדיל אלפי הבדלות, לגבי קטינים, שגם אם נערה מסכימה, ההסכמה שלה מוטלת בספק מפאת גילה.

מיכל רוזין: אז במקרים של הטרדה מינית בעבודה אנחנו אומרים ששאלת ההסכמה מוטלת בספק מכיוון שהיא כפופה לו, עתידה תלוי בו, פרנסתה תלויה בו וכדומה.

מיכל רוזין: אנחנו נתקלות במציאות בתופעה שבה לעתים קרובות מדי עובדי ציבור מנצלים נשים אשר תלויות בהם מכוח תפקידם, גם אם אינן מועסקות על-ידם באופן ישיר.

מיכל רוזין: שוטרים שמטרידים מפגינות, עובדי עירייה שמנצלים את תושבות עירם, עובדי משרדים ממשלתיים, מנהלי מחלקות בבתי-חולים.

מיכל רוזין: כל אלה חייבים לדעת שניצול תפקידם וסמכותם למטרות מיניות הוא לא רק מעשה נקלה ולא ראוי אלא גם מעשה אסור על-פי החוק מרגע שנאשר את הצעת החוק הזאת.

מיכל רוזין: אנחנו שומעים בתקשורת לעתים קרובות על עובדי ציבור שהטרידו מינית נשים שהיו תלויות בהם מתוקף תפקידם.

מיכל רוזין: התדירות הזאת מבהירה לנו כמה התופעה מדאיגה.

מיכל רוזין: בכל מקום שיש בו שררה נפתח פתח מדאיג לניצול.

מיכל רוזין: נשים בישראל לא צריכות לחשוש במקום העבודה, אבל הן גם לא צריכות לחשוש כשהן מפגינות או מבקשות מהאחראי בעירייה, שהוא מונופול מבחינתן בנושא, לבטל את החוב שלהן בארנונה.

מיכל רוזין: מדי שנה נפתחים למעלה מ-100 תיקים בגין הטרדה מינית בידי עובדי מדינה בכל מיני סעיפים שונים בחוק, מכיוון שעדיין אין סעיף שעוסק בעניין המהותי עצמו.

מיכל רוזין: אין לי ספק שאחרי תיקון החוק ייפתחו יותר תיקים ויהיו יותר תלונות ונשים אמיצות נוספות יתלוננו.

מיכל רוזין: הצעת החוק הזאת, כמו שאמרתי – – –

נסים זאב: יש יותר תלונות בשנים האחרונות או פחות?

מיכל רוזין: יש יותר תלונות כי המודעות עולה.

מיכל רוזין: זה לא אומר שיש יותר מקרים.

מיכל רוזין: אנחנו לא יכולים לומר בוודאות, בכלל בנושא פגיעה מינית, אם יש יותר מקרים מאשר כשאנחנו היינו צעירים או היינו ילדים.

מיכל רוזין: יש תופעות חדשות כל פעם.

מיכל רוזין: התופעות משתנות ומתחדשות, ואנחנו מקבלים כל מיני מאפיינים שאולי לא היו בעבר.

מיכל רוזין: אבל המודעות עולה ולכן יותר ויותר נשים מעזות לפנות למרכזי סיוע, הן מעזות להתלונן.

מיכל רוזין: לצערנו המספרים הם עדיין מאוד מאוד נמוכים ועדיין התופעה קורית למכביר.

מיכל רוזין: חשוב לומר, הצעת החוק בעצם – עובד ציבור שמטריד מינית, כפי שאומרת הצעת החוק, הוא אינו שונה ממעסיק שמטריד מינית.

מיכל רוזין: התנגדות לשניהם עלולה לעלות למתנגדת במחיר אישי כבד, כפי שכבר נוכחנו לדעת, ואסור שנשים בישראל תחושנה במצור, לא במקום העבודה שלהן, ובוודאי לא במפגש שלהן עם עובדי ציבור ומדינה.

מיכל רוזין: התיקון המוצע ייתן מענה גם למקרים שבהם לא מתקיימים יחסי מרות ישירים, כגון יחסי עובד-מעביד, אולם בשל מעמדו הציבורי הרם של אותו אדם, יכולת ההשפעה שלו, הקשרים שלו, עוצמת ההחלטה שלו בהליכי קבלת ההחלטות, האם הוא יכול להשפיע על עתידה של אותה אישה או אותו גבר לגבי חייהם – ביטול חוב, סגירת חשבון מים, איפה ילמדו ילדיהם, והרבה מאוד דברים אחרים, כמובן – נוצרת בעצם תלות מהותית, שמצמצמת וממש מנטרלת את יכולת ההתנגדות והתגובה של המוטרדת ושמה סימן שאלה גדול מאוד על נושא ההסכמה.

מיכל רוזין: כמובן, אני נשאלת לא פעם: מה זאת אומרת, אז לא צריך להוכיח התנגדות?

מיכל רוזין: ודאי שלא מספיק להתלונן.

מיכל רוזין: כל תיק כמובן מגיע לבית-משפט ושם דרושה הוכחה.

מיכל רוזין: אבל יתייחסו למערכת היחסים הזאת של איש ציבור, עובד ציבור, שמתוקף תפקידו וסמכותו ניצל את אותה אישה, כאילו מתקיימת ביניהם מערכת יחסים של תלות, ניצול, יחסי תלות ומרות כפי שמתקיים בין מעסיק, מועסקת או מועסק.

מיכל רוזין: אני מודה לכם ואני מקווה שתתמכו בהצעת החוק.

מיכל רוזין: תודה.

חמד עמאר: תודה לחברת הכנסת מיכל רוזין.

חמד עמאר: אנחנו עוברים לרשימת הדוברים.

חמד עמאר: חבר הכנסת דב חנין.

דב חנין: מוותר.

חמד עמאר: חבר הכנסת באסל גטאס – אינו נוכח.

חמד עמאר: חבר הכנסת נסים זאב.

חמד עמאר: יש לך שלוש דקות, בבקשה.

נסים זאב: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, הצעת החוק ראויה, טובה.

נסים זאב: טוב שחברי הכנסת מוטרדים מההטרדות.

נסים זאב: השאלה, מה אנחנו עושים באמת כדי למנוע את ההטרדות האלה?

נסים זאב: אני רוצה לדעת מדוע במדינת ישראל אין קוד לבוש במגזר הציבורי.

נסים זאב: מדוע לא מחייבים בבנקים, בבתי-ספר, בכל מקום ציבורי, ללכת לפי קוד לבוש?

עליזה לביא: מה זה קשור?

נסים זאב: מאוד קשור.

מיכל רוזין: איך אתה מסביר הטרדות מיניות במגזר?

נסים זאב: חלק מהעניין של המניעה של אותן הטרדות – צריכים לשמור, פחות או יותר, על אותם כללים שמחייבים נשות ציבור ללכת בצורה ראויה ונאותה.

מיכל רוזין: האם אתה אומר שבחברות החרדית והערבית המסורתית אין הטרדות מיניות?

נסים זאב: לא אמרתי שלא, ואני אומר שצריכים להיענש.

נסים זאב: אני לא מדבר על אישה, אני לא מדבר – – –

עיסאווי פריג': – – –

מיכל רוזין: לא.

מיכל רוזין: אני שואלת איך – – –

נסים זאב: לא באתי להתווכח על החוק עצמו.

נסים זאב: אני אומר: טול קורה מבין עיניך, וצריכים להסתכל בראייה קצת כוללת ומפוכחת יותר, כאשר מביאים את הנבל הזה, הצלם טוניק, כדי לעשות פה צילומי עירום בים-המלח, נשים וגברים.

נסים זאב: אז קצת בושה.

אילן גילאון: הסכמנו.

נסים זאב: הסכמת, אבל אני רוצה לומר לך מה ענה לי בזמנו שר התיירות.

נסים זאב: הוא אמר שזה מביא יותר תיירים למדינת ישראל.

נסים זאב: זה מה שהוא ענה לי.

נסים זאב: אתה לא מסכים, אבל זה מה ששר התיירות ענה לי בתשובתו.

נסים זאב: אז אני אומר, אם כבר אנחנו כל כך מודאגים, וכדי שבאקדמיה, כפי שאמרה לפני חברת הכנסת שהיא מציעת החוק, ששם יש הטרדות, וכולנו מוטרדים מכל ההטרדות האלה – אנחנו חייבים להסתכל גם על בתי-הספר התיכוניים, ששם יש בנים ובנות, צעירים וצעירות.

נסים זאב: צריכים לחייב קוד לבוש.

נסים זאב: שר החינוך צריך להקפיד על כך.

נסים זאב: ואני אומר לכם, אתם תראו הרבה פחות הטרדות כאשר הצניעות שמחייבת את קוד הלבוש, שזה בעצם נותן את התשובה לכך – אגב, באוטובוסים – – –

מיכל רוזין: – – –

עיסאווי פריג': מה זה קשור לחוק?

נסים זאב: אגיד לך מה זה קשור.

נסים זאב: אתה מדבר על טיפול מניעתי, נכון?

נסים זאב: אנחנו מדברים ברפואה הרבה פעמים על טיפול מניעתי.

נסים זאב: כששאלו למה חרדים רוצים לנסוע באוטובוס נפרד, גברים ונשים, או על חלוקת האוטובוס, הוכח מעל לכל ספק – –

אילן גילאון: תתאפק.

נסים זאב: – – שכאשר יש הפרדה בין גברים לנשים, אין הטרדות מיניות.

נסים זאב: מה לעשות, אלה העובדות.

מיכל רוזין: עובדתית זה לא נכון.

נסים זאב: זה נכון.

נסים זאב: את לא מתמצאת.

מיכל רוזין: אני מתמצאת טוב מאוד.

נסים זאב: את לא מכירה.

נסים זאב: אז מה עם תוכניות התועבה בטלוויזיה?

נסים זאב: כל התוכניות הזנותיות שמראים פה כמעט כל יום.

מיכל רוזין: אנחנו לא בעדן.

נסים זאב: אתם לא בעדן?

נסים זאב: אם רוצים למנוע הטרדות, שיפסיקו להטריד את ילדי ישראל, את נערי ישראל, את נערות ישראל.

חמד עמאר: חבר הכנסת נסים זאב, צריך לסיים.

עיסאווי פריג': תן לו להתפרק.

עיסאווי פריג': זה בסדר.

נסים זאב: אני לא מתפרק, תאמין לי.

נסים זאב: יש לי הרבה מה לומר בסוגיות האלה.

נסים זאב: ואני חושב שזה גם נושא חינוכי, ולא נסתכל רק נקודתית על איך להרחיב את הענישה – ואני בעד זה.

נסים זאב: אני בעד שתחמירו כמה שיותר, שתחמירו, אבל להסתכל בראייה יותר רחבה, איך אנחנו יכולים למנוע את ההטרדות האלה.

חמד עמאר: תודה רבה, חבר הכנסת נסים זאב.

חמד עמאר: אנחנו עוברים להצבעה על הצעת חוק למניעת הטרדה מינית (תיקון מס' 10) (ניצול יחסי מרות או תלות על-ידי עובד ציבור), התשע"ד–2013, בקריאה ראשונה.

חמד עמאר: הצבעה מס' 2 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 15 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק למניעת הטרדה מינית (תיקון מס' 10) (ניצול יחסי מרות או תלות על-ידי עובד ציבור), התשע"ד–2013, לוועדה לקידום מעמד האישה נתקבלה.

חמד עמאר: בעד – 15, נגד – אין, נמנעים – 15.

חמד עמאר: הצעת החוק חוזרת לדיון בוועדה לקידום מעמד האישה.

יחיאל חיליק בר: – – –

חמד עמאר: לפרוטוקול.

חמד עמאר: [מס' מ/677; "דברי הכנסת", חוב' כ"ג, עמ' .]

חמד עמאר: אנחנו עוברים לסעיף הבא: הודעת הממשלה על רצונה להחיל דין רציפות על הצעת חוק סדר הדין הפלילי (תיקון מס' 68) (הטלת התחייבות להימנע מעבירה לאחר ביטול הרשעה), התשע"ב–2012; הצעות חוק, הממשלה, 677.

חמד עמאר: הודעה נמסרה ב-31 ביולי 2013.

חמד עמאר: הנמקת הערעור של סיעות יהדות התורה, מרצ, רע"ם-תע"ל, חד"ש ובל"ד.

חמד עמאר: רשימת הדוברים: חבר הכנסת יעקב אשר – אינו נוכח.

חמד עמאר: לא רשום אף חבר כנסת אחר.

דב חנין: אני מייצג את סיעת חד"ש.

חמד עמאר: אתה לא רשום.

חמד עמאר: אני נותן לך.

דב חנין: ואנא רשום אותי לכל הצעות החוק.

חמד עמאר: לא היית רשום.

חמד עמאר: יש לך חמש דקות.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, תודה רבה לך, אני מבין שהייתה איזו טעות בתיאום עם המזכירות, אז אני מבקש פורמלית להירשם כנציג סיעת חד"ש לעניין ההתנגדויות לרציפויות.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, סוגיית הרציפות היא סוגיה מאוד מאוד חשובה בעבודתה של הממשלה, ואני רוצה לנצל את ההזדמנות של הדיון הזה כדי להצביע בפניכם, עמיתי חברי הכנסת, וכדי להצביע בפני הציבור בישראל על בעיה מאוד גדולה ברציפות עבודתה של הממשלה.

דב חנין: היום התחלנו בוועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת את הדיון בהארכת חוק הווד"לים – ועדות עוקפות מערכת התכנון – שהממשלה מנסה להאריך את תוקפו, להאריך את תחולתו, למרות שהמנגנון הזה, כפי שכולנו יודעים, עמיתי חברי הכנסת, לא הצליח להשיג את המטרות החברתיות שהתיימר להשיג; הוא לא הצליח לייצר דירות, הוא ודאי לא הצליח לייצר דירות קטנות – מעט מאוד דירות קטנות – הוא לא הצליח לייצר דירות להשכרה, ובוודאי הוא לא הצליח לייצר דירות להשכרה במחיר נמוך, מה שאנחנו קוראים דיור בר-השגה.

דב חנין: למרות כל הדברים האלה הממשלה מבקשת מאתנו להאריך את תוקפו של חוק הווד"לים, וגם להאריך את תחולתו.

דב חנין: וכאן אני מגיע, עמיתי חברי הכנסת, לשאלת הרציפות.

דב חנין: חוק הווד"לים במתכונתו המקורית, כפי שאושר בכנסת הקודמת, עורר ויכוח וביקורת מאוד קשה.

דב חנין: הטענה הייתה שהמסלול הזה, המהיר, עוקף מערכות התכנון, עוקף מערכות האיזונים והבלמים שמערכות התכנון הרגילות מציעות, הוא מסלול שפותח פתח לשחיתות, פותח פתח לאינטרסים, פותח פתח לנדל"ניסטים על חשבון האינטרס הציבורי הרחב.

דב חנין: אחת התשובות שנציגי הממשלה הביאו לביקורת הזאת הייתה הטענה – שבסופו של דבר גם התגבשה ונוסחה בהצעת חוק הווד"לים כפי שהועבר אז – שכל המנגנון המיוחד הזה של הווד"לים ישמש אך ורק למערכות הציבוריות.

דב חנין: זה יחול על קרקע ציבורית, והיזמים שיוכלו לקדם את התוכניות בערוץ הווד"לי יהיו אך ורק גורמים ציבוריים.

דב חנין: לדבר הזה נקבע בזמנו חריג אחד – שהוא, אגב, חריג מוצדק: יישובים ערביים.

דב חנין: שם אין כמעט בתוך היישוב קרקעות מדינה, ולכן שם נקבע חריג שמאפשר לקדם תוכניות וד"לים גם על קרקעות אחרות.

דב חנין: והנה היום הממשלה באה לכנסת ומציעה להחיל את חוק הווד"לים גם על קרקעות פרטיות.

דב חנין: גם יזמים פרטיים יוכלו לקדם את התוכניות שלהם בערוצים המהירים עוקפי מערכת התכנון הרגילה.

דב חנין: ואני שואל אתכם, עמיתי חברי הכנסת: איפה הרציפות בעבודתה של הממשלה?

דב חנין: איפה הרציפות הרעיונית בעמדותיהם של אנשי משרדי הממשלה השונים, שהם היו אלה שבאו ובתשובה על הביקורת ועל הטענות בעניין הווד"לים הסבירו לנו שלטענות האלה אין מקום מכיוון שהחוק הזה מוגבל ויחול אך ורק על קרקעות מדינה ועל יזמים שהם מערכות ציבוריות?

דב חנין: היום, כפי שהממשלה מציעה לנו בחוק החדש, זה נפתח לחלוטין – זה נפתח גם לקרקעות, מה שנקרא, מעורבות, שבהן הבעלות הציבורית היא במיעוט, וזה נפתח גם ליזמים פרטיים, שיוכלו לקדם את התוכניות בערוץ הווד"לי במסלולים האלה.

דב חנין: והשאלה שמתעוררת מכאן, עמיתי חברי הכנסת, היא השאלה שבה פתחתי: היכן הרציפות בעבודת הממשלה?

דב חנין: האם האמת העובדתית השתנתה?

דב חנין: האם הגישה המקצועית התחלפה?

דב חנין: מה קרה שאותו טיעון שהממשלה ידעה להציג בפנינו בכנסת הקודמת בעת דיוני הווד"לים, התהפך ב-180 מעלות, ומה שהיה אז בלתי אפשרי כדי להיאבק בשחיתות, הפך עכשיו לדרוש וחיוני כדי לקדם תוכניות בנייה בקצב מהיר?

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, הסוגיה הזאת אינה סוגיה שולית, ואנחנו כחברי כנסת צריכים להתייחס לעצמנו וצריכים להתייחס למערכת הציבורית ברצינות גדולה יותר.

דב חנין: אנחנו לא יכולים לעבור לסדר-היום על התנהגות כזאת, שבה מעלים טיעונים, ולפתע הם נעלמים ומוחלפים בטיעונים ההפוכים לחלוטין.

דב חנין: זו איננה דרך התנהלות ראויה.

דב חנין: ואני מנצל את הדיון בסוגיית הרציפות כדי לקרוא לממשלה להחיל על עצמה קודם כול דין רציפות, ושנציגי הממשלה, שרי הממשלה, יקראו לפחות, וילמדו את הטיעונים שהם בעצמם הציגו רק לפני כמה חודשים.

דב חנין: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה, חבר הכנסת דב חנין.

חמד עמאר: חבר הכנסת יעקב אשר.

אני מודה לך, אדוני.

אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, השר אורבך, גם אני רוצה לדבר על הרציפות, שזה באמת דבר שהממשלה דואגת לעשות.

אבל אני רוצה לדבר על רציפות אחרת; על רציפות של טקטיקה שהיא לא אידיאולוגיה, ואני מדבר על הרציפות במסע ההטעיה וההסטה – בטי"ת ובתי"ו, שמנסים להטות את דעת הציבור – שעושה באופן שיטתי וברציפות רבה שר האוצר, שהוא יושב-ראש מפלגת יש עתיד, מר יאיר לפיד.

היום התפרסם שסיעת יש עתיד הגישה הצעת חוק של ברית הזוגיות.

שוב שר האוצר נוקט אותה שיטה, בימים שבהם מפלגתו מתרסקת בסקרים והופכת למספר חד-ספרתי, בימים שבהם אחוז האנשים במדינת ישראל, על-פי הסקר האחרון שנערך, שחושבים ששר האוצר ראוי להיות ראש ממשלה הוא חד-ספרתי גם כן, אבל מתחת לחמישייה הפותחת גם כן, פחות מ-5%.

כשאנחנו רואים התנהלות שלומיאלית במינוי נגיד, שבסופו של דבר זו נגידה, ואני מאחל לה הצלחה מכאן; כשאנחנו רואים בריחה של פקידות בכירה מאוד במשרד האוצר, פקידים בכירים במשרד האוצר; כשאנחנו רואים את הדוחות, כל יום, שמראים את מצבו של חלק גדול מאוכלוסיית ישראל; כשלא רואים את האור בקצה המנהרה של המצב הכלכלי; כשאנחנו רואים את כל זה אז אנחנו יודעים, זה מצבנו.

אבל כשרואה את זה שר האוצר, וצוות יועציו וצוות יועצי התקשורת שלו, והוא מבין שמצבו לא טוב, הוא שולף שוב את הנשק הישן והטוב, והוא אומר, יאללה, בוא נרקיד קצת את הכנסת, נעלה חוק.

ואני יודע, אומר לעצמו לפיד, שזה לא יעבור, כי את הקו האדום הזה הבית היהודי ודאי לא יחצה, וכבר דיברו אתו על זה.

הוא יודע את כל זה, אבל הוא אומר: שווה לי רק להעלות את זה, כדי שיהיו עוד קצת שרפה, עוד קצת עשן, ובעשן הסמיך הזה ישכחו את ההתנהלות הבלתי-מקצועית שלי כשר האוצר.

שוב יאיר משתמש בנשק ההסתה לצורך הסטת הנושא.

ואני רוצה להרגיע את חברי מהבית היהודי, וגם את חברי מהמפלגות החרדיות, וגם את חברי מהקואליציה שמתנגדים לחוק הזוגיות, לברית הזוגיות.

ברית הזוגיות – החוק הזה לא יהיה.

ליאיר לפיד חשוב יותר, בסופו של דבר, לשמור על ברית הזוגיות שיש לו עם נפתלי בנט, והוא ישמור על זה.

אבל על הדרך הוא נותן לו גם צביטה, מביך אותו, כאילו לא מספיק הביך אותו עד היום בהתנהלות שלו.

ולכן אני בהחלט יכול להצדיע לשר האוצר יאיר לפיד על הרציפות שהוא מחיל בהתנהלות הקלוקלת שלו.

אבל, מר לפיד, העם כבר לא קונה את זה.

אי-אפשר כל הזמן לשלוח שנאת חרדים והבערת ויכוחים בין דתיים לחילונים בגלל שאין לך מה להציג בעניין הכלכלי.

תודה רבה.

ואני רוצה, אדוני היושב-ראש – התחלף לי היושב-ראש בינתיים, אני חושב שלא יכולתי – – –

אברהם מיכאלי: אתה יכול להתחיל מחדש.

לא יכולתי להתפלל על דבר יותר טוב – –

אברהם מיכאלי: אתה יכול להתחיל מחדש.

– – שאני אהיה חבר הכנסת הראשון שיברך את ידידי עתיר המעש, חבר הכנסת הרב אורי מקלב, בישיבה הראשונה שלו כסגן יושב-ראש הכנסת בקדנציה הזאת.

אני מאחל לך שתנהל את הישיבות כאן במזגך הטוב וביושרך, כפי שראוי, ואנחנו בסיעת יהדות התורה, דגל התורה, גאים בך.

תודה רבה.

אורי מקלב: תודה רבה לך, חבר הכנסת יעקב אשר – –

אברהם מיכאלי: – – –

אורי מקלב: – – במיוחד על הברכות ועל האיחולים.

אורי מקלב: אני באמת שמח שהישיבה הראשונה, הניהול הראשון היה תוך כדי הדברים שלך.

אורי מקלב: ראיתי, אני מצטער, אולי קצת הפרעתי לרצף של הדברים ולא הספקתי לשמוע את דבריך, אבל ודאי שיהיו לנו עוד הרבה הזדמנויות.

אורי מקלב: ומזגי הטוב תלוי, במקרה הזה, גם במזגם הטוב של כל חברי הכנסת.

אורי מקלב: התפקיד יכול לחייב.

אורי מקלב: אם כולם יהיו במזג טוב, אז גם אנחנו נמשיך בצורה הזאת.

אורי מקלב: אנחנו בעצם סיימנו עתה את ההנמקות לערעור על בקשת הממשלה להחיל דין רציפות על הצעת חוק סדר הדין הפלילי (תיקון מס' 68) (הטלת התחייבות להימנע מעבירה לאחר ביטול הרשעה), התשע"ב–2012, הצעת חוק מ/677, וההודעה – לצורך הפרוטוקול – נמסרה ב-31 ביולי 2013.

אורי מקלב: אם כך, אנחנו סיימנו את שורת המנמקים, ואנחנו נעבור להצבעה.

אורי מקלב: מי שבעד הוא בעד החלת דין הרציפות, ומי שנגד, הוא מתנגד להחלת דין הרציפות.

אורי מקלב: בבקשה, רבותי, הצבעה.

אורי מקלב: הצבעה מס' 3 בעד הודעת הממשלה – 3 נגד – 2 נמנעים – אין

אורי מקלב: בעד – 3, נגד – 2, אבל גם אני מצרף את החתימה שלי, את ההצבעה שלי, אז אני יכול היום להפיל את הבקשה, מכיוון שההצעה שלי – כפי שסוכם, אני לא הצבעתי, בתיאום עם סגן מזכירת הכנסת, מכיוון שעדיין מופיע השם של היושב-ראש הקודם, חמד עמאר.

אורי מקלב: אז אני מוסיף את ההצבעה שלי, וזה נגד.

אורי מקלב: אם כך, הצעת החוק, ההצעה להחיל עליה דין רציפות – לא עברה.

אברהם מיכאלי: לא התקבלה.

אורי מקלב: לא התקבל.

אורי מקלב: הבקשה של הממשלה לא התקבלה.

יחיאל חיליק בר: ניסיתי לסייע.

אורי אורבך: זה לא מקובל בדמוקרטיה.

אורי מקלב: דמוקרטיה זה דמוקרטיה, וזה יכול להיות סימן, רבותי, חברי מהאופוזיציה, זה יכול להיות סימן טוב, התחיל כאן – – –

אורי אורבך: סימן שביום שלישי כולם יצטרכו להגיע להצבעה.

אורי מקלב: כן, לא, אבל יכול להיות שזה סימן טוב, תחילתה של הדרך, מה שמותר לי להגיד על הכיסא הזה.

אורי מקלב: אדוני, אתה הוספת את השם שלי?

אורי מקלב: הבקשה לא אושרה.

אורי מקלב: שלושה נגד שלושה, והבקשה לא אושרה.

אורי מקלב: [מס' מ/717; "דברי הכנסת", מושב ראשון, חוב' כ"ב, עמ' .]

אורי מקלב: [מס' מ/570; "דברי הכנסת", מושב ראשון, חוב' כ"ב, עמ' .]

אורי מקלב: [מס' מ/703; "דברי הכנסת", מושב ראשון, חוב' כ"ב, עמ' .]

אורי מקלב: [מס' מ/504; "דברי הכנסת", מושב ראשון, חוב' כ"ב, עמ' .]

אורי מקלב: [מס' מ/504; "דברי הכנסת", מושב ראשון, חוב' כ"ב, עמ' .]

אורי מקלב: אם כך, אנחנו נעבור להנמקות הבאות בבקשות הממשלה להחיל דין רציפות.

אורי מקלב: אדוני סגן המזכירה, אנחנו מדברים על איזה הצעה?

אורי מקלב: אני מתנצל.

אורי מקלב: סעיף 6.

אורי מקלב: אוקיי.

אורי מקלב: הצעת חוק לפיקוח על איכות המזון והתזונה הנכונה במוסדות חינוך, התשע"ב–2012.

אורי מקלב: הצעת חוק ממשלתית 717.

אורי מקלב: חבר הכנסת דב חנין.

אורי מקלב: אני לא מקריא שמות אחרים שלא נמצאים פה, כולל כל אלה שרשומים והם לא נמצאים ונמחקו.

אורי מקלב: המנמק היחיד הוא חבר הכנסת דב חנין.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, אני רוצה לפתוח בברכה אליך.

דב חנין: עשית את כל תפקידיך בכנסת בתבונה רבה, בחריצות, בהגינות.

אורי מקלב: תודה.

דב חנין: ואני בטוח שכיושב-ראש הישיבות וכסגן יושב-ראש הכנסת אתה תייצג את כולנו בצורה הטובה ביותר ותעשה את הדברים באמת בדרכך הנעימה, הטובה, העניינית והתורמת.

אורי מקלב: תודה רבה.

דב חנין: אז יישר כוח ובהצלחה.

יחיאל חיליק בר: אני עד שגם במועצת העיר ירושלים.

דב חנין: נו, אז בכלל טוב.

אורי מקלב: זהו, זה כנראה בית-הספר שלנו.

אורי מקלב: זה בית-ספר מיוחד.

דב חנין: יפה מאוד.

יחיאל חיליק בר: בוגרי אותו בית-ספר.

אורי מקלב: ועוד בכלל הרשויות המקומיות – ירושלים, תל-אביב, הערים הגדולות.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, אני הגבלתי את עצמי במסגרת של זמן גם כדי להתחשב בחברי שיש להם טרדות אחרות, אבל גם כדי לעמוד בהתחייבותי ליושב-ראש הקואליציה, שהיה צריך לצאת לכמה דקות.

דב חנין: אז אני לא רוצה לדלג על זה, כי בכל זאת התחייבתי כלפיו שאני אדבר כמה דקות.

אורי מקלב: אני נותן לך עכשיו עשר דקות, ובעצם הנמקה על כל ההצעות.

דב חנין: את כל ההנמקות, את כל ההנמקות ברצף.

אורי מקלב: אחרי זה נעבור מייד להצבעות.

דב חנין: אם כן, אדוני היושב-ראש, אנחנו עוסקים בסוגיה של רציפות, ואת החלק הראשון של הדיון שלי הקדשתי להיבט מסוים של האי-רציפות בחשיבה הממשלתית ביחס לחוק הווד"לים.

דב חנין: אבל לתועלתו של הציבור אני רוצה לעשות איזה סדר במפה המאוד-מאוד משונה של ההתנהלות הממשלתית בנושא התכנון והבנייה.

דב חנין: הממשלה מקדמת במקביל כמה מהלכים שהם לא רק שונים זה מזה אלא במובנים רבים הם גם סותרים זה את זה.

דב חנין: מהלך אחד הוא המהלך של הווד"לים, שאליו התייחסתי בחלק הראשון של הדיון.

דב חנין: מהלך שני הוא מהלך שמקדם שר האוצר, מהלך של ועדת תכנון מהיר, שתפעל בצמוד לאותה מערכת של דיור לאומי שהממשלה מעוניינת לקדם.

דב חנין: מהלך שלישי זה התיקונים, הרפורמות הגדולות בחוק התכנון והבנייה – הרפורמות הגדולות בחוק התכנון והבנייה, תיקון 101 ותיקון 102 לחוק התכנון והבנייה.

דב חנין: שלושה מהלכים שונים, שלושה מהלכים שלא מתיישבים זה עם זה מבחינה רעיונית, שלושה מהלכים שהממשלה מקדמת בו-זמנית בכנסת ומחוץ לכנסת.

אורי מקלב: רבותי, רבותי.

דב חנין: אדוני יושב-ראש הקואליציה, אני אמרתי שאני מדבר גם כדי לעמוד בסיכום שלי אתך, אז אני רוצה לעמוד בסיכום הזה, אבל בכל זאת שגם אתה תקשיב לדברי.

אורי מקלב: זאת אומרת, אף שהייתה הצעה להתחיל את ההצבעות מייד, בגלל – – –

דב חנין: כן, כן.

דב חנין: אני התחייבתי ליושב-ראש הקואליציה ואני עומד בזה, ואני מתכוון גם באמת להמשיך לעמוד בזה.

דב חנין: אני רוצה לחזור לדיון לגבי מערכת התכנון.

דב חנין: נקודה שמאוד חשוב להדגיש היא שיש מה לתקן במערכת התכנון.

אורי מקלב: רבותי, רבותי.

דב חנין: כשאנחנו מדברים על ביורוקרטיה, כשאנחנו מדברים על הקשיים בסגירת מרפסת, כשאנחנו מדברים על הקשיים – – –

אורי מקלב: חבר הכנסת מיכאלי – חבר הכנסת דב חנין – חבר הכנסת מיכאלי, חבר הכנסת יריב לוין, אני מציע את הדיונים לעשות או בצד או בשקט.

אורי מקלב: בבקשה.

דב חנין: כשאנחנו מדברים על סגירת מרפסת, כשאנחנו מדברים על פרגולה, כשאנחנו מדברים על איזו תוספת קטנה, אין שום ספק שיש מקום לקיצור הליכים, להתמודדות עם הביורוקרטיה, להליך קצר, יעיל, פשוט, הגיוני, שהאזרח לא יהיה קורבן של איזה גלגלי שיניים שאף אחד לא מבין אותם.

דב חנין: אבל מצד שני, כשאנחנו מדברים על פרויקטים עצומי ממדים שיש להם השלכות מרחיקות לכת על החברה הישראלית, אנחנו לא יכולים לאפשר לעצמנו קיצור הליכים.

דב חנין: אנחנו לא יכולים לאפשר לעצמנו עיגול פינות.

דב חנין: אנחנו צריכים להבין שמערכת התכנון היא כלי חברתי ממדרגה ראשונה.

דב חנין: החלטות תכנוניות, יש להן השלכות כלכליות, יש להן השלכות חברתיות.

דב חנין: ולכן אנחנו חייבים לנהל את מערכת התכנון בצורה ראויה, בצורה שקולה, בצורה מקצועית.

אורי מקלב: סליחה, סליחה, אני מבקש שוב.

אורי מקלב: חבר הכנסת מיכאלי, חבר הכנסת יריב לוין, זה ממש מפריע לדובר.

דב חנין: צריך לקדם את מערכת התכנון בחשיבה חברתית.

דב חנין: למשל, כאשר ברפורמה בתכנון ובבנייה מציעים לנו לבזר את המערכת, ביזור המערכת הוא רעיון מצוין.

דב חנין: להעביר סמכויות לוועדות מקומיות?

דב חנין: למה לא? כמובן, בצורה מאוזנת.

דב חנין: אבל מהצד השני יש גם עוקץ, כי את הסמכויות האלה שכאילו יועברו לוועדות המקומיות אפשר יהיה להחזיר למערכת ריכוזית אחת כאשר הוועדה המקומית איננה עומדת בכל התנאים הנדרשים.

דב חנין: ואז אנחנו נגיע, אדוני היושב-ראש, למצב מאוד בעייתי.

דב חנין: מערכות תכנוניות בערים עשירות, ברשויות מקומיות עשירות – אדוני יושב-ראש הקואליציה, הנושא של ועדות מקומיות, ועדות מקומיות יכולות להיות עשירות, חזקות, ואז תישארנה אצלן כל הסמכויות התכנוניות.

דב חנין: אבל אם מדובר ברשויות מקומיות עניות, אם מדובר ברשויות מקומיות בפריפריה, הסמכויות תילקחנה מהן ותנוהלנה על-ידי המערכת המרכזית.

דב חנין: אנחנו נגיע למצב של מערכת תכנון אחת לעניים, לפריפריה, למוחלשים, ומערכת תכנון אחרת לחזקים ולעשירים.

דב חנין: כך אנחנו רוצים לראות את מערכת התכנון שלנו?

דב חנין: כך אנחנו חושבים שיכול להיראות צדק חברתי במערכת התכנונית שלנו?

דב חנין: היבט נוסף של שאלות התכנון הוא כמובן ההיבט הסביבתי.

דב חנין: אנחנו, עמיתי חברי הכנסת, מקום מאוד מאוד צפוף.

דב חנין: ישראל צפונית לבאר-שבע צפופה פי-שניים מהולנד, שהיא המדינה הצפופה באירופה, ולכן האילוצים התכנוניים שקיימים בישראל גדולים יותר.

דב חנין: האילוצים התכנוניים מחייבים אותנו להקפדה גדולה יותר, מכיוון שיש עומס מאוד גדול של דרישות וצרכים על מעט טריטוריה ועל הרבה אנשים.

דב חנין: והכי קל כמובן לדרוס את החלשים; הכי קל לוותר על השטחים הירוקים; הכי קל להיכנע ללחצים ולאינטרסטים נדל"ניסטים.

דב חנין: זה הכי פשוט.

דב חנין: ובדיוק כדי שזה לא יקרה אנחנו צריכים מערכת תכנונית שהיא יעילה, בהחלט, אבל היא גם חזקה, היא גם מקצועית, היא גם רצינית, היא גם אובייקטיבית, היא גם עמידה בפני לחצים.

דב חנין: וכל הדברים האלה, עמיתי חברי הכנסת, נמצאים היום תחת מתקפה באמצעות שלוש הזרועות האלה: גם תיקונים 101 ו-102 מצד אחד, גם הווד"לים מצד שני, וגם אותן ועדות חדשות ששר האוצר רוצה להקים, שעוד אין להן שם אפילו.

אורי מקלב: יגיעו להסדרה או משהו כזה.

דב חנין: כן, אבל אלה ועדות תכנוניות מיוחדות שיהיו עוד יותר מהירות מהערוץ הווד"לי, כן?

דב חנין: אני הצעתי לקרוא להן הוונדלים, שזה אפילו עוד יותר מהיר ועוד יותר נחרץ.

אורי מקלב: מלשון ונדליזם.

דב חנין: ונדליזם תכנוני.

דב חנין: היבט אחד שבו ללא ספק אפשר לעשות שינוי ואפשר לעשות רפורמה הוא ההיבט של מערכת הרישוי, ואני חושב שבמערכת הרישוי יש הרבה הרבה הרבה מה לתקן.

דב חנין: יש ביורוקרטיה, יש לפעמים הליכים מיותרים, יש הרבה דרכים שבהן מקשים על האזרחים שלנו בצורה מאוד קשה.

דב חנין: אבל גם כאן, בפתרונות המוצעים על-ידי הממשלה יש בעיה.

דב חנין: והבעיה היא שגם כאן הממשלה, כמו דרכה בעניינים אחרים, חושבת שהפרטה היא פתרון של פלא.

דב חנין: מציעים להעביר החלטות רישוייות וחלק מרכזי מהתהליך הרישויי לגופים פרטיים.

דב חנין: גופים של מכוני בקרה פרטיים, שהם ינהלו את הרישוי בעצם, בפועל.

דב חנין: הדבר הזה הוא דבר מסוכן ביותר.

דב חנין: אנחנו נותנים לגורמים פרטיים – שהיום עובדים אתך, ומחר יעבדו אתו, ומחרתיים יעבדו עם מישהו אחר – את הכוח.

דב חנין: אנחנו נותנים להם את היכולת.

אורי מקלב: מדובר על מכוני רישוי כאלה?

דב חנין: מכוני רישוי.

דב חנין: השאלה היא האם אנחנו לא שופכים פה עם המים המלוכלכים גם את התינוק.

אורי מקלב: מכיוון שאתה מאוד פעיל בוועדה הזאת, אני מציע להם ללמוד ממשרד החינוך, שהוציאו את הבקרות, את הפיקוח למכונים פרטיים, כמו "מרמנת" ועוד.

אורי מקלב: ויגידו לך אלה שמשתמשים כמה שזה לא הצליח.

דב חנין: אכן.

דב חנין: אכן.

דב חנין: נכון.

אורי מקלב: שלא נחשוב שהמכונים האלה עשו את המהפכה והביאו את הגאולה.

אורי מקלב: ממש לא.

דב חנין: אכן, אני חושב שזו דוגמה נכונה.

דב חנין: ואת הלקח הזה צריך ללמוד.

דב חנין: את הלקח הזה צריך ללמוד.

דב חנין: אסור להפריט את מערכת הרישוי.

דב חנין: צריך מאוד לייעל אותה.

דב חנין: צריך לתגבר אותה.

דב חנין: צריך לקבוע לוחות זמנים.

דב חנין: צריך למנוע שתהליכים ייעצרו לחינם.

דב חנין: בהחלט.

דב חנין: אבל במערכת הציבורית.

דב חנין: המערכת הציבורית חייבת להישאר ציבורית, כי אם אנחנו נפריט את המערכות של הרישוי, אנחנו נפתח פתח ברוחב בלתי אפשרי לצרות ולאסונות ולמחדלים שכולנו נשלם עליהם ביוקר רב מאוד.

דב חנין: ולכן, עמיתי חברי הכנסת, אני ניצלתי את ההזדמנות כדי להביע בפניכם את דאגותי נוכח המהלכים הממשלתיים בנושא התכנון והבנייה.

דב חנין: אני חושב שזה נושא שאנחנו נשוב ונעסוק בו גם מעל במת הכנסת.

דב חנין: והם מחייבים אותנו לחשיבה רצינית וכוללת.

דב חנין: אין לנו ארץ אחרת, ואם את המקום הזה אנחנו נהרוס, אם על המקום הזה אנחנו נוותר לטובת אינטרסים, לטובת נדל"ניסטים, לטובת לחצים קבלניים כאלה או אחרים, אנחנו לא נוכל לסלוח לעצמנו.

דב חנין: תודה רבה.

אורי מקלב: תודה רבה לחבר הכנסת דב חנין.

אורי מקלב: במיוחד תודה גם על הדברים וגם על העמידה המדויקת בלוח הזמנים.

אורי מקלב: אנחנו נעבור, אם כך, להצבעה.

אורי מקלב: הצבעה על בקשת הממשלה להחיל דין רציפות על הצעת חוק לפיקוח על איכות המזון ולתזונה נכונה במוסדות חינוך, התשע"ב–2012.

אורי מקלב: הצעת חוק ממשלתית מ/717.

אורי מקלב: מי שבעד, הוא בעד החלת דין הרציפות.

אורי מקלב: בבקשה, הצבעה.

אורי מקלב: אני עדיין לא מצביע.

אורי מקלב: בבקשה, חברים, הצבעה.

אורי מקלב: אני מפעיל את ההצבעה.

יחיאל חיליק בר: אתה מחכה לתוצאות, ואומר: נראה מה יהיה.

אורי מקלב: לא, אחרי ההצבעה אני אגיד משהו גם בעניין הזה.

אורי מקלב: אני חושב שיושב-ראש הקואליציה העיר משהו נכון, אני חושב.

יריב לוין: לא יעזור, אתם עושים דברים שאין להם אח ורע.

אורי מקלב: אתה רואה?

אורי מקלב: חזרה בתשובה.

אורי מקלב: חזרו בתשובה.

אורי מקלב: הצבעה מס' 4 בעד הודעת הממשלה – 7 נגד – אין נמנעים – 1 הודעת הממשלה על רצונה להחיל דין רציפות על הצעת חוק לפיקוח על איכות המזון ולתזונה נכונה במוסדות חינוך, התשע"ב–2012, נתקבלה.

אורי מקלב: יש כאן שבעה בעד, אין מתנגדים, נמנע אחד.

אברהם מיכאלי: – – –

אורי מקלב: אני מקבל את ההערה שלך, אדוני יושב-ראש הקואליציה, שבנושא הזה כנראה היו תיאומים עם האופוזיציה.

יריב לוין: כנראה?

יריב לוין: אתה שבוע בכנסת, שמביאים ביום שלישי הצעות?

יריב לוין: זה ברור – – –

אורי מקלב: אני מבין שאני עדיין באמצע ההצבעה.

אורי מקלב: אני רק רוצה לסכם אותה.

אורי מקלב: ההצעה להחיל דין הרציפות על חוק לפיקוח על איכות המזון ולתזונה נכונה במוסדות חינוך התקבלה.

אורי מקלב: בעד היו שבעה, אין מתנגדים, נמנע אחד.

אורי מקלב: אני מוסיף להיות בעד, אז שמונה.

אורי מקלב: אם ככה, יחד עם הקול שלי יש שמונה בעד, אין מתנגדים, נמנע אחד.

אורי מקלב: הבקשה אושרה.

אורי מקלב: אם ככה, אנחנו נעבור להצעה הבאה, בקשת הממשלה להחיל דין רציפות על הצעת חוק להגנת חיית הבר (תיקון מס' 7).

אורי מקלב: אנחנו נעבור, כפי שמסוכם, מייד להצבעה.

אורי מקלב: מי שבעד, הוא בעד החלת דין הרציפות.

אורי מקלב: מי שנגד, מתנגד.

אורי מקלב: בבקשה, חברים, הצבעה.

אורי מקלב: מי בעד?

אורי מקלב: מי נגד?

אורי מקלב: מי נמנע?

אורי מקלב: הצבעה מס' 5 בעד הודעת הממשלה – 9 נגד – אין נמנעים – אין הודעת הממשלה על רצונה להחיל דין רציפות על הצעת חוק להגנת חיית הבר (תיקון מס' 7), התשע"א–2011, נתקבלה.

אורי מקלב: בעד – 9, בעצם יחד עם הקול שלי זה 10, אין מתנגדים, אין נמנעים.

אורי מקלב: לפיכך אני קובע שהחלת דין הרציפות על הצעת חוק להגנת חיית הבר (תיקון מס' 7) התקבלה.

אורי מקלב: נעבור לבקשה השלישית של הממשלה – להחיל דין רציפות על הצעת חוק השקעות משותפות בנאמנות (תיקון מס' 21) (תעודות סל וקרנות סל), התשע"ב–2012; הצעת חוק ממשלתית מ/703.

אורי מקלב: מי בעד?

אורי מקלב: מי נגד?

אורי מקלב: מי נמנע?

אורי מקלב: בבקשה, חברים.

אורי מקלב: הצבעה מס' 6 בעד הודעת הממשלה – 11 נגד – אין נמנעים – אין הודעת הממשלה על רצונה להחיל דין רציפות על הצעת חוק השקעות משותפות בנאמנות (תיקון מס' 21) (תעודות סל וקרנות סל), התשע"ב–2012, נתקבלה.

אורי מקלב: בעד – 11, אין מתנגדים, אין נמנעים.

אורי מקלב: בצירוף הקול שלי, כמובן.

אורי מקלב: לפיכך אני קובע שבקשת הממשלה להחיל דין הרציפות על הצעת חוק השקעות משותפות בנאמנות (תיקון מס' 15) התקבלה – סליחה, זו הצעת חוק 703.

אורי מקלב: נכון, 21.

אורי מקלב: מה שהתקבלה זו הצעת חוק ג' בסדר-היום.

אורי מקלב: אני אחזור עליה: הצעת חוק השקעות משותפות בנאמנות (תיקון מס' 21) (תעודות סל וקרנות סל), התשע"ב.

אורי מקלב: הצעת חוק ממשלתית מס' 703.

אורי מקלב: היו בעד – 11, אין מתנגדים, אין נמנעים.

אורי מקלב: עכשיו אנחנו נעבור לבקשה הבאה.

אורי מקלב: זה אותו שם של הצעת החוק, רק תיקון אחר.

אורי מקלב: זה תיקון מס' 15.

אורי מקלב: הצעת חוק השקעות משותפות בנאמנות (תיקון מס' 15), התש"ע–2010.

אורי מקלב: הצעת חוק ממשלתית, מספרה מ/504.

אורי מקלב: מי בעד?

אורי מקלב: מי נגד?

אורי מקלב: מי נמנע?

אורי מקלב: בבקשה, חברים, הצבעה.

אורי מקלב: הצבעה מס' 7 בעד הודעת הממשלה – 8 נגד – אין נמנעים – אין הודעת הממשלה על רצונה להחיל דין רציפות על הצעת חוק השקעות משותפות בנאמנות (תיקון מס' 15), התש"ע–2010, נתקבלה.

אורי מקלב: בעד – 9, בצירוף הקול שלי, אין מתנגדים, אין נמנעים.

אורי מקלב: לפיכך אני קובע שבקשת הממשלה להחיל דין רציפות על הצעת חוק השקעות משותפות בנאמנות (תיקון מס' 15) התקבלה.

אורי מקלב: נעבור לבקשה הבאה של הממשלה להחיל דין רציפות על הצעת חוק השקעות משותפות בנאמנות (תיקון מס' 15), התש"ע–2010 – על החלק העוסק בשכר המנהל בקרן השקעות משותפות בנאמנות.

אורי מקלב: גם הצעת החוק הזאת ממשלתית, מ/504.

אורי מקלב: אבל בכל אופן היא מפוצלת לשני חוקים.

אורי מקלב: אני אפעיל את ההצבעה.

אורי מקלב: מי בעד?

אורי מקלב: מי נגד?

אורי מקלב: מי נמנע?

אורי מקלב: בבקשה.

אורי מקלב: הצבעה מס' 8 בעד הודעת הממשלה – 8 נגד – אין נמנעים – אין הודעת הממשלה על רצונה להחיל דין רציפות על הצעת חוק השקעות משותפות בנאמנות (תיקון מס' 15), התש"ע–2010 – החלק העוסק בשכר המנהל בקרן השקעות משותפות בנאמנות, נתקבלה.

אורי מקלב: התוצאות של הבקשה הזאת: בעד – 9, בצירוף הקול שלי, אין מתנגדים, אין נמנעים.

אורי מקלב: לפיכך אני קובע שהצעת חוק השקעות משותפות בנאמנות (תיקון מס' 15), התש"ע–2010 – החלק העוסק בשכר המנהל בקרן השקעות משותפות בנאמנות, הצעת חוק 504, ממשלתית, התקבלה.

הצעת חוק-יסוד: [מס' כ/511; "דברי הכנסת", מושב ראשון, חוב' כ"ג, עמ' ; נספחות.

הצעת חוק-יסוד: ]

אורי מקלב: אם כך, אנחנו נעבור לשני הסעיפים האחרונים של סדר-היום.

אורי מקלב: הראשון בהם הוא הצעת חוק-יסוד: נשיא המדינה (תיקון מס' 9) – לקריאה שנייה ולקריאה שלישית.

אורי מקלב: את הצעת החוק יציג המציע של החוק, יוזם החוק, אבל גם כממלא-מקום של יושב-ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט, חבר הכנסת יריב לוין.

אורי מקלב: בבקשה, אדוני.

יריב לוין: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, חברות וחברי הכנסת, כבוד השר, אני מתכבד להביא בשם ועדת החוקה, חוק ומשפט שתי הצעות חוק לתיקון סדרי הבחירה של נשיא המדינה ומבקר המדינה.

יריב לוין: אדוני היושב-ראש, אני אציג את שתי ההצעות יחד.

יריב לוין: אני אחר כך אעלה כדי לומר באופן פורמלי כמה מילים על ההצעה השנייה – – –

אורי מקלב: אוקיי.

אורי מקלב: בסדר גמור.

אורי מקלב: אבל ההצבעות יהיו שתי הצבעות.

יריב לוין: ודאי.

יריב לוין: ודאי.

יריב לוין: השאלה אם אני יכול פשוט להציג – –

אורי מקלב: אתה יכול.

אורי מקלב: כן, כן.

יריב לוין: – – את שתיהן יחד, ואז נצביע.

אורי מקלב: מאה אחוז.

יריב לוין: זה יהיה הכי טוב.

יריב לוין: מדובר בשתי הצעות חוק לתיקון סדרי הבחירה כאן במליאה של נשיא המדינה ומבקר המדינה, והן תיקונים: הצעת חוק-יסוד: נשיא המדינה (תיקון מס' 9) והצעת חוק מבקר המדינה (תיקון מס' 47).

אורי מקלב: אדוני ממלא-המקום, חבר הכנסת יריב לוין, מעיר לי סגן מזכירת הכנסת – – –

יריב לוין: שצריך באופן פורמלי שאני אעלה פעם נוספת.

יריב לוין: אין בעיה.

אורי מקלב: כן, כדי שההסבר יהיה על כל הצעת חוק.

אורי מקלב: בסופו של דבר זה נכנס לפרוטוקול.

יריב לוין: אין שום בעיה.

יריב לוין: אני אסביר את הדברים ביחס לשתי ההצעות ואני אחזור בקצרה על ההסבר גם בהצעה הבאה.

אורי מקלב: אני מודה לך.

יריב לוין: חוק-יסוד: נשיא המדינה קובע את תהליך הבחירה של נשיא המדינה, וחוק מבקר המדינה קובע פרוצדורה זהה להליך הבחירה של מבקר המדינה.

יריב לוין: המצב הנוכחי הוא שעל מנת שייבחר מועמד בהצבעה הראשונה שמתקיימת כאן במליאה נדרש רוב של חברי הכנסת, ואם לא היה לאחד המועמדים רוב, מצביעים שנית.

יריב לוין: בהצבעה השנייה מובאים שוב להצבעה כל המועמדים שהיו בהצבעה הראשונה, ושוב נדרש רוב לבחירת מועמד אחד.

יריב לוין: רק בהצבעה השלישית, אם מועמד אחד לא השיג רוב בשתי ההצבעות הראשונות, עולים אליה שני המועמדים שקיבלו את מספר הקולות הרב ביותר, ואז המועמד שזוכה ומקבל את הרוב הוא שנבחר.

יריב לוין: תכלית ההסדר המקורית הייתה להעניק איזה משנה מעמד לתהליך הבחירה, וגם לשיקול הדעת שמתקיים כאן במליאה, אבל המציאות והנסיבות לימדו שהתוצאה הייתה רק פגיעה בכבודם של המועמדים, כאשר נוצר מצב שגם בסבב השני לא קיבל אף מועמד את הרוב הדרוש של 61 חברי כנסת, ולכן בסופו של דבר נגררו המועמדים לסיבוב שלישי, ונוצרה מין מראית עין כאילו הבחירה היא כמעט בחירה של אין ברירה, כאילו הכנסת אמרה בשתי ההצבעות שהיא בעצם לא באמת רוצה ונותנת אמון באחד המועמדים.

יריב לוין: אני חושב שהדבר הזה לא הוסיף כבוד לא למועמדים וגם לא לתהליך ולכנסת עצמה.

יריב לוין: לכן מוצע לתקן ולקצר את תהליך הבחירה בשני התפקידים באופן שבו אם בסיבוב הראשון לא יהיה מועמד שקיבל את רוב הקולות, יעלו לסיבוב השני שני המועמדים שקיבלו את רוב הקולות, ואז כמובן ייבחר בסיבוב השני זה שקיבל את רוב הקולות.

יריב לוין: כך אני חושב נקיים תהליך שהוא גם יותר יעיל וגם יותר נכון.

יריב לוין: להצעת החוק הזאת אין הסתייגויות.

יריב לוין: אני כמובן מבקש את תמיכת הכנסת בהצעה.

יריב לוין: הצעת החוק הוגשה על-ידי חברי הכנסת משה גפני, אורי מקלב ויעקב אשר ועל-ידי.

יריב לוין: דברי תודה לעושים במלאכה אני אומר, ברשות היושב-ראש, כאשר אני אציג את החוק השני.

יריב לוין: תודה.

אורי מקלב: תודה רבה לך, חבר הכנסת יריב לוין.

אורי מקלב: יש אומנם בקשות לרשות דיבור של תשעה מבקשים, אבל אף אחד מהם חוץ ממני לא נמצא, ואני כמובן מוותר על רשות הדיבור.

אורי מקלב: אם כך, אנחנו נוכל לעבור להצבעה בקריאה שנייה על הצעת חוק-יסוד: נשיא המדינה (תיקון מס' 9).

אורי מקלב: אנחנו נעבור להצבעה.

אורי מקלב: מי בעד?

אורי מקלב: מי נגד?

אורי מקלב: מי נמנע?

אורי מקלב: בבקשה.

אורי מקלב: הצבעה מס' 9 בעד סעיף 1 – 8 נגד – אין נמנעים – אין סעיף 1 נתקבל.

גילה גמליאל: כדי שאני לא אפול מהעקבים, תרשום את ההצבעה שלי.

אורי מקלב: אם כך, אני מוסיף גם את הקול של חברת הכנסת גילה גמליאל וגם את הקול שלי, אז ממילא אנחנו עשרה בעד, אין מתנגדים ואין נמנעים.

אורי מקלב: לפיכך אני קובע שהצעת החוק התקבלה בקריאה שנייה.

אורי מקלב: ברשותך, אדוני ממלא-מקום יושב-ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט, אנחנו נעבור לקריאה שלישית.

אורי מקלב: מי בעד?

אורי מקלב: מי נגד?

אורי מקלב: מי נמנע?

אורי מקלב: הצבעה מס' 10 בעד החוק – 9 נגד – אין נמנעים – אין

אורי מקלב: בתוספת הקול שלי, בעד – 10, אין מתנגדים ואין נמנעים.

אורי מקלב: לפיכך אני קובע שהצעת חוק-יסוד: נשיא המדינה (תיקון מס' 9) התקבלה בקריאה שלישית ותיכנס לספר החוקים של מדינת ישראל.

אורי מקלב: אני מודה לכל העוסקים במלאכה בהצעת החוק הזאת.

אורי מקלב: כמה שהיא נראית פשוטה, הייתה מלאכה מרובה בהצעת החוק הזאת.

אורי מקלב: [מס' כ/511; "דברי הכנסת", חוב' כ"ב, עמ' ; נספחות.

אורי מקלב: ]

אורי מקלב: אנחנו מגיעים להצעת חוק מבקר המדינה (תיקון מס' 47), התשע"ד–2013, קריאה שנייה וקריאה שלישית.

אורי מקלב: יציג את הצעת החוק חבר הכנסת יריב לוין בשם יושב-ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט.

אורי מקלב: בבקשה, אדוני.

יריב לוין: כבוד היושב-ראש, כבוד השר, חברות וחברי הכנסת, כפי שאמרתי קודם, בדומה לחוק שאישרנו זה עתה בקריאה שנייה ושלישית לעניין הליכי בחירת נשיא המדינה, אנחנו מבקשים לקבוע בדיוק את אותן הוראות גם לעניין בחירת מבקר המדינה, שבמקום שלושה סיבובי הצבעה כפי שהיה עד היום נקיים רק שני סיבובים.

יריב לוין: אם לא יימצא בסיבוב הראשון מועמד שקיבל 61 קולות, שני המועמדים שזכו למספר הרב ביותר יתמודדו כאן בסיבוב השני, וזה שייבחר ברוב הקולות יתמנה לתפקיד מבקר המדינה.

יריב לוין: באופן הזה, שוב, נקצר את התהליך, נייעל אותו, ואני חושב שגם נימנע ממראית עין של פגיעה בכבודו של המועמד ובמידת האמון שהכנסת נותנת בו כאשר הליך הבחירה נגרר ומתפרס על פני שלושה סיבובים.

יריב לוין: אני רוצה להודות שוב לשותפי לחוק הזה – גם כן חברי הכנסת גפני, מקלב ואשר; להודות ליושב-ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט חבר הכנסת דוד רותם, שכמובן טיפל והוביל את הדיונים בחוק; לצוות הוועדה בראשות דורית ואג, מנהלת הוועדה; לצוות המשפטי בראשותה של עורכת-הדין סיגל קוגוט; ואני חושב, אדוני היושב-ראש, באופן משותף לכל צוות העוזרים שלנו השותפים להצעת החוק.

יריב לוין: תודה.

אורי מקלב: תודה רבה לך, חבר הכנסת יריב לוין, גם על זה שאתה ממלא-מקום של יושב-ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט, ובמיוחד על היוזמה לחוקים האלה.

אורי מקלב: זה אחד מסדרה של חוקים שאתה משנה תקנון – או הצעות חוק שמשנות תקנון או הצעות חוק נוספות שעושות סדר בתהליכים שהכנסת אמורה לעשות ועושה, אם זה בחירת מבקר המדינה ואם זה בחירת נשיא המדינה.

אורי מקלב: אנחנו נעבור להצבעה בקריאה שנייה על הצעת חוק מבקר המדינה (תיקון מס' 47), התשע"ד–2013.

אורי מקלב: הצבעה.

אורי מקלב: מי בעד?

אורי מקלב: מי נגד?

אורי מקלב: מי נמנע?

אורי מקלב: בבקשה, חברים.

אורי מקלב: הצבעה מס' 11 בעד סעיף 1 – 9 נגד – אין נמנעים – אין סעיף 1 נתקבל.

אורי מקלב: בתוספת הקול שלי, עשרה בעד, אין מתנגדים ואין נמנעים.

אורי מקלב: לפיכך אני קובע שהצעת חוק מבקר המדינה (תיקון מס' 47), התשע"ד–2013, התקבלה בקריאה שנייה כפי שהציעה הוועדה.

אורי מקלב: אם כך, אדוני ממלא-מקום יושב-ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט, נעבור להצבעה בקריאה שלישית.

אורי מקלב: בבקשה.

אורי מקלב: הצבעה מס' 12 בעד החוק – 10 נגד – אין נמנעים – אין חוק מבקר המדינה (תיקון מס' 47), התשע"ד–2013, נתקבל.

אורי מקלב: בעד – 10, אין מתנגדים ואין נמנעים.

אורי מקלב: לפיכך אני קובע שהצעת חוק מבקר המדינה (תיקון מס' 47), התשע"ד–2013, התקבלה בקריאה שלישית ותיכנס לספר החוקים של מדינת ישראל.

אורי מקלב: רבותי, הגענו לסוף סדר-היום.

אורי מקלב: אם כך, אני מכריז שהישיבה הבאה תתקיים, אם ירצה השם, מחר, יום רביעי, כ"ו בחשוון התשע"ד, 30 באוקטובר 2013, בשעה 11:00.

אורי מקלב: ישיבה זו נעולה.