ישיבת מליאה, כנסת 19, פרוטוקול מספר 57, 2013-07-24 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום י"ז באב תשע"ג, 24 ביולי 2013.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: כידוע, אנחנו ממשיכים בדיון המשולב על הצעת חוק התקציב והצעת חוק לשינוי סדרי עדיפויות לאומיים (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב לשנים 2013 ו-2014).

יולי יואל אדלשטיין: במסגרת ההצבעות בקריאה שנייה ושלישית יש לנו סבב דוברים; חלקם דיברו כבר, חלקם מופיעים פעם שנייה בדיון הזה, בעלי הסתייגויות שונות לחוקים האלה, והם מנמקים את ההסתייגויות.

יולי יואל אדלשטיין: לרשות כל דובר 15 דקות.

יולי יואל אדלשטיין: הראשון יהיה נציג סיעת העבודה, חבר הכנסת אראל מרגלית – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת מיכל בירן וחבר הכנסת איציק שמולי.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, עד 15 דקות לרשות אדוני.

אראל מרגלית: כבוד היושב-ראש, בוקר טוב, חברי חברי הכנסת, שאט-אט מגיעים, כבוד השר יעקב פרי, בוקר טוב.

אראל מרגלית: היום רציתי לדבר על הנושא של הצמיחה, כי הדבר המרכזי שנהדר בעיני בתוכנית הזאת הוא תוכנית צמיחה אמיתית למדינת ישראל.

אראל מרגלית: הרבה מאוד פעמים אומרים: מאיפה תביאו את הכסף ואיך נסגור את הפער?

אראל מרגלית: אני רוצה לדבר על איך אנחנו מניעים תהליך של צמיחה כלכלית בשבעה אזורים ברחבי מדינת ישראל ואיך הסקטור העסקי נהפך לשותף של הממשלה בהנעת הצמיחה.

אראל מרגלית: אני רוצה לומר שכבר היינו בסרט הזה בעבר, כאשר ב-1992 יצחק רבין נבחר לראשות הממשלה והיו לנו כמיליון אנשים חדשים שבאו לארץ מחבר המדינות.

אראל מרגלית: היה לנו גירעון עוד יותר גדול מזה שיש לנו היום, והיה צריך להניע את המשק במצב מאוד לא פשוט.

אראל מרגלית: הביאו אז תוכנית של צמיחה שכללה את הצפון ואת הדרום, כללה את המגזר הערבי, כללה 25 חממות לעולים באותה תקופה במקומות שונים בארץ, כללה את אחת מתוכנית הסיוע הגדולות להיי-טק הישראלי וכללה חינוך ותשתיות.

אראל מרגלית: אני חושב שהיום, אחד הדברים המרכזיים שאני רואה בארץ הוא ההבדל הגדול בין מה שיש בערך בשליש מהאוכלוסייה, שמאוד מצליחה בצמיחה – בעיקר במרכז הארץ – לבין הפוטנציאל העצום שחבוי וקיים בהרבה מאוד מקומות אחרים.

אראל מרגלית: אני מדבר על שבע שנים, שבעה אזורי צמיחה ומצוינות חדשים, שבעה שלבים לשינוי כלכלי חברתי במדינת ישראל.

אראל מרגלית: אני אסקור את הדברים ברמה הגיאוגרפית, כי הרבה מאוד פעמים צמיחה ופיתוח כלכלי מתחילים במקום ובגאוות יחידה של מקום שלוקח על עצמו איזשהו כיוון עסקי.

אראל מרגלית: אני דווקא אתחיל במקום כמו באר-שבע, בדרום.

אראל מרגלית: באר-שבע זאת עיר מדהימה, שהרבה מאוד שנים נעדרה ממנה צמיחה והמצוקה הכלכלית הייתה חלק מחיי היום-יום שלה.

אראל מרגלית: אבל בעשר השנים האחרונות באר-שבע – האוניברסיטה שלה עלתה מ-5,000 סטודנטים ל-20,000 סטודנטים, ובמקום שעולה ל-20,000 סטודנטים – יש שם גם מכללת "סמי שמעון", שגם שם יש 2,000 סטודנטים – במקום שיש כל כך הרבה אנשים מוכשרים עם יכולות, מסתתר הזהב.

אראל מרגלית: באר-שבע נתברכה גם בראש העיר רוביק דנילוביץ, שמביא אתו יזמות, בנשיאת האוניברסיטה רבקה כרמי, שהיא באמת אישיות בלתי רגילה, ובחבורה מדהימה של פעילים חברתיים ואנשים בכל העיר.

אראל מרגלית: אחד הדברים המרכזיים שרוביק דנילוביץ מביא: עיר של הזדמנות – זה הסלוגן שלו.

אראל מרגלית: קבוצת סטודנטים שהתאגדה בקמפוס הביאה לממשלה לפני שנה וחצי רעיון בשלושה נושאים: בנושא של ביו-טכנולוגיה, בנושא של אנרגיות מתחלפות ובנושא של סייבר.

אראל מרגלית: הרעיון שהממשלה יכולה להחיל דווקא היה הרעיון של הסייבר, כי הבעיות של העולם יכולות להיות ההזדמנות של ישראל.

אראל מרגלית: והנה, באר-שבע הקימה, אחרי שהפארק הטכנולוגי שלה נחנך – הנה, נמצא פה השר לענייני גליל ונגב – ב-1999 על-ידי אהוד ברק אבל בעצם לא נבנה שם כלום – בשנה וחצי האחרונות, עם הרעיון של טכנולוגיה, בעיקר סביב נושא הסייבר, עם ההסכמה של הצבא להעביר את הבניין שלו לקמפוס שם ליד הרכבת, באר-שבע בבת-אחת מקימה שם ארבעה בניינים חדשים ליד הקמפוס של טכנולוגיה חדשנית; בבת-אחת מדברת ברמה של הזדמנות, כמו שרוביק הכתיב, וחברות כמו EMC, חברות כמו "נס", חברות כמו "אלביט" ואחרות מגיעות לשם, ובבת-אחת בונים שם משהו כמו 16,000 מטר שנותנים את הסימן.

אראל מרגלית: עכשיו, הממשלה הצטרפה, הממשלה בעצם הסכימה לתת 40% מהמשכורת של כל עובד חדש.

אראל מרגלית: היא אומנם עשתה את זה בהוראת שעה ובצורה מאוד מאוד צרה, אבל היא נתנה את הכיוון של איך אפשר לעשות את זה בצורה גדולה יותר.

אראל מרגלית: והנה, הממשלה יכולה להיות שותפה גם לראש עיר ומנהיגות מקומית מדהימה, גם לראש ונשיאת אוניברסיטה, ולסקטור העסקי שמוכן לומר: אני מוכן להגיע לבאר-שבע אם באר-שבע תהיה מובילה בארץ בתחום הזה של הסייבר.

אראל מרגלית: נלך רגע לכרמיאל.

אראל מרגלית: כרמיאל היא עיר מדהימה, שעלתה מ-20,000 ל-50,000 תושבים ב-20 השנה האחרונות תחת עדי אלדר.

אראל מרגלית: אבל זאת עיר שבעיקר יש בה חינוך, יש בה גנים, יש בה יופי.

אראל מרגלית: יש בה אזור תעשייה, אבל הרבה מאוד מהצעירים של העיר עוזבים אותה למרכז.

אראל מרגלית: ובדיון לפני שנתיים, יחד עם שולה כהן, עדי אלדר והרבה מאוד חבר'ה צעירים וחבר'ה עסקיים בעיר, ואחרי אלימינציה של משהו כמו חודשיים עבודה, כרמיאל הביאה רעיון להקים את עיר התוכנה של הגליל.

אראל מרגלית: שם, בין אזור התעשייה לבין המרכז המסחרי הישן, איפה שהמפעלים של "דלתא" היו ונסגרו, יש אפשרות היום לשים את תחנת הרכבת ולבוא ולומר: יש לנו יותר מהנדסי תוכנה באזור מאשר בכל מקום אחר, ואנחנו רוצים לקחת כיוון עסקי ואנחנו רוצים להקים איזשהו כיוון של תעשייה מתקדמת.

אראל מרגלית: אבל מה שהצעירים אמרו לראש העיר באותם דיונים, הם אמרו לו: תשמע, אנחנו לא רק עובדים וישנים.

אראל מרגלית: אנחנו רוצים שבעיר כמו כרמיאל, אם היא רוצה להיות עיר אמיתית, שיהיה גם בית-קולנוע, שיהיה גם מקום תרבות.

אראל מרגלית: אני לא יודע אם אתם יודעים את זה, אבל בכל הצפון, אחרי הצ'ק-פוסט, חוץ מהסינמטק בראש-פינה, שמדי פעם פתוח, אין בית-קולנוע.

אראל מרגלית: אז באופן פרדוקסלי, ה"סינמה-סיטי" הוא לא פחות חשוב ממרכז התוכנה שרוצים להקים שם.

אראל מרגלית: והנה, זו מטרה מוגדרת, הם מדברים על הקמת מרכז תוכנה בין-לאומי בכרמיאל, עם SAP, שהיא אחת החברות שכבר נכנסו לשם עם עוד כמה חברות אחרות; גם עם IBM מדברים, גם עם Broadcom מדברים, עם חברות אחרות.

אראל מרגלית: בעצם, כרמיאל רוצה לתת כיוון לגליל בנושא הטכנולוגי ולעבור מלהיות עיר קטנה להיות עיר יותר משמעותית, אבל עם כיוון ברור.

אראל מרגלית: וסביב הרעיון הזה, ו"אורט בראודה" שנמצא שם בכרמיאל, הרבה מאוד מהצעירים רוצים גם תוכנית של דיור בר-השגה, כי המחירים בכרמיאל בשנה האחרונה עלו ב-24%, והם רוצים להביא תוכנית של 1,000 חבר'ה צעירים, חצי מהיישוב, חצי חדשים, שיבואו מחוץ ליישוב, והם רוצים להקים מרכז של עסקים קטנים, תוסס מאוד ודינמי, והחינוך כבר מאוד חזק בכרמיאל, והם רוצים את הנושא של התרבות, כדי להפוך אותה לעיר תוססת יותר, כדי שיוכלו לעצב את דמותה היצירתית.

אראל מרגלית: השר שלום, בגליל העליון מסתתר אוצר.

אראל מרגלית: האוצר הזה בנוי בשני מקומות: האחד – בפקולטה לרפואה שאתם הכרזתם עליה ואתם מקימים אותה בצפת, ש-3,000 חבר'ה צעירים הולכים להיכנס אליה.

אראל מרגלית: השני – בחממה קטנה בגליל העליון שנקראת מיג"ל, חממה של 180 חוקרי ביו-טכנולוגיה, שגם אם היית רוצה להמציא דבר כזה היה מאוד קשה.

אראל מרגלית: אחד הרעיונות, דווקא עם החבר'ה הצעירים במכללת תל-חי – הבת שלי בת ה-21 לומדת שם – לנסות ולבנות את "דרך מדעי החיים" בין קריית-שמונה לצפת, דווקא בגלל הפקולטה לרפואה שמחוברת לאותו מקום מופלא בגליל, שבעיקר עוסק במחקר, אבל הרבה פחות מתרגם את המחקר ליזמויות חדשות, ועם מנהל המכללה, שהוא איש מדהים ומוכן להתחבר לתעשייה מהר מאוד.

אראל מרגלית: אז אנחנו מדברים, הם מדברים על הקמת "דרך מדעי החיים" בין צפת לקריית-שמונה, עם כמה מהמוקדים הטכנולוגיים המעניינים ביותר שכבר קיימים, ועם הרעיון של לקחת גם את צפת וגם את קריית-שמונה כמקומות שמתמחים בנושאים האלה.

אראל מרגלית: וזה מאוד מתאים לגליל, כי איכות חיים קשורה למדעי החיים.

אראל מרגלית: וזה דבר שהמועצות האזוריות רוצות להתלבש עליו.

אראל מרגלית: זה דבר שיכול להביא הרבה מאוד אנרגיה כלכלית למקום.

אראל מרגלית: אבל זה דבר שצריך תמרוץ מהמדינה על אותם רעיונות שכבר קיימים שם.

אראל מרגלית: והתמרוץ שאני חושב שצריך לדבר עליו הוא אותו תמרוץ שכבר ניתן בבאר-שבע: א.

אראל מרגלית: להביא הרבה מאוד אנרגיה כלכלית של חברות; להגיד לאותן חברות שנותנים 40% מהמשכורות לעובדים שלהן כדי שהן יגיעו לשם ולהביא להם את היכולת להתחיל שם דבר חדש וייחודי.

אראל מרגלית: ואותו דבר ניתן לעשות במקומות שונים בארץ.

אראל מרגלית: אחד מהמקומות הכי מעניינים הוא החיבור בין נצרת לשפרעם במגזר הערבי בצפון.

אראל מרגלית: דיברתי על זה קצת אתמול.

אראל מרגלית: כל החיבור של ישראל לעולם הערבי, סביב הטכנולוגיה, צריך להיעשות דרך ערביי ישראל.

אראל מרגלית: ו-25,000 החבר'ה הצעירים והמוכשרים, שלמדו והסתובבו – הרבה מהם בירדן, אבל גם במדינות אחרות – יכולים להוות את הגשר.

אראל מרגלית: ומי שראה חברות כמו Babcom וחברות אחרות, שכבר מעסיקות 900-800 עובדים ערבים בגליל בצורה מאוד מוצלחת, יכול לראות את הבקרוב של מה שאפשר לעשות בצורה הרבה יותר נרחבת.

אראל מרגלית: שפרעם רוצה לבנות אזור תעשייה של 700 דונם.

אראל מרגלית: אמרתי להם שהם קצת מגזימים, אף-על-פי שהמחצבה הייתה גדולה.

אראל מרגלית: הם יכולים להתחיל גם ב-70.

אראל מרגלית: נצרת בנתה אזור תעשייה.

אראל מרגלית: ואפשר להביא כיוון מאוד ברור של הקשר בין התעשייה הישראלית לבין העולם הערבי, שהוא כמעט איננו היום, דווקא באזורים שם, של הצפון, בין נצרת לשפרעם.

אראל מרגלית: ואותו דבר: אנרגיות מתקדמות בשדה-בוקר ובגוש-אילות שבדרום.

אראל מרגלית: אני לא יודע אם אתם יודעים את זה, אבל אחת החממות המדהימות שיש בעולם לאנרגיות מתחלפות מתחבאת אי-שם ביוטבתה.

אראל מרגלית: עושים שם דברים שאף אחד לא עושה בשום מקום בעולם.

אראל מרגלית: יש שם שדות סולריים, ויש שם אסטרטגיות חדשניות.

אראל מרגלית: בכל חבל הארץ הזה, שהוא חמישית ממדינת ישראל, לצערנו יש רק 4,000 תושבים.

אראל מרגלית: וכדי, בואו נגיד, לחמש את אוכלוסיית המקום, שיהיו שם 20,000 תושבים בתוך כמה שנים, אפשר לתת להם, על הדבר שהם כבר עושים בצורה מדהימה, קצת עזרה וקצת חזון, והם יביאו, דווקא דרך התעשייה הקיבוצית, את החזון של ישראל בנושא של אנרגיות מתחלפות במקום ההוא.

אראל מרגלית: מה אני אומר?

אראל מרגלית: אני נכנס לכל דוגמה אולי בצורה קצת יותר מדי פרטנית, אבל אני אומר שכדי שיהיו לנו מקורות כדי לסגור את התקציב – לא רק מחלוקה אחרת של העוגה, שחייבת להיעשות, אבל גם מהנעת המשק להצלחה – חייבים להביא תוכנית של צמיחה לאזורים אחרים במדינת ישראל.

אראל מרגלית: שבעה, תשעה, עשרה אזורים, כמה שנים, כלכלה, חברה, עסקים קטנים, דיור בר-השגה, והיכולת של אנשים באותם אזורים להתחבר ולבנות את האמירה היצירתית של מקום אחרי מקום, עיר אחרי עיר, במדינת ישראל.

אראל מרגלית: היום אחרי-הצהריים יש לנו ישיבה של השדולה לעסקים קטנים פה בכנסת, וכולכם מוזמנים אליה.

אראל מרגלית: אחד מהדברים המדהימים שהממשלה יכולה לעשות והיא לא עושה, לצערי, זה דווקא לדחוף את העסקים הקטנים.

אראל מרגלית: 11% ריבית משלם כל עסק קטן שזקוק להלוואה, 4% ריבית משלם עסק גדול.

אראל מרגלית: ועל ההבדל הזה חייבים לגשר.

אראל מרגלית: תקנות דרקוניות לעסקים קטנים, שחייבים לקחת רואה-חשבון, עורך-דין, ולהשקיע בממוצע 13,000 שקל בשנה, אפילו אם אתה עסק של פחות ממיליון שקל, כדי לרצות את הרשויות.

אראל מרגלית: היום, משה אשר ואחרים בנציבות מס הכנסה וברשויות המס מדברים להקטין את העול על העסקים הקטנים מבחינת הדיווחים שהם צריכים לדווח לממשלה ולרשויות המס.

אראל מרגלית: היכולת שלנו לתת אוויר ל-455,000 עסקים קטנים ברחבי המדינה, לתת להם הון חוזר, כדי שבית-קפה יוכל לפתוח עוד עשרה שולחנות אם הוא מצליח, ולקחת עוד שני אנשים לעבודה; כדי שמספרה בירכא, שהאישה שם פתחה ועכשיו יש לה חשבון בנק, ויש לה רישיון נהיגה, והיא מעסיקה שתי עובדות – שהיא תוכל לקחת עוד עובדת אחת.

אראל מרגלית: ככה, עסק אחרי עסק, מקום אחרי מקום, חייב לקבל אוויר, כי העסקים הקטנים בישראל חנוקים, וזה עוד ממד מאוד גדול של הצמיחה.

אראל מרגלית: כי מדברים על החברות הגדולות, אבל אם עסק קטן, כל אחד ייקח עוד עובדת, עוד חצי עובד, עם 455,000 עסקים, מדינת ישראל תקבל אוויר, לא בשדרה המרכזית של העסקים הישראליים אלא ברחבי הארץ, בהרבה מקומות – במסחר, בתעשייה ובעסקים שפרוסים על פני כל מדינת ישראל.

אראל מרגלית: תוכנית צמיחה במהירות ובדחיפות.

אראל מרגלית: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אראל מרגלית.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את חברת הכנסת מיכל בירן.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, גברתי, נציגת סיעת העבודה בדיון.

יולי יואל אדלשטיין: ולחבר הכנסת אראל מרגלית, רק ממליץ, כמי שמאוד בעד עסקים קטנים, מסכים עם כל מילה שאתה אמרת, לבדוק אם התקבל אישור כנדרש לקיום ישיבת שדולה בזמן ישיבת המליאה.

יולי יואל אדלשטיין: זה דבר טכני, אבל כדאי – –

אראל מרגלית: קיבלנו, קיבלנו.

יולי יואל אדלשטיין: – – אבל גם מהותי.

יולי יואל אדלשטיין: אז כדאי לבדוק – –

אראל מרגלית: בסדר גמור.

יולי יואל אדלשטיין: – – שלא יצא שכרנו בהפסדנו.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, גברתי, עד 15 דקות לרשותך.

מיכל בירן: בוקר טוב ליושב-ראש הכנסת, חברי חברי הכנסת, השרים, יושבת-ראש האופוזיציה, אני רוצה להתחיל מהסוף.

מיכל בירן: אני קוראת, בעיקר לצופים בבית, להתגייס למאבק הזה, ולנסות לעזור לנו להחליף את השלטון, כי לפני מה שאני אגיד ולפני ההישגים האלו והאחרים, בסופו של דבר המדיניות הזאת לא תשתנה כל עוד ביבי נתניהו עומד בראשות הממשלה.

מיכל בירן: ושינוי אמיתי יוכל להתרחש אך ורק אם גם הציבור יתגייס למהלך הזה של החלפת השלטון.

מיכל בירן: כדי שזה יוכל לקרות אנחנו חייבים להילחם בסכנה הכי גדולה.

מיכל בירן: הסכנה הכי גדולה היא התחושה שאין ברירה.

מיכל בירן: כאילו התקציב זה צו אלוהי.

מיכל בירן: כאילו התקווה לחיים יותר טובים היא כמו להתפלל לגשם.

מיכל בירן: אבל זאת לא האמת.

מיכל בירן: היו לאופוזיציה לא מעט הישגים בקרב על התקציב, אבל צריך להבין שכל עוד לא משנים את המסגרת הכללית, זה כמו לנסות ולמשוך שמיכה שהיא קטנה מדי מצד לצד, בניסיון לנסות ולכסות עוד טפח, אבל בסופו של דבר זאת משימה שאי-אפשר להצליח בה.

מיכל בירן: בואו נדבר רגע על הגודל של השמיכה הזאת, זה מה שמבקשים מאתנו להתייחס אליו כאל נתון מוגמר.

מיכל בירן: זה מה יש, כל הזמן אומרים לנו.

מיכל בירן: תקציב המדינה וחוק ההסדרים משקפים את סדר העדיפויות של ממשלה.

מיכל בירן: יש לה הרבה כוח: להחליט איזה מסים היא מעלה ואיזה היא מורידה, איפה היא מפריטה ואיפה היא מגבירה רגולציה, מה גודלו של התקציב.

מיכל בירן: יש לה המון כוח.

מיכל בירן: על זה מדברים בוועדות, במליאה: איזה קיצוצים, באיזה סעיפים.

מיכל בירן: אבל מה שכמעט לא מדברים עליו הוא המסגרת הכללית: הגודל של הגירעון, כלל ההוצאה.

מיכל בירן: אלה הדברים שאנחנו מתבקשים להתייחס אליהם כאילו זה מה יש.

מיכל בירן: כל הזמן אומרים לנו: אין ברירה, צריך להדק את החגורה.

מיכל בירן: וחשוב להבין: זאת מדיניות, ויש בה הרבה אלמנטים של בחירה.

מיכל בירן: הכול קשור לסדר-היום שהממשלה רוצה לקדם.

מיכל בירן: גם כלל ההוצאה ויעד הגירעון השתנו לאורך השנים, מה שמראה שהם לא חקוקים בסלע.

מיכל בירן: ואל תגידו לי: חוסר אחריות, יוון, ספרד.

מיכל בירן: אני בן-אדם אחראי.

מיכל בירן: אני חושבת שחלק מהמדיניות הסוציאל-דמוקרטית היא בדיוק לשלב בין הכוחות של השוק החופשי לרגולציה של המדינה, לעשות את זה באחריות.

מיכל בירן: אבל מצד שני, גם אי-אפשר לקדש את זה.

מיכל בירן: אם היו מעלים את הגירעון בעוד 0.1%, נשמע קטן, כמה זה היה מוסיף לנו?

מיכל בירן: עוד מיליארד שקלים.

מיכל בירן: כמה קיצוצים – בחינוך, בתחבורה, כמה קיצוצים היה אפשר לחסוך במיליארד שקלים האלו?

מיכל בירן: יעד הגירעון הוא הסכנה היחידה למשק?

מיכל בירן: מה עם הסכנה בגידול העוני?

מיכל בירן: מה עם הסכנה בפגיעה במעמד הביניים, בפגיעה האנושה והבלתי-הפיכה בתשתיות הבסיסיות של המדינה?

מיכל בירן: עוד אלמנט שחשוב להדגיש בעניין השמיכה הזאת הוא שבעצם, מה שקרה בשנים האחרונות זה שהמנהיגים שלנו בחרו לבצוע, לקרוע חלק מהשמיכה, לתת אותו לבעלי ההון, ואז להגיד לנו: אוי, מצטערים, ממש, זה מה יש, זו השמיכה הקטנה.

מיכל בירן: עם זה תצטרכו להסתדר.

מיכל בירן: אבל זה לא ככה.

מיכל בירן: אם היו גובים את הרווחים הכלואים במלואם, לא היינו במצב של השמיכה הזאת; אם לא היו ארבע חברות במשק שנהנות מ-70% מהטבות המס, לא היינו במצב הזה.

מיכל בירן: כל בעל מכולת משלם 25%, שילם עד עכשיו 25% מס חברות, ו"טבע" שילמה מס אפקטיבי של 0.3%.

מיכל בירן: זה הכול חלק מהמדיניות המכוונת של הממשלה: לקחת את השמיכה שלנו, לבצוע ממנה חלק, לתת למישהו אחר, לתת לחזקים ביותר, ואז לבוא אלינו ולהגיד: אין, זה מה יש.

מיכל בירן: כשהשמיכה קטנה מדי, אנשים נאלצים למצוא פתרונות אחרים.

מיכל בירן: רק שלשום התפרסם נתון שלפיו הגענו לשיא של ההוצאה הפרטית לבריאות, 39%.

מיכל בירן: מה זה אומר?

מיכל בירן: שבזמן שהממשלה מקצצת ומקצצת בתשתיות, בתי-החולים הציבוריים והמערכת הציבורית נשחקים ונשחקים, תשתיות נשחקות ונשחקות, האדם הסביר, מה הוא עושה?

מיכל בירן: גם כשאין לו, מכניס את היד לכיס ומוציא כסף על ביטוחים משלימים ומושלמי-מושלמים ופרטיים, "שיא".

מיכל בירן: ומה קורה כשהמדינה לאט-לאט מאפשרת הפרטה זוחלת במערכת החינוך?

מיכל בירן: שוב, האדם הסביר מכניס יד לכיס ומוציא כסף על שיעורים פרטיים והעשרה כזאת ואחרת.

מיכל בירן: כל הדברים האלה משאירים את מעמד הביניים והשכבות החלשות ריקות, מרוקנות, איכשהו ממשיכות על אדי הדלק האחרונים ממערכת שעוד הייתה קיימת בעבר.

מיכל בירן: אז נכון שהצלחנו להוציא חלק משמעותי מהגזירות שתוכננו בתקציב הזה.

מיכל בירן: עקרות-הבית לא ייפגעו; הכוונה לפגוע בהטבות של החוסכים לפנסיה פוצלה מחוק ההסדרים.

מיכל בירן: זה נכון.

מיכל בירן: השינוי שתוכנן בגמלת הסיעוד, להכריח את האנשים לקבל את הקצבה בכסף במקום לאפשר להם את הבחירה האך-הגיונית בין קצבה לבין לקבל את זה כשירותים – שזה פוגע במי שהכי מוחלש, שאין לו יכולת להתמודד עם הביורוקרטיה, שלא מסוגל לנהל בעצמו את כל ההתנהלות הזאת מול העזרה שהוא כל כך נדרש לה.

מיכל בירן: חלק מההתחשבנות ברפורמה המתוכננת בבריאות הנפש פוצל מחוק ההסדרים.

מיכל בירן: אנחנו עוד נרחיב על זה בהמשך, אבל גם שם מתוכנן מהלך שיגרום בסופו של דבר, רק בשביל התחלה, ל-10,000 משפחות שיש להם ילדים ובני-נוער שמטופלים בשירותי בריאות הנפש, ומהרגע שהרפורמה תעבור והיא תותנה באבחנה פסיכיאטרית, כ-9,000 משפחות יצטרכו להוציא עוד 500 שקלים מכיסן מדי חודש.

מיכל בירן: את זה גם הצלחנו לפצל מחוק ההסדרים, הצלחנו להשהות.

מיכל בירן: במקום העלאה אחידה במס הכנסה אומצה בסופו של דבר העלאה פרוגרסיבית.

מיכל בירן: אני חושבת שלא היה צריך גם את זה לעשות, אבל בסופו של דבר, אם מעלים את מס ההכנסה, הצורה הפרוגרסיבית היא הצורה הראויה ביותר.

מיכל בירן: הפגיעה בקצבאות הילדים צומצמה במעט.

מיכל בירן: אני חושבת שלא הייתה שנה ולא היה מאבק בתקציב שהיו לו כל כך הרבה הישגים, גם מפני שיש פה אופוזיציה לוחמנית של אנשים שחלקם מאוד מנוסים – וכבוד לי ללמוד מהם מדי יום – וגם של הרבה אנשים חדשים ונמרצים.

מיכל בירן: וצריך גם להגיד את האמת, בלי חברים אמיצים מאוד מהקואליציה היה קשה להילחם בחלק מהגזירות האלה.

מיכל בירן: אני רוצה לנצל את ההזדמנות להודות גם ליושב-ראש ועדת העבודה והרווחה חבר הכנסת חיים כץ, לחברת הכנסת גילה גמליאל, לחברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס, לחבר הכנסת רובי ריבלין, וכמובן ליושב-ראש ועדת הכספים, חבר הכנסת ניסן סלומינסקי.

מיכל בירן: אני חושבת שהיה "פייט" חשוב, וחלק מהגזירות בהחלט יצאו מחוק ההסדרים.

מיכל בירן: אבל, זוכרים את השמיכה הזאת שדיברתי עליה קודם?

מיכל בירן: כל עוד המסגרת נשארת אותה מסגרת, אז את הדברים שהיה יותר קל להסביר בציבור למה הם כל כך בלתי מוסריים ומזיקים, אותם הצלחנו להוציא מהתקציב.

מיכל בירן: אבל מה קרה מייד מאחורי הקלעים?

מיכל בירן: פשוט החליטו על קיצוצים אחרים, כאלה שאולי קצת פחות צובטים בבטן, אבל לא פחות חמורים בהשלכות שלהם במציאות; פשוט החליטו על קיצוץ רוחבי במשרד החינוך, במשרד התחבורה.

מיכל בירן: חשוב להגיד משהו על הקיצוץ הזה: אפילו התומכים הכי גדולים של השוק החופשי מאמינים בשוויון הזדמנויות – לא כמוני, שאני מאמינה שאת השוויון צריך לאפשר לאורך כל הדרך.

מיכל בירן: תומכי השוק החופשי מסתפקים בזה שנקודת הפתיחה תהיה שווה.

מיכל בירן: תחשבו רגע מה זה עושה כשמקצצים בחינוך ובתחבורה.

מיכל בירן: זאת בדיוק אותה פגיעה אפילו בנקודת הפתיחה השוויונית.

מיכל בירן: כי אם מקצצים במערכת החינוך, אז איך יוכל ילד משדרות להתחרות עם ילד מרמת-אביב?

מיכל בירן: איך הוא יוכל?

מיכל בירן: וכשמקצצים בכסף של תשתיות התחבורה, איך יוכל להתמודד על משרות אדם שגר בפריפריה, בגליל, בנגב, כשמערכת הכבישים והתחבורה לא מאפשרת לו להגיע למקומות שיש בהם היום תעסוקה?

מיכל בירן: ואם אתם חושבים שהתעסוקה תגיע אליו, אז לא הייתי עוצרת את נשימתי וממתינה.

מיכל בירן: כך שגם הדבר הזה, שהוא פחות סקסי ופחות מכמיר את הלב לעומת המס על עקרות-הבית, בסופו של דבר התוצאות שלו לא פחות גרועות.

מיכל בירן: אל מול התמונה העגומה הזאת, חשוב לזכור שאפשר גם אחרת.

מיכל בירן: אני חושבת שזה הדבר הכי חמור שקרה פה בשנים האחרונות – לאנשים כבר קשה לדמיין שיכולה להיות מציאות אחרת.

מיכל בירן: יש כאן שתי תפיסות מנוגדות: מדינת סעד ומדינת רווחה.

מיכל בירן: מדינת הסעד מאפשרת לשוק החופשי להשתולל בלי הכרה.

מיכל בירן: את אלה שנדחקים לשוליים וממש טובעים – להם זורקים פירורים, איזה גלגל הצלה קטן, רק שלא יטבעו, שיישארו ככה מפרפרים, עם האף קצת מעל למים.

מיכל בירן: את זה עושה מדינת הסעד: עוזרת לעניים ביותר, שגם לא יכאב לנו בעיניים לראות אותם מקבצים נדבות, לראות אותם מפריעים לנו בנוף הפסטורלי שלנו.

מיכל בירן: מדינת הרווחה מתנהלת אחרת.

מיכל בירן: היא לא גורסת שצריך לעזור רק לעניים שבעניים שבעניים.

מיכל בירן: היא אומרת: יש מערכת יחסים בין האזרחים למדינה.

מיכל בירן: האזרחים נקראים לתת את חלקם, לשלם את מסיהם, לבנות חברה סולידרית.

מיכל בירן: המדינה לוקחת אחריות להם בכל תחומי החיים – בבריאות, בחינוך, ברווחה, בתשתיות, ולא למינימום שבמינימום.

מיכל בירן: למדינת הרווחה יש חזון יותר נשגב איך אנשים צריכים לחיות, ואנשים לא צריכים לחיות על הקצה.

מיכל בירן: אנשים צריכים להיות מסוגלים להיות מאושרים, להיות מסוגלים להגשים את עצמם.

מיכל בירן: ומדינת רווחה היא רק כלי שבא לאפשר את זה לנו כחברה.

מיכל בירן: ביש עתיד לא מאמינים במדינת הרווחה.

מיכל בירן: הם טוענים שקצבאות מעודדות חיים של תלות ואי-יציאה לעבודה.

מיכל בירן: אבל השאלה היא על איזה קצבאות מדובר: קצבת ילדים אוניברסלית שמסמלת את ההכרה של המדינה בזה שעולה כסף לגדל ילדים?

מיכל בירן: הקצבה שאמורים לקבל במידה שווה גם שרי אריסון וגם העשירון התחתון?

מיכל בירן: זה מעודד תלות ואי-יציאה לעבודה?

מיכל בירן: זה כמו להגיד שחינוך ציבורי או בריאות ציבורית מעודדים תלות ואי-יציאה לעבודה, כי אם לא נממן אותם אנשים יצטרכו לעבוד בשביל לממן את שירותי הבריאות שלהם.

מיכל בירן: אז אולי מערכת בריאות ציבורית מעודדת תלות ואי-יציאה לעבודה?

מיכל בירן: אולי נגיד את זה על הכבישים, על התשתיות?

מיכל בירן: זו פשוט טענה מופרכת.

מיכל בירן: כשמבטלים את הקצבאות לעשירים, מה שקורה זה שפוגעים באוניברסליות.

מיכל בירן: הסיוע התזונתי, למשל, הרי זאת בדיחה.

מיכל בירן: במקום לתת את קצבת הילדים באופן אוניברסלי, בלי שאנשים יצטרכו להוכיח כמה הם מסכנים ועניים, הופכים את זה – גם, בסכום פעוט – לסיוע תזונתי.

מיכל בירן: למה שילד לא יאכל בבית שלו?

מיכל בירן: למה שההורים שלו לא יכינו לו ארוחת צהריים?

מיכל בירן: למה לשלוח אותו למקום שבו מקבלים סיוע תזונתי, כשאפשר לתת למשפחות טובות ומתפקדות את היכולת כן להתנהל בעצמן?

מיכל בירן: זאת הפטרונות שנוהגים להאשים בה דווקא את הצד שלי.

מיכל בירן: לסיום, אני רוצה רק להזכיר שלא מדובר בגזירת גורל.

מיכל בירן: גם לא מדובר בטעות.

מיכל בירן: מה שאנחנו רואים – והתקציב הזה הוא ביטוי לאידיאולוגיה.

מיכל בירן: את ראש הממשלה בנימין נתניהו אנחנו מכירים כבר זמן רב בספֵרה הציבורית.

מיכל בירן: בזה הוא מאמין, וכל פעם שהוא נמצא בהגה השלטון, אם כראש ממשלה או כשר אוצר, זאת המדיניות שהוא מקדם – המדיניות שמשאירה 99% של מדינת ישראל מאחור על חשבון 1% שמקבל עוד ועוד תמריצים מהמדינה לדהור קדימה בזמן שכולנו נותרים מאחור.

מיכל בירן: אני רוצה להזכיר שאפשר גם אחרת.

מיכל בירן: היה כבר אחרת; גם יש מקומות בעולם שזה מתרחש אחרת.

מיכל בירן: ואני זקוקה לכם, הציבור בבית, להתגייס למאבק שלנו, כי רק ביחד נצליח לשנות את זה.

מיכל בירן: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת מיכל בירן שדיברה כנציגת סיעת העבודה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איציק שמולי, בבקשה.

יולי יואל אדלשטיין: עד 15 דקות לרשותך.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – שני נציגים מטעם סיעת ש"ס, חברי הכנסת אריאל אטיאס ואמנון כהן.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

איציק שמולי: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, כבוד השר, חברי וחברותי חברי הכנסת, אני חושב שאומנם עיקר הדברים שלי יעסקו בעניין התקציבי, אבל נקודת המוצא שלי היא שאנחנו כאופוזיציה צריכים בכל נקודה ונקודה, אדוני היושב-ראש, לשאול את עצמנו מהי טובתה של המדינה.

איציק שמולי: אני מאוד גאה בחברים שלי ובהחלטה שקיבלו פה רק לפני שלושה ימים: מתוך הבנת חשיבות עניין השוויון בנטל הצביעו מרבית חברי סיעת העבודה בעד מתווה פרי אף שלא היו שלמים אתו.

איציק שמולי: ואני חושב שזה הגיע מתוך מקום מאוד ענייני, ממלכתי ואחראי, שבו בסופו של דבר שאלנו את עצמנו מהו השיקול הגובר ומהי טובתה של מדינת ישראל.

איציק שמולי: כך גם היה וכך גם נאמר לגבי העניין המדיני.

איציק שמולי: אבל אני חושב, אדוני היושב-ראש, שבעניין של התקציב הסיפור שונה לחלוטין.

איציק שמולי: תפקידה של אופוזיציה הוא להיות לוחמנית היכן שצריך ואחראית וממלכתית כשהממשלה והקואליציה עושות דברים טובים.

איציק שמולי: אני חושב שכשמסתכלים על התוכנית הזאת, אין שום ספק שמדובר בתוכנית אכזרית וקשה, וזה לא כל כך מסתדר עם כל האמירות הגדולות מהבחירות האחרונות.

איציק שמולי: "באנו לשנות", זאת הייתה הבטחה ששמענו מכל עבר בבחירות האחרונות.

איציק שמולי: איזה חזון, כמה אופטימיות, אילו התחייבויות כלפי הציבור.

איציק שמולי: והנה, כעבור כמה חודשים בלבד מתברר שגם בפוליטיקה החדשה מה שרואים מכאן לא רואים משם.

איציק שמולי: מי שהבטיח לשמור על מעמד הביניים הפך להיות הקברן שלו.

איציק שמולי: טיוטת חוק ההסדרים – זאת שפורסמה ומונחת על שולחננו, הצעת התקציב, מאגדות בתוכן אוסף של תוכניות ממוחזרות בתוספת כמה הצעות הזויות במיוחד, כשפקידי האוצר מקבלים אחת לשנה את הרשות להתפרע; הצעות מרחיקות לכת אשר במסגרת הליכי חקיקה רגילים בכנסת ספק אם היה למישהו העוז להציע אותן.

איציק שמולי: עוד העלאות מסים ועוד גזירות על קומתו השפופה ממילא של מעמד הביניים, ועל זה מוסיפים עוד קיצוצים כואבים בשירותים החברתיים.

איציק שמולי: רק לפני שנה אמרת, אדוני שר האוצר: "ממשלת ישראל יצרה בתקציב בור של למעלה מ-15 מיליארד שקל, ועכשיו היא מעמידה פנים שהיא לא יודעת מאיפה היא תביא את הכסף – – – אל תקנו את התיאטרון הזה.

איציק שמולי: מדובר בהצגה למצלמות שאין מאחוריה דבר וחצי דבר; מפני שתמיד יש להם את אותה התשובה.

איציק שמולי: הפוליטיקה הישנה שלנו והפוליטיקאים הישנים שלנו, שחושבים כל הזמן רק על עצמם, מגיעים תמיד לאותה המסקנה: הם יעלו עוד מסים למעמד הביניים הישראלי – – –"; גם הפעם מי שישלם הוא מעמד הביניים הישראלי.

איציק שמולי: "למה?

איציק שמולי: כי מעמד הביניים הישראלי תמיד סופג הכול.

איציק שמולי: ואני אומר לכם: עד כאן"; כך אמרת.

איציק שמולי: "– – – מאיפה הוא אמור לשלם את זה?

איציק שמולי: מהמשכנתה?

איציק שמולי: מהחובות?

איציק שמולי: מהאוברדרפט?

איציק שמולי: – – – העלאת המסים הבאה היא הקו האדום שלנו ולא ניתן לזה לקרות".

איציק שמולי: זאת הפרת חוזה.

איציק שמולי: והיום אתה, אדוני שר האוצר, מפר את החוזה גם עם מעמד הביניים וגם עם הצעירים בני דורי.

איציק שמולי: איך מי ששאל "איפה הכסף?

איציק שמולי: " חזר אלינו בתוך זמן קצר עם אותה המדיניות ממש שבגללה יצאנו לרחובות, עם אותן ההצעות שתמיד נשלפות ממגירות האוצר?

איציק שמולי: האם זוהי הבשורה הגדולה שבגללה נבחרת?

איציק שמולי: הרי ההצדקה היחידה שאתה עצמך נתת להקמתה של יש עתיד הייתה שאתם תעשו את הדברים אחרת – פוליטיקה חדשה.

איציק שמולי: נכון, אף אחד לא ציפה מכם שהמהפכה הזאת תתחולל בתוך כמה ימים או שבועות, אבל גם אף אחד לא ציפה שבתוך זמן קצר אתם תפירו בצורה כל כך בוטה את ההתחייבויות שנתתם לבוחרים.

איציק שמולי: לא, אדוני שר האוצר, בתוכנית שלך אין שום בשורה.

איציק שמולי: פנית לפתרון הישן והמוכר – קיצוץ במקום שאפשר, העלאות מסים על מי שניתן וניסיון חוזר מול בנק ישראל להגדיל את יעד הגירעון.

איציק שמולי: את כל זה עטפת ברטוריקה מסוגננת, הצגת כמה פעולות סמליות והוספת את המילה "רפורמה" – והנה המתכון המוכר לפגיעה נוספת במעמד הביניים, פגיעה שתקבור אותו סופית.

איציק שמולי: אתה, אדוני שר האוצר, אכן שמת את האדם העובד במרכז – במרכז המטרה, כדי שיהיה לכם קל יותר ונוח יותר לחבוט בו.

איציק שמולי: ואילו מעמד הביניים האמיתי, אם היה עומד פה היום – לא זה שהתחפשתם אליו – היה אומר לך: עד כאן.

איציק שמולי: הוא בטח היה שואל אותך: מדוע יש להעלות שוב את מס ההכנסה כשתאגידי הענק ממשיכים לשלם מס אפקטיבי של 2%–3% והפועל על פס הייצור שלהם משלם כבר 35%?

איציק שמולי: מדוע את הרווחים הכלואים אתה מוציא לחופשי ואת האדם העובד אתה כולא במציאות של הישרדות בלתי אפשרית?

איציק שמולי: אם יש צמיחה, הוא היה שואל אותך, איך זה שאני לא מרגיש אותה?

איציק שמולי: הוא היה שואל אותך: איך זה שהשכר שלי דווקא נשחק, ולפעמים הוא אפילו פי-110 מהשכר הממוצע ופי-160 משכר המינימום בחברות הציבוריות?

איציק שמולי: בקיץ 2011 יצאנו לרחובות בדרישה ברורה לשינוי כיוון מהותי של המדיניות החברתית-כלכלית.

איציק שמולי: שבוע אחר שבוע יצאנו לרחובות כי הרגשנו שהממשלה ומדיניותה כבר לא משרתות אותנו.

איציק שמולי: עשינו זאת לא כנגד המדינה, חלילה, כי אם בעדה ובעד החלום שלנו לראות כאן חברה צודקת יותר עם חלוקה שוויונית יותר של המשאבים ונטל מסים הגון יותר; בעד הגדלת אחריותה של המדינה והבטחתה לשירותים החברתיים.

איציק שמולי: איש לא ביקש אז מהממשלה להניף את הדגלים האדומים או לשיר את ה"אינטרנציונל"; איש לא מצפה לזאת ממך גם היום, אדוני שר האוצר.

איציק שמולי: אין חובה להיות סוציאליסט כדי לעשות את הדברים הנדרשים.

איציק שמולי: מספיק לא להיות פופוליסט.

איציק שמולי: האכזבה היא לא רק מגודלה של חבילת המסים, אלא מהרכבה, שמשקף הטיה משמעותית מאוד לרעת מעמד הביניים והשכבות החלשות.

איציק שמולי: איש לא ביקש אז לערער על הצורך בקיומו של שוק חופשי המושתת על יזמות ותחרות, אלא לאזן אותו עם סולידריות ועם כללי משחק הוגנים באמצעות תפקיד פעלתני יותר שנוקטת המדינה.

איציק שמולי: לא תיתכן צמיחה ללא שוויון, ומילות הקסם שהמצאתם, "תחרותיות" ו"ריכוזיות", לא יכולות לשמש תחליף לחוסר מעורבותה של הממשלה בתחומי הבריאות, הרווחה, החינוך, התחבורה ועוד.

איציק שמולי: יצאנו לרחובות כי הרגשנו תסכול ועלבון וחוסר נחת.

איציק שמולי: ועכשיו אתם, חברי יש עתיד, שנישאתם על גלי המחאה של הישראלים ועל כמיהתם העזה לשינוי, מוציאים אל הפועל בדיוק את אותן התוכניות שבגללן יצאנו לרחובות, ועוד מעזים לדבר אתנו על תקציב של תקווה.

איציק שמולי: אדוני שר האוצר, מאז המחאה המחירים רק עלו, אבל הצעד הזה שלך עלול לקחת מבני דורי את הדבר החשוב ביותר שנותר להם – וזה לא רק הכסף; זאת גם האמונה שאולי יום אחד יהיה פה טוב יותר במדינה הזאת, וכאן נוכל לבנות את ביתנו.

איציק שמולי: במקום זאת יכול להיות שניאלץ עכשיו להנמיך את הציפיות שלנו ממנה.

איציק שמולי: "התקציב יוצר תחושה של שוויון ומכוון לטובת האדם העובד", אתה אומר, "בתוך שנה וחצי מצבו של מעמד הביניים יהיה טוב מאי-פעם" – מילים, מילים, מילים.

איציק שמולי: מילים רהוטות, קולחות, מילים ריקות וחסרות משמעות, יוצרות בדמיונו של הציבור תמונת מצב אופטימית, פיוטית, מרוממת רוח – ובאותה נשימה מנחיתה על ראשו מהלומות כבדות.

איציק שמולי: בכל נאום שלך כאן

איציק שמולי: אנחנו חושבים שזה רק הפתיח, הרקע או הדוגמה להסבר המלומד שיבוא לאחר מכן, אבל אנחנו נותרים רק עם המילים-מילים-מילים.

איציק שמולי: בתוכנית שלך אין זכר לאותה התקווה, לאותו שוויון, לאותו אדם עובד.

איציק שמולי: התקווה היא פנטזיה; במקרה הטוב הולכת שולל; תרמית שיווקית במקרה הסביר יותר.

איציק שמולי: מה אתה חושב, אדוני שר האוצר, שאם תכתוב חיבור יפה ומהודק, אם תכתוב סטטוס מתחנף בפייסבוק, הכול הסתדר, כולנו נמות מהערצה ולא נקלוט מה קורה כאן?

איציק שמולי: די, אדוני, מספיק עם הססמאות והאמירות הריקות.

איציק שמולי: אתה לא ביאליק, אתה שר אוצר שאחראי לכלכלת ישראל, לא לפטפוטים, לא לתחושות ולא לחלומות.

איציק שמולי: אתה עסוק במניפולציות של מילים במקום במספרים, בונה תדמיות במקום להתמקד בעובדות, ולא זאת אף זאת – שר האוצר שלנו עוד מעז להתלונן על כך שהפופוליזם הפך לכוח מכריע במדינה, מאשים את הציבור שחי בפנטזיה וציפה ממנו לנס שלא מתקיים עכשיו.

איציק שמולי: ומי מכר, אדוני שר האוצר, לציבור את הפנטזיה הזאת?

איציק שמולי: מי מכר לציבור את הבלוף הזה בבחירות האחרונות?

איציק שמולי: והבלוף הזה נמשך.

איציק שמולי: בעוד שנתיים יהיה כאן טוב יותר, אבל מה לעשות שגם בנק ישראל וגם הביטוח הלאומי כבר הודיעו לשר האוצר שהוא פשוט לא יודע על מה הוא מדבר.

איציק שמולי: כך כותב בנק ישראל: "גם אם הממשלה תבצע את ההתאמות הדרושות כדי לשמור על תקרת ההוצאה בשנת 2015, הגירעון הצפוי בשנה זו – ובמיוחד בשנים שלאחריה – צפוי להיות גבוה יותר מאשר יעדי הגירעון הקבועים בחוק".

איציק שמולי: "תידרש תוספת הכנסות של כ-4 מיליארד שקלים ב-2015, ועוד 7 מיליארד שקלים ב-2016" – כך אומר בנק ישראל.

איציק שמולי: והביטוח לאומי – שבוע אחר שבוע שר האוצר וסגן שר האוצר סירבו להתייחס לעלות החברתית של התוכנית שלהם, ולמזלנו בא הביטוח הלאומי ושם את האמת הזאת מול העיניים של כולם, כדי שאף אחד בעוד שנתיים לא יכול להגיד כאן בבית הזה: לא ידענו.

איציק שמולי: הביטוח הלאומי קובע באופן חד-משמעי ש-90,000 עניים הולכים להצטרף למעגל העוני במדינת ישראל, ביניהם כ-40,000 ילדים, וזהו במציאות שמדינת ישראל היא כבר המדינה המובילה בקרב מדינות ה-OECD בשיעורי העוני.

איציק שמולי: אז החידוש היחידי שמציע שר האוצר, אם ניתן לקרוא לזה כך, הוא התיבול הישן-חדש של האשמת החרדים, בתקווה שההמון ימצא בכך קצת נחמה.

איציק שמולי: אני לא זקוק לא להרצאות ולא להטפות מוסר על השוויון בנטל הכלכלי והצבאי; הובלתי את המאבקים האלה בתפקידי הקודם הרבה לפני שקמה יש עתיד.

איציק שמולי: אבל חרדים אינם יכולים לשמש מסך עשן שמאחוריו ניתן להסתתר כדי לא להתמודד עם השאלות הכלכליות הכבדות והנוקבות.

איציק שמולי: להחטיף לחרדים זה לא אג'נדה כלכלית, ותקוות שווא אינן תוכנית עבודה מסודרת להתמודדות עם הבעיות הפיסקליות והחברתיות של מדינת ישראל.

איציק שמולי: איפה הכסף – רק אצל החרדים?

איציק שמולי: ומה עם תקציבי העתק שזורמים להתנחלויות שנמצאות מחוץ לגושים, או הטבות המס לקבוצה מצומצמת של בעלי ההון?

איציק שמולי: בדף המסרים שלכם, חברי יש עתיד, שבטח מונח לכם על השולחן, כתוב:

איציק שמולי: הציבור הישראלי צריך לדעת שכספי המסים שלו הולכים למקומות הנכונים.

איציק שמולי: ברצינות, מה עם אותם 17 מיליארד בין השנים 2006 ל-2011 שזרמו לאותן חברות?

איציק שמולי: אדוני שר האוצר, הנה הכסף.

איציק שמולי: ומה אתה עושה?

איציק שמולי: מקים עוד ועדה לבחינת אני לא יודע מה, כאשר מאוד ברור מה לעשות.

איציק שמולי: נכון, החברות האלה הביאו אתן לכאן גם ידע וטכנולוגיה והוסיפו מקומות עבודה, וצריך לזכור גם את הדברים החיוביים האלה.

איציק שמולי: אבל אם בתוכנית הכלכלית הזאת, אדוני שר האוצר, שאתה מגיש לנו, נדרש העשירון התחתון – קובע הביטוח הלאומי – לאבד 7% מהכנסתו, מתוך נקודת מבט מוסרית צריך לבוא אל אותן החברות, מתוך אמירה של שוויון בנטל שאתה כל כך מאמין בו, ולדרוש מהן, לצפות מהן, לבקש מהן לשאת בנטל לפחות באותה מידה, במקום להמשיך ולהרעיף עליהן את אותן ההטבות.

איציק שמולי: וזו בדיוק המשוואה הלא-הוגנת בתוכנית הזאת – על מעמד הביניים ועל השכבות החלשות המכה נופלת מייד.

איציק שמולי: אבל כשמדובר בחברות ובתאגידים הגדולים מקימים ועדות, שר האוצר מזדחל אל אותן החברות כדי לנהל משא-ומתן.

איציק שמולי: זו לא התנהלות הוגנת.

איציק שמולי: ואם הבטחת לשנות, אדוני שר האוצר, אז הנה, תשנה.

איציק שמולי: גם אנחנו, שלא יובן לא נכון, גם אנחנו מאמינים ביציאה לשוק העבודה, ושהביטחון הכלכלי של האזרחים קשור באופן הדוק ליציאה לשוק העבודה.

איציק שמולי: אבל צריך לזכור, אדוני שר האוצר, שכבר היום מרבית העניים במדינת ישראל הם אנשים עובדים.

איציק שמולי: הם עובדים בשכר זעום, בחוסר ביטחון תעסוקתי.

איציק שמולי: ובמציאות הזאת, שאתה רוצה להמשיך ולהחריף אותה עם אותה תוכנית ויסקונסין שידועה לשמצה, שחוזרת היום לבית הזה, אתה רוצה רק להרחיב את הבעיה ולהנציח את העוני.

איציק שמולי: למרבה הצער, תעסוקה מלאה היום במדינת ישראל אינה ערובה להישרדות, שכן יצרנו שוק עבדים של עובדי קבלן, חסרי זכויות בסיסיות וחסרי ביטחון תעסוקתי.

איציק שמולי: עשור של חינוך שמתחיל בקיצוץ של כמעט מיליארד וחצי שקל, מהפכה בדיור שמתרכזת בעיקר בהתנחלויות, אך בשאר המקומות בארץ מחירי הדיור ממשיכים לגאות, ו"אין קיצוץ במשרד הרווחה" שאמור לזרוק עוד 60,000 ילדים אל מתחת לקו העוני.

איציק שמולי: אלה שהיו שם קודם יטבעו תחתיו עכשיו סופית.

איציק שמולי: ככה נראית התוכנית הכלכלית הזאת שלך – הצהרות מרשימות, המציאות מרשימה קצת פחות.

איציק שמולי: והחמור ביותר הוא שהפגיעה הזאת במעמד הביניים תיעשה בשמו של אותו מעמד ביניים, וכמובן של השכבות החלשות.

איציק שמולי: אני רוצה להצטרף לחברתי לסיעה מיכל בירן.

איציק שמולי: אני חושב שיש גם הישגים לא מבוטלים לאופוזיציה במהלך התקציב הזה, אבל צריך להגיד גם מילה טובה לחברי הקואליציה, ובראשם רובי ריבלין, גילה גמליאל ואחרים, שידעו לעמוד בוועדות הכנסת וגם כאן במליאה, מתוך יושרה פנימית עמוקה, שגם במציאות פיסקלית בעייתית יש דברים שאסור לעשות.

איציק שמולי: יש דברים שלא הוגן לעשות, וכשבונים תקציב, אז צריך לבנות אותו לא רק מתוך נקודת מבט פיסקלית של כיסוי הגירעון, אלא גם להביא בחשבון את ההשלכות החברתיות שעלולות לקרות מאותו התקציב.

איציק שמולי: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת שמולי.

יולי יואל אדלשטיין: אם כן, נשמע את נציגי סיעת ש"ס.

יולי יואל אדלשטיין: תחילה – חבר הכנסת אריאל אטיאס, ואחריו – חבר הכנסת אמנון כהן.

יולי יואל אדלשטיין: לרשות כל דובר עד 15 דקות.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

אריאל אטיאס: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, כבוד השר, אנחנו דנים פה בתקציב המדינה, בתקציב דו-שנתי, שוב דו-שנתי, אחרי שנאמר לנו גם על-ידי שר האוצר, וגם על-ידי אנשים בכירים שעוסקים בכלכלה במשרד ראש הממשלה, שהתקציב הדו-שנתי זה טעות, מאחר שמדינת ישראל לא יכולה, כמו אף מדינה, לצפות הכנסות לשנתיים, ומטבע הדברים גם לא לתכנן את ההוצאות לשנתיים.

אריאל אטיאס: אז יגידו לנו שזה מפני שעכשיו אנחנו אחרי בחירות ולא הייתה אפשרות לעשות פעמיים את הסיבוב הזה.

אריאל אטיאס: אבל אתם זוכרים שהאריכו את התקופה שאנחנו בלי תקציב מפני שרצו לעשות תקציב דו-שנתי, ולא להפך.

אריאל אטיאס: זה בשביל להזכיר לנו מאיפה מתחילה כפילות הלשון: אומרים דבר אחד, עושים דבר אחר, חושבים שהציבור טיפש, או במקרה היותר-מחמיא – אדיש.

אריאל אטיאס: אבל הוא לא אדיש, ואת המחירים שהציבור ישלם גם הפוליטיקאים שמרמים אותו השכם והערב ישלמו, ובראשם שר האוצר, שבתקופת המחאה כתב את הטור הגדול בעיתון שהוא עבד בו, ב"ידיעות אחרונות" – "אחי העבדים".

אריאל אטיאס: וכשהוא כתב את "אחי העבדים", הוא כתב למה הם עבדים.

אריאל אטיאס: והוא הסביר שבסוף מעמד הביניים משלם פעם נוספת, שאנשים חוסכים כל הזמן ובסוף לוקחים להם את המסים.

אריאל אטיאס: וכל פעם כשמגיע צורך בכסף, הולכים למעמד הביניים, ונותנים את הכסף לקבוצות – כפי שהוא ראה אותן – קבוצות לחץ פוליטיות.

אריאל אטיאס: הוא קרא להם "עבדים מודרניים", והוא הסביר על מה המחאה; על יוקר הדיור, על יוקר מחירי המזון.

אריאל אטיאס: הייתה מחאת העגלות ומחאת הקוטג'.

אריאל אטיאס: ובכלל, הדבר שאין ספק שריגש את תושבי ישראל, הן מי שתמך במחאה והן מי שלא תמך במחאה.

אריאל אטיאס: לא היה אפשר להתעלם ממנה, והוא באופן אישי נישא על גלי המחאה האלה.

אריאל אטיאס: והוא הגיע בדיוק למקום שבו הוא יכול לשנות את מה שהוא בעצמו התלונן עליו באותה תקופה.

אריאל אטיאס: ומתברר שאחיו העבדים – הוא פשוט עבד עליהם.

אריאל אטיאס: ואיך הוא עובד עליהם עוד יותר, בשיא עזות המצח?

אריאל אטיאס: להסביר שהמחאה בכלל לא הייתה על יוקר המחיה, המחאה לא הייתה על מחירי הקוטג', המחאה לא הייתה על מחירי הדיור, המחאה לא הייתה על מחירי המזון.

אריאל אטיאס: היא הייתה על הוגנות.

אריאל אטיאס: הוגנות.

אריאל אטיאס: מישהו ראה פעם במחאה שלט על הוגנות?

אריאל אטיאס: והוגנות מהי?

אריאל אטיאס: בראיית מי ההוגנות?

אריאל אטיאס: אז בוא נדבר על הוגנות.

אריאל אטיאס: הוגנות זה קודם כול לומר את האמת.

אריאל אטיאס: לא לשקר במצח נחושה.

אריאל אטיאס: לא לפזר רימוני עשן של פופוליזם נגד הציבור החרדי, כדי להצליח בדרך לגנוב את כל הציבור הישראלי.

אריאל אטיאס: והוגנות זה אם במשך שנה עומד שר האוצר, כשהוא עוד יצא מאולפני הטלוויזיה בנווה-אילן, והתחיל להסביר מה הוא יעשה כשהוא יהיה – והוא גם הגדיל לעשות ואמר מה הוא לא יעשה.

אריאל אטיאס: אי-אפשר להגיד שהוא פתאום נחת אצלנו מיפן, הוא לא ידע איך זה מתנהל כאן, מה זה הפוליטיקה.

אריאל אטיאס: הוא ניסה לנהל אותה דרך אולפני הטלוויזיה והטור השבועי שלו, הוא ידע מה הוא עושה.

אריאל אטיאס: הוא ידע מה המשמעות של הבטחה.

אריאל אטיאס: והוא הסביר לנו, לכל הציבור: אני לא אהיה כמו הפוליטיקה הישנה.

אריאל אטיאס: אני לא אעלה מסים למעמד הביניים, זה יהיה קו אדום.

אריאל אטיאס: כשהוא אמר את זה הוא ידע שיש בור בגירעון.

אריאל אטיאס: כשהוא אמר את זה – הוא כתב לפני זה את "אחי העבדים".

אריאל אטיאס: ואם מדברים על הוגנות, המחאה הייתה על הוגנות, אז מה שקורה פה היום – צריך להיות אם כל המחאות, על חוסר ההוגנות.

אבישי ברוורמן: יפה.

אבישי ברוורמן: יפה.

אריאל אטיאס: על זה שבאים ומבטיחים דבר אחד ועושים דבר אחר, וזה דבר אחרי דבר אחרי דבר.

אריאל אטיאס: זה לא שבאירוע אחד, או בקטע אחד בתוכנית הכלכלית שלו לא הייתה ברירה, עוד שנתיים יהיה יותר טוב – שנאמין לו גם.

אריאל אטיאס: זה לאורך הדרך.

אריאל אטיאס: כל פסיק בתקציב הזה הוא בדיוק להפך ממה שהוא אמר.

אריאל אטיאס: הפער הבלתי-נתפס, והמהירות הזאת, בין לעשות דבר ולעשות דבר אחר – אני במקומו הייתי בוש ונכלם.

אריאל אטיאס: אבל איזו עזות מצח לעמוד כאן על הדוכן, פעם אחרי פעם, לבוא ולשים כאן את כל אותות השנאה שהוא יכול על הציבור החרדי במקום לדבר על כלכלה, במקום להתנצל על זה שהוא, מסכן, לא יכול היה לעמוד בהבטחות שלו, שדברים שרואים משם לא רואים מכאן.

אריאל אטיאס: ללכת ולעשות קיטוב בעם, ולהשניא את האוכלוסייה – זה אדם שרוצה פעם להיות ראש ממשלה.

אריאל אטיאס: מעולם לא היה פה ראש ממשלה בישראל שיצר קיטוב ושלקח את החרדים לפינה, למקום של שנאה.

אריאל אטיאס: החרדים לא חייבים להיות בקואליציה, אין בעיה.

אריאל אטיאס: זה בסדר גמור.

אריאל אטיאס: יש בזה גם יתרונות.

אריאל אטיאס: אני אומר לכם כמי שנכנס לכאן וצלל ישר לממשלה.

אריאל אטיאס: מעולם לא הייתי חבר כנסת ולא שר.

אריאל אטיאס: ויש בזה יתרונות לא מעטים, בטח בימים כאלה.

אריאל אטיאס: אבל מפה ועד פעם אחרי פעם להיכנס לבית הזה, בית-הנבחרים של העם הרוצה לראות אותנו – כל חלקי העם, והוא שר האוצר של כולם.

אריאל אטיאס: גם כשהוא צריך לדבר על התקציב, 80% מהזמן שלו זה שנאה לחרדים.

אריאל אטיאס: והוא מדבר על הוגנות.

אריאל אטיאס: ומשכתבים את ההיסטוריה.

אריאל אטיאס: יושב כאן חבר הכנסת שמולי, שהיה ממובילי המחאה.

אריאל אטיאס: אני רוצה לשאול אותך, המחאה הייתה על הוגנות?

אריאל אטיאס: מה, לא ראינו שלטים על יוקר המחיה, על הדיור, על הקוטג', על מחירי המזון?

אריאל אטיאס: לא היו הפגנות מול חברות המזון?

אריאל אטיאס: יש איזו חברת הוגנות שהלכו להפגין מולה?

אריאל אטיאס: מה זה השקרים האלה?

אריאל אטיאס: אנחנו טיפשים?

אריאל אטיאס: הציבור טיפש?

אריאל אטיאס: זה בשביל הפתיח.

אריאל אטיאס: ואם אנחנו נרד ונצלול לפרטים, שומו שמים.

אריאל אטיאס: הולכים בבת-אחת, מעלים מע"מ, זה הכי קל.

אריאל אטיאס: גם הממשלה הקודמת העלתה מע"מ.

אריאל אטיאס: בסדר.

אריאל אטיאס: אבל לא על-ידי שר אוצר שהבטיח, בתרגיל ההונאה הגדול שהיה פה בעשורים האחרונים מבחינת מערכות הבחירות, לבוא פעם אחרי פעם – מעלים בקלות את המע"מ, מס הכנסה, מקצצים בקצבאות הילדים.

אריאל אטיאס: למה הוא מרשה לעצמו לקצץ בקצבאות הילדים בכזאת כמות?

אריאל אטיאס: כי הוא חושב שהציבור יחשוב שזה פוגע בחרדים.

אריאל אטיאס: שלא לדבר על זה שלפגוע בחרדים כבר נהיה בון-טון, זה בכלל לגיטימי, זה אמור להביא לך מנדטים בכלל.

אריאל אטיאס: שנאה אמורה להביא מנדטים.

אריאל אטיאס: אבל עזוב את זה.

אריאל אטיאס: רוב מקבלי קצבאות הילדים, רוב מוחץ, הם לא חרדים בכלל.

אריאל אטיאס: ומי שיש לו ילד אחד או שני ילדים או שלושה ילדים – ועכשיו הסיפור הזה של מי שנולד עד 2003.

אריאל אטיאס: בדיוק האנשים האלה, הצעירים, שצריכים את תוספת הכסף ל"מטרנה", לטיטולים, למוצצים, שאלו הוצאות תקציביות גדולות, שבדרך כלל מידללות כשהילדים גדלים.

אריאל אטיאס: בפרט אם הילדים – ואני מקווה שלא יהיה פה חוק שיש בעיה להוליד ילדים – כשעדיין יש ילדים קטנים, האחד אחרי השני.

אריאל אטיאס: זו ברכה.

אריאל אטיאס: אז להאשים את ההורים, למה הם הביאו ילדים?

אריאל אטיאס: להאשים אותם.

אריאל אטיאס: אתה צריך להיות אחראי להם.

אריאל אטיאס: אנחנו לא אמרנו שהמדינה צריכה לפרנס אותם, אבל המדינה לא אמורה להעניש אותם.

אריאל אטיאס: אבל שוב הפעם אנחנו חוזרים על זה: שמים רימון עשן של שנאה, ועל-ידי זה הציבור אולי יגיד – שמעו, הרי כל פעם שאנחנו החרדים, וש"ס בראשם, יושבים בממשלה עם הימין או בממשלה עם ביבי נתניהו, זו תוספת, אנחנו אחרי זה נהפכים לשנואים.

אריאל אטיאס: זה היה ב-1996.

אריאל אטיאס: ישבנו עם נתניהו, ראש הממשלה, ואחרי זה קיבלנו את "רק לא ש"ס" בכיכר.

אריאל אטיאס: וזה קורה גם עכשיו, עם ראש הממשלה הקודם.

אריאל אטיאס: ישבנו בממשלה שלו, ואנחנו אשמים בכל תחלואי התקציב.

אריאל אטיאס: אנחנו הבאנו את התקציב הדו-שנתי; אנחנו חילקנו – נכון, היינו חלק מהממשלה ויש לנו אחריות, אבל אתם יודעים מי מביא את התקציב.

אריאל אטיאס: אתם יודעים מי מחליט את ההחלטות.

אריאל אטיאס: וזה לגיטימי וכל אחד צריך לדאוג לציבור ששלח אותו.

אריאל אטיאס: והציבור ששלח אותנו נמצא בפריפריה יותר מבשכונות החרדיות.

אריאל אטיאס: תסתכלו איפה אנחנו מקבלים את הקולות במערכת הבחירות.

אריאל אטיאס: אם אנחנו מקבלים עשרות אלפי קולות בבאר-שבע, בדימונה, באופקים, באשדוד, בקריות ובצפון, אז יסבירו לנו את מי אנחנו מייצגים.

אריאל אטיאס: אנחנו מייצגים את העם, ואנחנו מייצגים את השכבות החלשות, את אלה שלא מתחילים את החודש, אלה שהורידו להם את קצבאות הילדים, כש-23% מהציבור שעובד חי מתחת לקו העוני.

אריאל אטיאס: ואז אומרים לנו ששמנו את האדם העובד במרכז.

אריאל אטיאס: איך אמר חבר הכנסת שמולי?

אריאל אטיאס: במרכז המטרה.

אריאל אטיאס: אהבתי את המשפט הזה.

אריאל אטיאס: במרכז המטרה.

אריאל אטיאס: אבל איזו מטרה?

אריאל אטיאס: מטרה של חיסול ממוקד.

אריאל אטיאס: אתה אשם שאתה עני.

אריאל אטיאס: מאשימים את העני בעוניו.

אריאל אטיאס: מאשימים את החלש בחולשותיו.

אריאל אטיאס: וחשבנו שנקבל בשורות על הדיור.

אריאל אטיאס: יש לך קבינט דיור.

אריאל אטיאס: אתה מחליט כמה כסף להכניס לתחום הדיור.

אריאל אטיאס: זה לא המאבקים שהיו בין שר השיכון הקודם לשר האוצר הקודם, שכל אחד משך למקום אחר.

אריאל אטיאס: הכול אצלך.

אריאל אטיאס: אתה שר שיכון-על.

אריאל אטיאס: מה הסמכויות שיש לך?

אריאל אטיאס: מה שאתה רוצה תקבל.

אריאל אטיאס: מה קיבלנו?

אריאל אטיאס: מה ההחלטות הראשונות?

אריאל אטיאס: ביטול המענקים בפריפריה.

אריאל אטיאס: ביטול המענקים.

אריאל אטיאס: הממשלה הקודמת, בעיקר – לא בעיקר, רק מפני שתנועת ש"ס הפעילה את המנופים הפוליטיים שלה, בהצעת חוק שהגיש חבר הכנסת יצחק וקנין, ואחרי זה הממשלה קיבלה את ההחלטה, שכל זוג צעיר שקונה דירה ראשונה בחייו בפריפריה יקבל 100,000 שקל מענק וסבסוד פיתוח.

אריאל אטיאס: ב-28 יישובים, מתוכם שמונה יישובים ערביים, ביישובים החלשים ביותר בפריפריה, התוצאה היא שבתוך שנה וחצי הגדילו ב-30% את התחלות הבנייה בפריפריה.

אריאל אטיאס: מה עשה שר האוצר?

אריאל אטיאס: החלטה ראשונה, מבטל את זה.

אריאל אטיאס: למה?

אריאל אטיאס: ראשית, לא אכפת לו מהפריפריה; שנית, אמרו לו שאולי החרדים נהנים מזה.

אריאל אטיאס: מה שאני אומר לכם, אמרו לי אנשים באגף התקציבים, איך הם שכנעו את שר האוצר להוריד את זה, בלי לבדוק בכלל.

אריאל אטיאס: אמרו לו שיש חרדים שיכולים ליהנות מזה.

אריאל אטיאס: באיזה יישוב?

אריאל אטיאס: ביישוב חריש.

אריאל אטיאס: אמרתי להם: תורידו את חריש.

אריאל אטיאס: תעזרו לפריפריה.

אריאל אטיאס: יש 28 יישובים, חריש הוא היישוב ה-29, והוא נכנס מפני שהוא יישוב חדש.

אריאל אטיאס: והשיקול הכלכלי?

אריאל אטיאס: המענק שווה למע"מ על דירה ממוצעת בפריפריה.

אריאל אטיאס: זה מה שזה שווה.

אריאל אטיאס: המענק שווה 100,000 שקל; דירה ממוצעת בפריפריה עולה 600,000 שקל.

אריאל אטיאס: זה מה שזה שווה.

אריאל אטיאס: בלי המענק יש לך פחות התחלות בנייה; עם המענק יש לך, שלא לדבר על המסים הישירים והעקיפים שמקבלים מהדיור ושלא לדבר על הצמיחה.

אריאל אטיאס: מורידים, מבטלים.

אריאל אטיאס: באו לוועדת כספים, אמרו: זה לא הוכיח את עצמו.

אריאל אטיאס: בלי דיון ציבורי.

אריאל אטיאס: רימו אנשים שכבר התחייבו, נכנסו להתחייבויות רכישה אצל הקבלן, בנו על המענק הזה.

אריאל אטיאס: באמצע מבטלים.

אריאל אטיאס: זה הבשורה.

מיקי לוי: פשוט לא נכון.

אריאל אטיאס: רצו לעשות עוד דבר – אני מציע לך, לפני שאתה אומר "לא נכון" לבדוק עוד קצת.

מיקי לוי: ראית הבוקר את העיתונות, שכל המענקים הלכו לכיסם של הקבלנים.

אריאל אטיאס: אהה.

אריאל אטיאס: זה השקר הישן שאגף תקציבים ניסה למכור לי כשאני רציתי להוביל את המהלך הזה, ואמרו לי שמענקים זה דבר שהולך לקבלנים.

אריאל אטיאס: אז בוא אני אספר לך קצת.

אריאל אטיאס: אתה סגן שר האוצר, אז לא נעים שזה התשובות שלך.

אריאל אטיאס: המחיר נקבע על-ידי היצע וביקוש, לא המדינה קובעת את המחיר ולא המענק קובע את המחיר.

אריאל אטיאס: כשרצו לעשות מענקים בגוש-דן אני התנגדתי, כי יש מחסור בהיצע ואם אתה נותן מענק אתה מגדיל את הביקושים ואז אתה מעלה את המחירים, כי אין לך היצע לענות על זה.

אריאל אטיאס: בפריפריה יש היצע בלתי מוגבל.

אריאל אטיאס: ואני אספר לך עוד משהו, כי אני כתבתי את ההחלטה הזאת.

אריאל אטיאס: ההחלטה הזאת אומרת שבכל מקום שיש לפחות 200 יחידות דיור בהיצע זמין, רק שם זה יחול.

אריאל אטיאס: לכן זה ב-28 יישובים.

אריאל אטיאס: ולא היה מקום אחד שבו היה צריך להעלות את המחיר בשביל המענק הזה, כי יש היצע בלתי מוגבל בהתאם לביקוש שיכול להיות.

אריאל אטיאס: וזה דבר שאפשר לבדוק אותו.

אריאל אטיאס: מחירים לפני ומחירים אחרי.

אריאל אטיאס: אלא מה?

אריאל אטיאס: כמו כל השקרים וההטעיה שמשרד האוצר נותן כשלא נוח לו בהחלטה מסוימת, ככה גם פה.

אריאל אטיאס: שיבואו, יתמודדו עם נתונים.

אריאל אטיאס: נביא להם אותם אחד לאחד ונראה אותם.

אריאל אטיאס: ככה גם ניסו למכור לי.

אריאל אטיאס: ולשר האוצר לא היה צריך למכור את זה.

אריאל אטיאס: היה צריך להגיד לו: זה הולך לחרדים, וזה ירד מייד.

מיקי לוי: יש שם אנשים טובים.

אריאל אטיאס: ברור, אני יודע.

אריאל אטיאס: אני מכיר אותם יותר טוב ממך, כי עבדתי אתם יותר שנים.

אריאל אטיאס: אבל הם מניפולטורים לא קטנים וכדי להשיג את ההישגים שלהם הם הולכים על המהלך הזה.

אריאל אטיאס: אבל הם לא אשמים.

אריאל אטיאס: מי שאשם זה מי שעומד בראשם.

מיקי לוי: אני רק אומר לך שיש שם אנשים – – – אל תקרא להם שקרנים.

אריאל אטיאס: אני אף פעם לא אהבתי את המשפט הזה "אנשי האוצר", "נערי האוצר".

אריאל אטיאס: לנערי האוצר יש שר מעליהם והוא אחראי.

אריאל אטיאס: אנשי האוצר, יש להם שר אחראי מעליהם.

אריאל אטיאס: ולכן אני לא מדבר על אנשי אגף התקציבים.

אריאל אטיאס: זה התפיסה שלהם וראייתם.

אריאל אטיאס: השר שממונה עליהם, שלא בודק את הנתונים, הוא אשם בזה.

אריאל אטיאס: דבר אחרון, אני רוצה להתייחס לבית היהודי.

אריאל אטיאס: שוב הפעם, זה הכול אותה שיטה.

אריאל אטיאס: אומרים דבר אחד ועושים דבר אחר.

אריאל אטיאס: התבשרנו ושמענו – גם היום בבוקר הופיע ב"מעריב" – שהבית היהודי לא ישב בממשלה שמקפיאה בנייה.

אריאל אטיאס: אז לידיעת הבית היהודי ולידיעת עם ישראל, הממשלה מקפיאה בנייה.

אריאל אטיאס: לא תקפיא בנייה; היא מקפיאה בנייה.

אריאל אטיאס: מיום הקמת הממשלה לא פורסם מכרז אחד לא ביהודה ושומרון ולא בירושלים היהודית, לא ברמות, לא בגילה, לא בפסגת-זאב ולא בהר-חומה.

אריאל אטיאס: והם, הבית היהודי, שר השיכון אורי אריאל ונפתלי בנט, יודעים את זה.

אריאל אטיאס: ולא רק שהם יודעים את זה, הם פנו לראש הממשלה שהם לא מסכימים.

אריאל אטיאס: ומה אמר להם ראש הממשלה?

אריאל אטיאס: תחכו קצת.

אריאל אטיאס: אנחנו באמצע משא-ומתן, לא עכשיו.

אריאל אטיאס: אז עוד הפעם השקרים.

גילה גמליאל: אטיאס, תסיים.

אריאל אטיאס: תגידו שדברים שרואים משם לא רואים מכאן; אנחנו יושבים על הכיסא ואנחנו מחויבים לתהליך השלום, ולכן אנחנו רוצים לשלם את המחיר של תהליך השלום וכרגע לא נבנה, כולל בירושלים, ובלי לשקר לציבור.

אריאל אטיאס: יש הקפאת בנייה בפועל.

אריאל אטיאס: אפשר לבנות היום, להוציא מכרזים ל-2,500 יחידות דיור בירושלים ועוד כמעט 4,000 בגושי ההתיישבות ביהודה ושומרון.

אריאל אטיאס: זה לא קרה מאז הקמת הממשלה וזה לא יקרה בשנה הקרובה, לידיעת הבית היהודי.

גילה גמליאל: תודה רבה לחבר הכנסת אריאל אטיאס.

גילה גמליאל: יעלה חבר הכנסת אמנון כהן.

גילה גמליאל: עומדות לרשותך 15 דקות.

אמנון כהן: תודה, גברתי.

אמנון כהן: גברתי היושבת-ראש, כבוד השר, חברי חברי הכנסת, כן, אנחנו נמצאים בדיוני תקציב, והאמת, לאחר הבחירות זה דיון ראשון של תקציב.

אמנון כהן: ויש הרכב חדש לממשלת ישראל.

אמנון כהן: השותפים הקואליציוניים דיברו והכריזו שהם מביאים פוליטיקה חדשה ודרך חדשה.

אמנון כהן: ואנחנו למעשה בתקציב הזה לא רואים שום דבר חדש, ואפילו אפשר להגיד שזה אותו תקציב שרצו להעביר בהרכב הקודם של הממשלה.

אמנון כהן: אבל חשבנו.

אמנון כהן: יש באמת בחירות, העם אמר את דברו.

אמנון כהן: עברנו גם מחאה קשה, מחאה אמיתית, שיצאה מתוך הלב.

אמנון כהן: הציבור יצא בהמוניו לרחובות, ציבור מגוון מאוד.

אמנון כהן: ואמרנו: אוקיי, נבחרה נבחרת חדשה, נראה פוליטיקה חדשה.

אמנון כהן: דיברו שעכשיו בהרכב הממשלה לא יהיו יותר מ-18 שרים.

אמנון כהן: במשא-ומתן זה הגיע ל-22, אבל לא ביטלו אף משרד.

אמנון כהן: פה, באמצע היו שולחנות וכיסאות וזה נעלם, אבל המשרדים של השרים האלה שישבו פה, נמצאים.

אמנון כהן: זאת אומרת, זה רמייה והטעיה של הציבור להגיד שיש פחות שרים בממשלת ישראל.

אמנון כהן: לכל שר יש לפחות שניים עד ארבעה מנכ"לים ומנגנון מקצועי ואגפים, כאשר אפשר היה לאחד את משרדי הממשלה ולחסוך הרבה מאוד כסף.

אמנון כהן: אבל בזה למה לנגוע?

אמנון כהן: להשאיר.

אמנון כהן: הכי קל להעלות מסים לציבור, לקצץ בקצבאות הילדים.

אמנון כהן: זה הכי קל.

אמנון כהן: ואמרו, גם ציינו כאן חברי, שהמטרה של הממשלה הזו או של אלה שהבטיחו להם, שהם ייתנו הטבות ויחזקו את מעמד הביניים, שהוא כביכול בתקופה אחרת, לפני כן, היה קורבן, ועכשיו הגיע הזמן שכל מי שעובד מצבו יוטב יותר ויותר.

אמנון כהן: ומה רואים אנחנו בגזירות שנצטרך להצביע עליהן ביום שני הבא?

אמנון כהן: – מקווה שנוכל לשנות משהו.

אמנון כהן: יש כמה הסתייגויות שם, אולי עוד יעבור משהו.

אמנון כהן: כמעט אין סעיף שמיטיב עם מעמד הביניים והמעמד המוחלש, רק פגיעה קשה ואנושה.

אמנון כהן: גם אלה שלמעשה עובדים, בעל ואישה עובדים, עדיין נמצאים מתחת לקו העוני.

אמנון כהן: וגם פה אין שום בשורה.

אמנון כהן: הם ימשיכו לקבל את הגזירות בלי לקבל שום הטבה.

אמנון כהן: אנו לא רואים לא בשורה של צמיחה, לא איזשהו חזון, לא איזשהו מנוע צמיחה שנגיד: זה ימנף את הדברים במשק, זה מחר ייתן למשק לצמוח.

אמנון כהן: המחאה הייתה גם כן על יוקר המחיה, המחירים הגבוהים.

אמנון כהן: ויש דוחות מבקר המדינה ואני דן בהם.

אמנון כהן: ואחרי כל דיון בתקופה הזאת, מאז שקמה הממשלה, אני שולח את סיכומי הדיון לשר האוצר ולשרים רלוונטיים שאנחנו דנים בענייניהם על מנת שיביאו את זה בחשבון.

אמנון כהן: גם המחאה הציבורית דיברה על זה, גם דוח מבקר המדינה מצביע על נקודות של כשל.

אמנון כהן: כתוצאה מכך יש יוקר מחיה, וצריך לטפל בזה, אבל מה פתאום לטפל בזה?

אמנון כהן: צריך מייד להעלות את המס בשביל לקחת עוד כסף מהציבור.

אמנון כהן: יש כשל קשה בכל נושא המים, ומצביע על זה דוח מבקר המדינה.

אמנון כהן: יש ריבוי תאגידים, וכל תאגיד – למעשה הרעיון אולי היה טוב, להקים תאגידים כדי שרשויות מקומיות, הכסף שקיבלו ממכירת המים, לא ישתמשו בו לצרכים אחרים; שילמו על המים, והעודף, השתמשו בו לשכר ולדברים אחרים ולא טיפלו בתשתיות.

אמנון כהן: זו הייתה סברה.

אמנון כהן: אמרנו: יקימו תאגידים והם יטפלו בתשתיות של ביוב ומים וכל הסיפור.

אמנון כהן: הרעיון הוא בסדר, אבל רשות עירונית טיפלה עם עובד וחצי בתחום הזה, בכל הנושא של המים, והיום בתאגיד המים יש 30 עובדים; מנכ"ל, סמנכ"ל, מזכירה, כל עץ הפירמידה של הניהול.

אמנון כהן: מי יממן את זה?

אמנון כהן: הציבור.

אמנון כהן: תעריפי המים עלו ביותר מ-50%, 60%.

אמנון כהן: במקום להגיד: אוקיי, עשינו טעות, נחזור אחורה ונצמצם את התאגידים, וזה יוזיל בסופו של דבר בין 5% ל-10% ממחירי המים; לא יכולים להוריד את כל ה-50% של העלייה, אבל משהו, היגיון.

אמנון כהן: יושבים, עושים איזושהי עבודת מטה – וממשיכים אותו דבר.

אמנון כהן: שום בשורה, שום החלטה.

אמנון כהן: לא מצמצמים תאגידי מים, אין צמצום.

אמנון כהן: כי זו ההמלצה של מבקר המדינה, להגיע ל-13 מקסימום ולאגד אותם.

אמנון כהן: ואז, פחות מנכ"לים, פחות סמנכ"לים, פחות עובדים, פחות מנגנון.

אמנון כהן: לא צריך שכל עיר תקים תאגיד.

אמנון כהן: אבל לא עושים את זה.

אמנון כהן: יותר קל להעלות את המע"מ.

אמנון כהן: יותר קל עוד 1.5% מס הכנסה.

אמנון כהן: בסופו של דבר למדו קצת – דיפרנציאלי, ותכף נגיע לדיפרנציאלי – בלחץ של ועדת הכספים, שחברים ישבו שם, ותיקים וטובים, ואמרו שיש דברים שאי-אפשר לעשות.

אמנון כהן: ההוא שמרוויח סכום נמוך, גם ניקח ממנו עוד 1.5% מס הכנסה.

אמנון כהן: כל מוצרי החלב – מדברים על זה שיש יוקר מחיה.

אמנון כהן: ביקשנו שיהיה פיקוח על המזון במוצרים מסובסדים, חלק מהמוצרים, אלה שהמדינה רוצה שהם יהיו לאוכלוסיות חלשות ומוחלשות במחיר מוזל; שיהיה פיקוח עליהם.

אמנון כהן: פתחנו את הפיקוח על זה, פתחנו בתקופה מסוימת, וחשבנו שזה יביא, על-ידי תחרות, לצמצום או להורדת המחירים.

אמנון כהן: אבל להפך, מסמך הממ"מ קובע שזה עלה ב-40%, 50%; עד 70% יש מוצרים שעלו.

אמנון כהן: אז אומרים: ניסינו את השוק.

אמנון כהן: רואים שהשוק לא יכול להיכנס לתחרות הזאת.

אמנון כהן: ניכנס בחזרה, נתכנס, נכניס בחזרה לפיקוח.

אמנון כהן: מה פתאום, אין זמן לטפל בזה.

אמנון כהן: עדיף להעלות מס על הציבור, להוריד מקצבאות ילדים, זה מחר בבוקר, צ'יק-צ'ק ונגמר הסיפור.

אמנון כהן: בשביל מה לעשות עבודה?

אמנון כהן: בשביל מה לעשות עבודת מטה?

אמנון כהן: שנבין, בכל נושא של ענפי המזון, וגם זה על-פי דוח מבקר המדינה, יש ריכוזיות במשק, ריכוזיות קשה.

אמנון כהן: יש פערי תיווך עצומים בין היצרנים לבין גופי שיווק שמוכרים את המוצר בסוף.

אמנון כהן: עד כדי כך זה מגיע, שהם למעשה עושים עסקאות עם יצרנים ואומרים ליצרן: אתה תהיה אצלי בלעדי, ברשת שלי, בתנאי שאת המחיר תוריד ממש עד הרצפה, ואז אני לא מכניס את המתחרה שלך לתוך העסק שלי.

אמנון כהן: כתוצאה מכך, אני, הלקוח, שבוי בידי אותם בעלים של הסופרמרקט הזה או הרשת הזאת, והוא מחייב אותי לקנות מה שהוא רוצה למכור לי, כי בפערי תיווך הוא עשה את הקופה שלו.

אמנון כהן: הוא מכריח אותי, ואם אני רוצה להיכנס לשם ולבחור סוג אחר של אותו מוצר שאני רוצה – אין.

אמנון כהן: כי הוא עשה את העסקה שלו, הוא הוריד שם את כל המחיר של היצרן, ופער התיווך, במקום שיגולגל לאזרח, יגולגל לכיסו.

אמנון כהן: ואף אחד לא עושה כלום.

אמנון כהן: מצביעים, מתריעים, משרד הכלכלה, משרד האוצר.

אמנון כהן: למה לעשות את זה?

אמנון כהן: הכי קל להטיל מסים.

אמנון כהן: יש לי הצעת חוק שדיברנו עליה, וזה עלה כאן גם, בנושא מע"מ דיפרנציאלי.

אמנון כהן: זה עושה איזשהו שכל.

אמנון כהן: יש אוכלוסיות מסוימות, יש מוצרים מסוימים, ואנחנו רוצים להיטיב ולהוריד מחירים בנושאים מסוימים בתקופות מסוימות.

אמנון כהן: מע"מ דיפרנציאלי, מי שמחליט לגביו מה ירד ומה יעלה, זו אותה קבוצה בממשלה שבתרכובת שלה, שר האוצר, שר הרווחה, שר הכלכלה, הבריאות, לראות איזה מוצרים בריאותיים המדינה רוצה שהצרכנים יצרכו לטובת בריאותם, שמחר לא נשקיע בכל מיני מחלות שכתוצאה מאכילה לא נכונה, מתזונה לא נכונה, יכולים להיגרר אליהן.

אמנון כהן: לגבי מוצרים מסוימים, שזה אוכלוסיות מוחלשות שצורכות אותם יותר, להוריד בהם, ויש מוצרים של מותרות שבהם אמרנו: תעלה את המע"מ, אתה יכול להעלות כי מי שצורך אותו מוכן לשלם.

אמנון כהן: עוד הבטחנו שבהכנסות המדינה ממע"מ לא תהיה פגיעה, לא רוצים לפגוע בהכנסות של המדינה, אבל המדינה היום אומרת שיש כשל שוק בנושא הבנייה.

אמנון כהן: זוג צעיר שסיים את השירות הצבאי שלו, רוצה להתחתן, להקים בית.

אמנון כהן: אני אומר, דירה ראשונה לזוג הצעיר, אני רוצה שהוא ישלם מע"מ בתקופה הזאת של שנה-שנתיים, נגיד, כי הדירות ממש יקרות, אחוז מסוים.

אמנון כהן: 0%, 10%, הם יקבעו את הקריטריונים, יגידו למי זה מגיע.

אמנון כהן: לא לקבלן.

אמנון כהן: לא יגיע לקבלן.

אמנון כהן: אפשר לבנות את זה כך שזה יגיע לצרכן, לזוג הצעיר.

אמנון כהן: מה פתאום לעבוד קשה?

אמנון כהן: הוא מטיל מע"מ ומבטל בכלל את כל ההטבות, כי זה הולך לקבלן.

אמנון כהן: והסביר פה היטב שר השיכון לשעבר, שעבד קשה, שנים, בשביל להגיע לאותו מצב של לקבל מענקים בפריפריה, ובדיונים בוועדת הכספים שהיינו אתו, אמרנו: כבוד השר, על הרקע הזה של משבר בדיור, משבר קואליציוני צריך לעשות.

אמנון כהן: באמת, כמו שהוא אמר, השתמשנו במנופים פוליטיים לטובת עם ישראל, לטובת היישובים בפריפריה.

אמנון כהן: מה עשה?

אמנון כהן: ביום הראשון שהוא נכנס ביטל את ההטבות האלה.

אמנון כהן: שלוש שנים עובד השר, שלוש שנים עובד – ביטול.

אמנון כהן: נלך לנושא שילוב חרדים בצה"ל.

אמנון כהן: יש דוח מבקר המדינה על כשלים בגיוס חרדים.

אמנון כהן: אתמול הייתי בסיור.

אמנון כהן: אתמול הייתי בסיור במקום חשוב, באזור גלילות.

אמנון כהן: למעשה, את הנושא של הסיור – לפני חודש וחצי קבענו אותו, כי רציתי להיפגש עם ראש אכ"א, לראות את התהליכים, לראות את האנשים, את החיילים, ולראות איך לשפר, כי הדוח הצביע על כל מיני נקודות, על בעיות ת"ש, על בעיות מזון, של כשרות, על בעיות של נושא של נשים, איך אפשר לטפל.

אמנון כהן: את האמת, ראיתי שהם טיפלו בדוח כמו שהוא, וטיפלו בזה מיידית, עוד לפני שהגענו.

אמנון כהן: ואז כבר הפיקו לקחים, והצבא יודע לעשות עבודה מצוינת.

אמנון כהן: הלוואי היו עובדים ככה במשרדי הממשלה בתיקון ליקויים של דוח מבקר המדינה.

אמנון כהן: אבל דיברתי עם החיילים, ואמרתי, לא תכננתי את זה שזה יהיה אתמול, תכננתי את זה לפני חודש וחצי, אבל בדיוק באותו לילה העברנו את החוק של שוויון בנטל.

אמנון כהן: שמענו את המקרים שקורים היום ביישובים חרדיים, איך מתנכלים לחיילים החרדים, אז שאלתי אותם: מה התחושות שלכם?

אמנון כהן: אם היית היום צריך להתגייס?

אמנון כהן: היום לא הייתי מתגייס – חרדי שכבר שנתיים-שלוש בתפקיד, בתפקידים מובילים, לא תפקידים של משגיח כשרות, תפקידים של האליטות שבצבא.

אמנון כהן: ואתה רואה אותם, בחורים מוכשרים, והמפקדים נהנים מהשקידה, מהעבודה המסורה שלהם, והם אומרים שפוגעים במשפחות שלהם, פוגעים בילדים שלהם.

אמנון כהן: לא רוצים להכניס את הילדים שלהם למוסדות חינוך שבהם לומדים בנים של אברכים, נגיד, שלא תהיה פגיעה.

אמנון כהן: מה שנעשה בשקט, ומגיעים עכשיו ל-2,000 מגויסים בתקציב הזה, בשנה הזאת, עכשיו פתאום יש האטה.

אמנון כהן: פתאום לא רוצים להתגייס.

אמנון כהן: חברים שלי מהשכונה שרצו להתגייס, לא רוצים להתגייס.

אמנון כהן: הבאנו על עצמנו גזירה הפוך על הפוך.

אמנון כהן: כמובן, אנחנו מוקיעים בציבור כל אלימות נגד חיילי צבא ההגנה לישראל, וגם נגד חרדים שעושים מלאכתם נאמנה.

אמנון כהן: ואלה שיוצאים מאותו קורס, מאותה שליחות שלהם לאחר מכן, משתלבים בשוק העבודה בשכר של 15 – – –

גילה גמליאל: משפט לסיום.

אמנון כהן: מה סיום?

גילה גמליאל: משפט לסיום.

אמנון כהן: – – – בשכר של 15,000 שקל.

אמנון כהן: זה לא פשוט.

אמנון כהן: בחור מישיבה, שתרם את חלקו, למד שם, חלקם נשארים בקבע וחלקם יוצאים לאזרחות, וקולטים אותם, חוטפים אותם.

אמנון כהן: אבל במו-ידינו פגענו; פגענו במו-ידינו על-ידי כפייה.

אמנון כהן: יש דברים שלא עושים בכפייה – –

גילה גמליאל: אני מודה – – –

אמנון כהן: משפט אחרון.

אמנון כהן: – – יש דברים שעושים בהידברות.

אמנון כהן: ובנושא התקציב, שהציבור לא ידאג.

אמנון כהן: אנחנו המגן של הציבור, ופוגעים עכשיו בבית של הציבור, ואנחנו נשתדל, עד כמה שאפשר, לבטל את הגזירות הקשות האלה מעל עם ישראל.

אמנון כהן: תודה.

גילה גמליאל: אני מודה לחבר הכנסת אמנון כהן.

גילה גמליאל: יעלה חבר הכנסת משה גפני.

גילה גמליאל: עומדות לרשותך 15 דקות.

משה גפני: גברתי היושבת-ראש, אדוני השר, חברי הכנסת, את תהיי עד סוף הדברים שלי?

גילה גמליאל: כן, בהחלט.

משה גפני: אני שמח שאת היושבת-ראש, יש שם דבר שאני רוצה שתשמעי.

משה גפני: אני לא הולך לדבר על כל התקציב, כבר דיברנו הרבה מאוד פעמים.

משה גפני: זה גם לא נופל על אוזניים קשובות.

משה גפני: אמרתי אין-ספור פעמים, גם כאן במליאת הכנסת, גם בוועדות וגם בהופעות פומביות שהיו לי: לא היה צריך לעשות את כל הרוע הזה, שמטילים את כל הגזירות הללו על הציבור.

משה גפני: לא היה בזה צורך.

משה גפני: אנשים לא מבינים במה מדובר.

משה גפני: ראיתי בהרבה מאוד נושאים.

משה גפני: פשוט, תפקידו של הדרג הנבחר זה למנוע מהפקידות – שעושה מלאכתה נאמנה; הם היו רוצים שלא יהיה בכלל תקציב, שהכול ילך לחובות.

משה גפני: זה התפקיד שלהם, זה מה שהם רוצים לעשות, אבל לכן במשטר דמוקרטי יש דרג נבחר, שרואה את מכלול הדברים, רואה את האזרחים, רואה את הציבור.

משה גפני: אז דיברנו על זה, ודיברנו על המון גזירות ודברים שלא היו צריכים להיכנס, בוודאי בקואליציה אחרת הם לא היו נכנסים.

משה גפני: חד-משמעי.

משה גפני: אני לא אומר את זה כאופוזיציה.

משה גפני: זה ברור, כבר היינו בזה.

משה גפני: אבל אני רוצה לדבר על נקודה שונה ששמתי לב אליה, ומכיוון שאין לי הרבה זמן אני אדבר רק על החלק הזה: העלאת המחירים, שזה כמובן פגיעה במעמד הביניים, והוועדה שהתמנתה כדי להוריד את מחירי המזון.

משה גפני: אני נהנה כל הזמן להגיד "מעמד הביניים".

משה גפני: כל הזמן אני נהנה להגיד את זה, מפני שזה באמת אחד הדברים המרכזיים שעסקתי בהם – אי-פגיעה במעמד הביניים.

משה גפני: בשעה שאחרים עסקו בדברים אחרים – קרייני רדיו, טלוויזיה – אני עסקתי במעמד הביניים: לא לפגוע בו, להוריד את המחירים.

משה גפני: בא הדרג הנבחר הנוכחי, והוא מתהדר בעניין שהוקמה ועדה, והוועדה טיפלה בהפחתת מחירי המזון.

משה גפני: מה לעשות, הרי כתוב בגמרא שאין החי יכול להכחיש את החי.

משה גפני: הוועדה הזאת הוקמה בקדנציה הקודמת – ועדת קדמי, והוועדה על החלב והוועדה על מחירי המזון.

משה גפני: הוועדה החליטה שמפחיתים את המכסים כדי להגביר את התחרות.

משה גפני: אני סברתי לא כך.

משה גפני: אני סברתי שצריך לדון בכל נושא לגופו.

משה גפני: הטקסטיל למשל – לא רציתי, משום שזו פגיעה בתעשייה המקומית.

משה גפני: היה לי ויכוח עם שר האוצר, ובחלק מהדברים גם שכנעתי אותו.

משה גפני: השמן, שזו פגיעה בתעשייה המקומית – לא להפחית מכסים.

משה גפני: אבל אחרי זה הפחיתו את כל המכסים, כשנהיה בין השמשות כזה, כשהכנסת הקודמת התפזרה והכנסת הנוכחית עדיין לא קמה.

משה גפני: הפחיתו את המכסים, ואני קיימתי בוועדת הכספים הזמנית דיון על נושא הטקסטיל.

משה גפני: זה היה דבר חמור, מכיוון שזה באמת פגיעה בתעשייה המקומית, וגם לא באופן צודק, מכיוון שגם שילמו על חומרי הגלם.

משה גפני: בסוף עשו פשרה.

משה גפני: אצלי תמיד היו עושים פשרות, שזה לא טוב, אבל בכל אופן יש איזה דבר שהוא גם לטובת התעשייה המקומית וגם לטובת הפחתת המחירים.

משה גפני: בסדר, אני סברתי שאנחנו הולכים עכשיו למקום שבו המדיניות היא הפחתת מחירי המזון.

משה גפני: אני הבאתי צו – בסופו של דבר לא הבאתי אותו בגלל הנסיבות שהיו, אבל טענתי שהמכסים על דגי האמנון זה העלאת מחירים על המקום.

משה גפני: בזה אין ספק.

משה גפני: מי שהלך לרכוש דג לפני שבת או באמצע השבוע, דג אמנון, עד היום הוא שילם 15 שקלים, 18 שקלים, ועכשיו הוא ישלם 40 שקלים.

משה גפני: זה על הפנים – על המקום, לא על הפנים.

משה גפני: זה על הפנים, אבל על המקום.

משה גפני: אישה שהולכת, גם גבר שהולך – יש גברים שהולכים לקנות דגים לשבת – ישלמו מייד עשרות אחוזים יותר.

משה גפני: על המקום.

משה גפני: בסדר.

משה גפני: ביקשתי, ולכן גם הגשתי התנגדות למכסים האלה, אז טענו: התעשייה המקומית.

משה גפני: אז אמרתי: בסדר, אני בעד התעשייה המקומית.

משה גפני: יש בריכות הדגים בבקעת-הירדן, תסבסדו.

משה גפני: בשביל זה יש משרד כלכלה.

משה גפני: אמרו: לא, אין כסף.

משה גפני: כמה כסף?

משה גפני: מיליון שקל, 2 מיליון שקל?

משה גפני: כמה?

משה גפני: הרי להפחית את מחירי המזון – זה המקרה.

עיסאווי פריג': לפיתות לא היה להם כסף.

משה גפני: עזוב את הפיתות.

משה גפני: בפיתות יש לי סוגיה בפני עצמה.

משה גפני: אין לי זמן.

משה גפני: הדגים, הדגים.

משה גפני: הולכים לקנות דג, קנו עד עכשיו ב-18 שקלים, עכשיו ב-40.

מאיר שטרית: למה?

משה גפני: כי הפחיתו – – –

מאיר שטרית: להזכיר לך את הוויכוח בינינו?

משה גפני: כן, מאיר, אני לא שם.

משה גפני: באמת.

משה גפני: אני הולך להגיע למקום אחר.

משה גפני: זאת העלאת מחירים.

מאיר שטרית: – – –

משה גפני: בסדר, אתה צודק – – –

מאיר שטרית: אני שמח שהגעת לזה – – –

משה גפני: הגעתי, הגעתי.

משה גפני: אני אמרתי את זה בוועדה כל הזמן.

משה גפני: אני היחיד שהגיש התנגדות לצו הזה.

ראובן ריבלין: תעבור כבר לשתייה ששותים – – –

משה גפני: מה?

ראובן ריבלין: אתה מתכוון לעבור לשתייה ששותים – – –

משה גפני: כן, איך אתה יודע?

משה גפני: אתה איש חכם.

ראובן ריבלין: דיברתי עם מצנע – – –

משה גפני: הוא צודק.

משה גפני: לא, מפני שאם יש מדיניות – הרי זה באמת העלאת מחירים, שמייד אתה רואה את זה.

משה גפני: כשאתה הולך לסופר או למקום שבו אתה קונה דגים לשבת, אתה מייד משלם במקום 18 שקלים 40 שקל, ולמשפחה במעמד הביניים, ובוודאי בשכבות החלשות, זה נזק גדול.

משה גפני: אמרתי – הייתי יושב-ראש הוועדה הזמנית של ועדת הכספים, ואחרי זה גם בתור ממלא-מקום של חבר בוועדת הכספים.

משה גפני: אמרתי.

ראובן ריבלין: גם השתייה עלתה אצלך.

משה גפני: רגע, אני יודע, אני יודע.

משה גפני: אל תיקח לי את כל הנאום.

משה גפני: ואז בסדר, נורא פשוט, מה שהייתי עושה תמיד – היו בעיות עם "פרי הגליל", אז העברתי החלטה וזה התקבל, התעשייה לא נפגעה.

משה גפני: הלכנו דרך מה שנקרא אז משרד התמ"ת, הלכנו דרך מסלול של סבסוד.

משה גפני: כך נוהגת ממשלה אחראית.

משה גפני: פתאום, הבנתי – אין כסף.

משה גפני: אני חולק על זה, אבל ככה הם אומרים אלה מהאוצר, הנבחרים.

משה גפני: פתאום מבשלות הבירה הקטנות אמרו ששם אין ברירה ושם אסור לפגוע בתעשייה המקומית, ואז הולכים למסלול של סיוע דרך משרד הכלכלה של 1.5 מיליון שקל.

משה גפני: אני לא יודע כמה זה יוריד מחירים שם, אני לא אומר את דעתי בעניין.

משה גפני: אני שואל: מה נשתנה?

משה גפני: מה נשתנה?

משה גפני: מה?

ראובן ריבלין: ההמלצה הייתה בוועדה שלך.

משה גפני: רובי, חבר הכנסת ריבלין – – –

ראובן ריבלין: תמיד לתקוף זה נכון, אבל שיהיה אמת – – –

משה גפני: לא, לא, לא, לא, זה לא תמיד לתקוף.

משה גפני: זה לא תמיד לתקוף.

קריאה: תמיד תוקף.

משה גפני: עומדים כמה דברים האחד מול השני: עומד דגי האמנון, שפה המחירים עלו, נקודה, בהרבה מאוד כסף; עומד מבשלות הבירה, שאני חושב שצריך לסייע להן.

משה גפני: זה לא נוגע למחירים בכלל, זה נוגע לתעשייה המקומית.

משה גפני: אמרתי: פה תסבסדו, אל תעלו את המחירים של דגי האמנון, ופה לא תסבסדו.

משה גפני: פתאום התברר לי מה נשתנה.

משה גפני: חברת הכנסת גילה גמליאל הגישה תלונה – אני רואה בעיתון.

משה גפני: מתברר שבמבשלות הבירה יושבים חברים ויועצים של שר האוצר.

משה גפני: לא שהמחירים עלו; המחירים של הבירה לא עלו.

עיסאווי פריג': – – – הקרקע.

משה גפני: אני מצטט מהעיתון.

מיקי לוי: – – – חבר הכנסת גפני, אתה צריך להמתין שהבדיקה תסתיים.

מיקי לוי: אני מציע לך להיזהר בלשונך.

משה גפני: בסדר, בסדר.

משה גפני: תמתינו גם אתם על עוד כמה דברים.

משה גפני: אני רוצה לדעת, ואני שואל את מליאת הכנסת – – –

מיקי לוי: לגבי החברים, חבר הכנסת ריבלין, לגבי חברים והאשמות שווא, אני מציע להיזהר בלשוננו.

משה גפני: אני, אני – גברתי היושבת-ראש, אני שואל: מה נשתנה?

משה גפני: למה בדגי האמנון, שביקשתי פעם אחר פעם אחר פעם שלא להעלות מחירים, שזה יפגע במעמד הביניים, לא הלכו על מסלול של סבסוד?

משה גפני: למה על מבשלות הבירה, המבשלות הקטנות, ששם אין העלאת מחירים – אבל אני גם בעד לעזור לתעשייה המקומית – למה שם כן הלכו למסלול הזה?

משה גפני: פתאום מתברר בעיתון, ומתברר שחברת הכנסת גילה גמליאל פנתה, ואנחנו באמת נמתין לראות את התוצאות, ששם יש חברים של שר האוצר.

משה גפני: למה בדגים אין לו חברים?

משה גפני: למה?

משה גפני: אז לפחות לא היו מעלים את המחירים.

משה גפני: למה אנחנו, שאנחנו קונים דגי אמנון לשבת, צריכים לשלם פתאום 40 שקלים, בגלל שליאיר לפיד אין חברים שם?

משה גפני: עוד דבר אני רוצה לומר, גברתי היושבת-ראש, שמישהו ייתן לי תשובה על זה – לא על החברים, על העלאת המחירים.

משה גפני: למעמד הביניים אתם דואגים?

משה גפני: הגיע אלי הנושא של הסטודנטים, שאת, גברתי היושבת-ראש – לכן שמחתי שאת כאן מנהלת את הישיבה – הגעת שם לפשרה מרחיקת לכת, מאוד טובה, עוד יותר טובה ממה שהיה בהתחלה, לגבי הנושא של הסטודנטים ונקודות הזיכוי.

משה גפני: אני רוצה לספר לכנסת, מכיוון ששר האוצר שאל מה אני עשיתי בשביל מעמד הביניים.

משה גפני: הסטודנטים האלה זה מעמד הביניים, נכון?

משה גפני: נקודות זיכוי.

משה גפני: בשנת 2009 הייתי יושב-ראש ועדת הכספים.

משה גפני: אם אני אומר לא נכון, אני עולה לפה לבקש סליחה.

משה גפני: הגיע אלי ביטול נקודות הזיכוי לסטודנטים, הגיע לוועדה.

משה גפני: לקחתי את זה, קראתי – לא קרעתי פיזית.

משה גפני: הצבעתי נגד והורדתי את זה.

משה גפני: לא פשרות.

גילה גמליאל: כמו שצריך.

משה גפני: כמו שצריך.

משה גפני: אני – מעמד הביניים; הוא – חברים.

ראובן ריבלין: זה נכון.

משה גפני: אין לו חברים סטודנטים.

משה גפני: אם היה לו זה לא היה מגיע, כמו עם מבשלות הבירה.

משה גפני: אז את עשית את מה שאפשר לעשות, זה מה יש.

משה גפני: לא עלינו, את בקואליציה כזאת, מה לעשות.

משה גפני: אז הביאו את הגזירה הזאת.

משה גפני: זה פשוט לא לעניין.

משה גפני: אני יכול לעמוד פה ולהסביר למה זה דבר שאסור היה בשום אופן להביא אותו.

משה גפני: האוצר ניסה אצלי.

משה גפני: הוא חשב שאני חרדי, אני לא אדאג לסטודנטים, אבל הוכחתי ארבע שנים שאני לא סקטוריאלי, אני מעמד ביניים, בניגוד לשר האוצר.

משה גפני: הביאו לי את הפחתת או ביטול נקודות הזיכוי לסטודנטים, אמרתי: מאיפה הסטודנטים יחיו?

משה גפני: איך הם יגיעו לתואר הראשון, השני, השלישי?

משה גפני: איך?

משה גפני: איך?

משה גפני: אמרתי לפקידי האוצר: תודה רבה, אני מצביע נגד ונגמר העניין.

משה גפני: לא ניהלתי דיונים, לא משא-ומתן.

משה גפני: הצבעתי, הפלתי וזהו.

משה גפני: את עשית את מה שאפשר לעשות.

משה גפני: לא עלינו, זה החברים שלך היום.

משה גפני: לשר האוצר יש חברים אחרים, אבל את יושבת אתם בקואליציה, לא עלינו.

משה גפני: אז זה הסטודנטים.

משה גפני: מה אני עשיתי?

משה גפני: אני, כדי להניע את שוק הדיור, הפחתתי את מסי הרכישה, הרחבתי את הפטורים ממס שבח, כדי שתהיה תנודה, לפחות זה, בדירות; שאנשים ירצו למכור את הדירה, שאנשים יוכלו לקנות דירה, יהיה פחות מס רכישה על דירות עד מיליון ו-475,000 שקל.

משה גפני: היו לי דיונים קשים עם האוצר על זה, אבל עשינו את זה, הגדלנו את הפטור ממס רכישה, הרחבנו את הפטורים ממס שבח.

משה גפני: אני לא רוצה להיכנס לפרטים, מפני שאין לי זמן.

משה גפני: מה עושים עכשיו?

משה גפני: יש בעיה עם הדיור, ב-10% עלו המחירים.

משה גפני: מה עושים?

משה גפני: מבטלים את הסיפור של מס השבח והרבה מאוד דברים.

משה גפני: אני מדבר אחרי הפשרות.

משה גפני: האוצר – יושבים שם הפקידים, כל הכבוד, הם אנשים חכמים, הם מיליון אחוז.

משה גפני: הם יושבים בחדרים שלהם והם אומרים: תראו איזה גולם זה – לא גולם, אסור להגיד גולם.

משה גפני: אבל תראו את נבחרי הציבור שמופקדים עלינו.

משה גפני: אנחנו הבאנו להם חבילה ענקית של גזירות, והם עוד מבסוטים, הם אומרים: פשרות.

משה גפני: אצלי לא היה דבר כזה.

משה גפני: אמרתי שמחירי הדירות עולים, זה כישלון קולוסלי של הקואליציה הקודמת, ולכן אני רוצה להניע את התהליך.

משה גפני: פטור ממס רכישה עד גבול גבוה יותר, הרחבת הפטורים ממס שבח, כדי שתהיה תנודה, שזוג צעיר יוכל לקנות.

משה גפני: לא רק זה, אני העברתי באחד החוקים שהגיע לוועדת הכספים – העברתי – – –

מיקי לוי: זה האיש ששינה את הסטודנטים.

משה גפני: אם לא הוא, בכלל הייתם אני לא יודע איפה.

משה גפני: מזל שהוא עוד שם.

משה גפני: מזל שהוא עוד שם ומזל שגילה כאן.

משה גפני: אתם בכלל, מה הבאתם לכנסת?

משה גפני: הרי הגנת על זה.

משה גפני: הבאתם לבטל לגמרי, זה מה שהבאתם.

משה גפני: אתה, אל תצביע עליו, תצביע עלי, אני הורדתי את זה.

משה גפני: אבל נניח, אני כבר בדירות.

משה גפני: מה עשיתי?

משה גפני: באו אלי לוועדת הכספים עם המוסדיים, שהם יבנו דירות להשכרה.

משה גפני: אמרתי: לא יצא מזה שום דבר, אבל מה?

משה גפני: היות שבאתם, אני לא אשיב את פניכם ריקם; אפילו אם לא יצא מזה כלום נעביר.

משה גפני: אבל בינתיים, על הדרך, ביקשתי שהיות שאת המשכנתאות מחזירים לאוצר, כי לזוג צעיר לא שווה לקחת משכנתה, כי בשוק החופשי מקבלים בריבית יותר נמוכה, אמרתי: נוריד את הריבית בסבסוד המשכנתאות.

משה גפני: מלחמת עולם הייתה.

משה גפני: האוצר עמד על רגליו האחוריות: אין לנו 150 מיליון שקל, אנחנו לא יכולים.

משה גפני: אמרתי: לא בא בחשבון.

משה גפני: לא זה – לא מוסדיים.

משה גפני: אמרתי בוועדה.

משה גפני: הכול בסדר, עבר גם המוסדיים.

משה גפני: מהמוסדיים לא יצא כלום, ומההנחה בריבית על המשכנתאות, אני אגיד לכם מה יצא – מכתב של מנכ"ל משרד השיכון: עלייה בנטילת המשכנתאות בשנה החולפת, לאחר קבלת החוק, ב-250%.

משה גפני: אמר מישהו בוועדת הכספים, אחד ממשרד השיכון, שלא הייתה פעולה למען זוגות צעירים יותר מהפעולה הזאת – בתקופה הזאת, כמובן; פעם היו מענקי מקום, היה סבסוד משכנתאות.

משה גפני: ככה אמר, לא אני.

משה גפני: וראה זה פלא, סגן שר האוצר, הבאתם לביטול ההליך הזה.

משה גפני: הוא הסתיים בסוף 2013 ולא מאריכים אותו יותר.

משה גפני: ביקשתי, הרי תעשו משהו למען הנושא של הדיור.

משה גפני: הגיעו ארבעה בכירים ממשרד האוצר להסביר לחברי הוועדה למה אסור להמשיך את זה.

משה גפני: הדבר היחיד שהיה צריך לעשות – שלא עשו כלום, כלום לא עשו בנושא של הדיור.

משה גפני: ביטלו את ההפחתה במסי הרכישה, ביטלו את הרחבת הפטורים במס שבח.

משה גפני: מה שהולך לקרות עכשיו, בשנתיים הקרובות – שוק הדיור עומד להיעצר לחלוטין.

משה גפני: אף אחד לא ימכור דירה, לא ישלם מס רכישה גבוה ומס שבח.

משה גפני: נכון אני צודק, מאיר?

מאיר שטרית: מאה אחוז.

משה גפני: כל הכבוד.

משה גפני: ואז, את כל התהליך הזה של שוק הדיור עצרתם.

משה גפני: אם עד היום היה אפשר, לפחות בחלק הזה, לקנות דירה, למכור דירה, להחזיק דירה לבן, שיהיה משהו, תהליך – עצרתם הכול.

משה גפני: לסיכום – אני מבין שאני צריך להפסיק.

גילה גמליאל: חבר הכנסת גפני, בדיוק.

גילה גמליאל: מאוד נעים לשמוע אותך, אבל אתה צריך להתחיל לסיים.

משה גפני: תודה.

משה גפני: אני מסכים.

משה גפני: דגי האמנון עלו ל-40 שקלים קילו, בגלל – – –

עדי קול: רק המתובל.

משה גפני: המתובל, אבל על זה מדובר.

מיקי לוי: היא אומרת לך שזה רק המתובל, אז זה נוח לך להגיד את זה.

גילה גמליאל: סגן השר מיקי לוי, אתה מוסיף לו זמן דיבור.

משה גפני: יש בעיה אצל כמה אנשים במליאת הכנסת לשמוע את האמת.

משה גפני: יש בעיה, מה לעשות.

משה גפני: אבל אין ברירה, בשביל זה יש חסינות, צריך לשמוע את האמת.

משה גפני: דגי האמנון עלו.

משה גפני: אפשר לבדוק אותי, לשאול כל עקרת-בית וכל בעל שהוא עקרת-הבית שהולך לקנות; עלה ל-40 שקלים עכשיו, בגלל הסיפור הזה.

משה גפני: ביקשתי: תסבסדו את בקעת-הירדן, אמרו: לא, אי-אפשר.

משה גפני: סבסדו במקביל את החברים של שר האוצר במבשלות הבירה, ששם לא ירד המחיר.

משה גפני: אין הסבר למה.

משה גפני: אז יכול להיות שהתברר שהם לא חברים של שר האוצר.

משה גפני: הלל קוברינסקי למשל, אולי הוא לא חבר.

משה גפני: אני לא יודע, אין לי מושג, לא מכיר.

משה גפני: אבל מה ההבדל?

משה גפני: מה נשתנה?

איציק שמולי: אם הוא לא חבר, אין חברים בעולם.

משה גפני: לא חשוב.

משה גפני: אני לא יודע, לא נכנס בכלל לעניין האישי.

משה גפני: אני מדבר על הנושא עצמו.

משה גפני: שוק הדיור נעצר.

גילה גמליאל: גפני, משפט סיום.

משה גפני: את הסטודנטים – אני דאגתי להם, משרד האוצר פוגע בהם.

משה גפני: ואם היה לי עוד 60 שעות הייתי מונה את כל – טוב, לא חשוב.

משה גפני: תודה רבה.

גילה גמליאל: אני מודה לחבר הכנסת משה גפני.

גילה גמליאל: יש דקה זכות תגובה לחבר הכנסת ראובן ריבלין.

ראובן ריבלין: גברתי היושבת-ראש, אני מאוד מודה לך, זה באמת חריג.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת גפני, אדוני יושב-ראש ועדת הכספים לשעבר, אחד ממנהיגי יהדות התורה, מתנגד כמוני, אני מוכרח רק לתקן דבר אחד.

ראובן ריבלין: בטרם הוקמה הממשלה, ובטרם ידע איש משרי הממשלה איפה הוא יהיה, היו משאים-ומתנים, הופיע בפנינו האוצר בבקשה להעלות את מס הקנייה על הבירה.

ראובן ריבלין: ובאו לפנינו – ואתה היושב-ראש, ביד רמה ובזרוע נטויה.

ראובן ריבלין: שמענו את אותם ינוקות בירה אשר פתחו איזשהו מפעל שנפרס על כל הארץ וביקשו הגנת ינוקא, וכולנו, חברי ועדת הכספים – –

משה גפני: גם אני.

ראובן ריבלין: – – כולל היושב-ראש, באנו לרשות המסים, והם אמרו: אנחנו לא יכולים לעשות זאת, אבל אנחנו נסכים לתת להם בהגנת ינוקא איזשהו סיוע אשר יהיה במקום אותה העלאה במס קנייה.

ראובן ריבלין: נענינו להם וביקשנו לדבר על לב האוצר רק מהטעם שיין, שהוא בתעשיית ינוקא שמתפתחת – אנחנו ביטלנו את מס הקנייה בכלל ורצינו להשוות אותם.

ראובן ריבלין: השתכנענו שהדבר בלתי אפשרי.

ראובן ריבלין: היה הדבר עוד בטרם אנשים חלמו שיהיו שר אוצר.

ראובן ריבלין: היו כאלה שביקשו מביניהם, היו כאלה שסירבו, חלמו.

גילה גמליאל: תודה רבה.

ראובן ריבלין: ביקורת מותרת, הטחת האשמות, הכול, זה ברמה הפרלמנטרית – –

גילה גמליאל: תודה רבה לחבר הכנסת – – –

ראובן ריבלין: – – אבל חלילה לא לאפשר עלילות סתם.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

גילה גמליאל: תודה רבה לחבר הכנסת ראובן ריבלין.

משה גפני: אני ביקשתי את אותו דבר.

מיקי לוי: אני מאוד מודה לחבר הכנסת ריבלין על ההבהרה.

משה גפני: – – –

מיקי לוי: – – –

גילה גמליאל: הודעה של מזכירת הכנסת, ואחריה – מנחם אליעזר מוזס.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושבת-ראש הישיבה – – –

משה גפני: – – –

מיקי לוי: – – – לבין האשמה של שר האוצר – – –

משה גפני: – – – אני קראתי בעיתון – – –

קריאות: – – –

גילה גמליאל: סגן השר מיקי לוי.

משה גפני: – – –

קריאות: – – –

גילה גמליאל: חבר הכנסת משה גפני.

גילה גמליאל: סליחה, מזכירת הכנסת רוצה להכריז בפניכם ובפניכן, אבקש לתת לה את רשות הדיבור.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושבת-ראש הישיבה, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה ולקריאה שלישית: הצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 144), התשע"ג–2013, שהחזירה ועדת העבודה, הרווחה והבריאות; הצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 145 – הוראת שעה), התשע"ג–2013, שהחזירה ועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

גילה גמליאל: תודה רבה.

גילה גמליאל: הצעת התקציב לשנות הכספים 2013 ו-2014;

גילה גמליאל: (קריאה שנייה וקריאה שלישית)

גילה גמליאל: עומדות לרשותך 15 דקות.

מנחם אליעזר מוזס: גברתי היושבת-ראש, רבותי חברי הכנסת, אני רוצה לנצל את הבמה הזאת ולהציע לשר האוצר, שקיוויתי שהוא יהיה כאן, יאיר לפיד, להצטרף לסיעת יהדות התורה.

מנחם אליעזר מוזס: אתה מסכים, מוישה גפני?

משה גפני: מה, מה?

מנחם אליעזר מוזס: אני רוצה לצרף את שר האוצר לסיעת יהדות התורה.

משה גפני: אני מתנגד.

מנחם אליעזר מוזס: למה?

מנחם אליעזר מוזס: כי מאז קום המדינה – – –

משה גפני: לא ברמה – – –

מנחם אליעזר מוזס: מאז קום המדינה לא היה שר אוצר שהתעסק אך ורק בדאגה לציבור החרדי.

משה גפני: לא חשבתי על זה.

מנחם אליעזר מוזס: לא הייתה בהיסטוריה הפוליטית מפלגה שבמצע שלה הנושא המרכזי היה הציבור החרדי.

מנחם אליעזר מוזס: אבל גם המשותף שלו הוא שהוא בא מבית, משפחה ברוכת ילדים, של 18 ילדים – ההרכב המפואר של רשימתו, שמתהדרת ברבנים ורבניות, חוסר הליבה שלו, לימודי הליבה, והבגרות, שהוא אפילו לא עבר את מבחני הבגרות, כולל שירותו הצבאי הנפאר והמפואר; ממש בכל תחנות חייו כמו שהוא מדבר על הציבור החרדי.

מנחם אליעזר מוזס: ואת זה אני אמרתי כי עוד לא היה שר אוצר שהזניח את הכול והתעסק רק בציבור החרדי, מתוך אמונה עמוקה שברגע שיפתור את הבעיות של הציבור החרדי, ייפתרו כל הבעיות במשק ובחברה הישראלית.

מנחם אליעזר מוזס: בתקציב המדינה, בחוק ההסדרים, יש אין-ספור גזירות על הציבור, קיצוצים קשים מנשוא, אך את חלקם הצליחו להוציא בפועל מחוק ההסדרים, פיצלו את זה, את חלקם האחר הצליחו למנוע או למתן, אבל דבר אחד לא הצליחו, לנגוע בתוכניות הנוגעות לציבור החרדי.

מנחם אליעזר מוזס: שר האוצר נלחם על מנת שכל התוכניות הנוגעות לנו, לציבור החרדי, יישארו בפנים ולא ייפגעו חלילה לרעה על-ידי כל מיני פוליטיקאים אינטרסנטים, שרק מפיצים שנאה ורוצים להמשיך את העוני והבערות בקרב החרדים.

מנחם אליעזר מוזס: כיושב-ראש מפלגה שקיבלה 19 מנדטים, כל דאגתו לייצג את החרדים, התעקש על כך, ואני חושב שהחרדים כבר יכולים היום לנשום לרווחה שיש מי שדאג להם.

מנחם אליעזר מוזס: אני רוצה לומר לכם, קצבאות ילדים, כידוע, האחריות לפרנסת הילדים היא על ההורים, שמענו את הקביעה שלו.

מנחם אליעזר מוזס: רק זו הייתה הבעיה.

מנחם אליעזר מוזס: המדינה תקצבה כל ילד בערך ב-175 שקלים, סכום עתק, סכום שבגללו לא יצאו כנראה ההורים לעבוד, כי ב-175 שקלים לחודש, יודע אדוני היושב-ראש שאפשר לממן את הילד במזון, בבריאות, בחינוך, בחוגים, בביגוד, בהנעלה, ועדיין להישאר עם רווח.

מנחם אליעזר מוזס: במצב כזה, ההורים יתעלמו מאחריותם הכלכלית כלפי הילדים.

מנחם אליעזר מוזס: אז מה הפתרון של שר האוצר?

מנחם אליעזר מוזס: נוריד את זה מ-175 שקלים לילד, נעמיד את זה על 140 שקלים, ואז תהיה הרווחה, ואז יוכלו לחסוך גם לעתיד, גם להשכלה גבוהה, גם לנסוע פעמיים בשנה לחוץ-לארץ, כמו הגברת לוי מחדרה, או השנייה, גברת כהן מגדרה.

ראובן ריבלין: גדרה זה רק גמליאל – – – ישראל.

מנחם אליעזר מוזס: גמליאל.

מנחם אליעזר מוזס: לא ידעתי מזה.

מנחם אליעזר מוזס: הראשון שעלה על הבעיה הוא עדיין ראש הממשלה היום.

מנחם אליעזר מוזס: כשהוא היה שר האוצר ב-2003, הוא, באבחת חרב חדה, חתך את קצבאות הילדים אז והפחית אותן בצורה דרסטית.

מנחם אליעזר מוזס: כעת, סך הכול מחקה אותו שר האוצר, כבר לא הראשון, הוא ממשיך בדרכו.

מנחם אליעזר מוזס: ומה אם מנכ"ל הביטוח הלאומי ומנכ"ל המועצה לשלום הילד מתריעים על המהלך שיביא עוד עשרות אלפי ילדים אל חיי העוני – אז הם מתריעים, מה יכול להיות.

מנחם אליעזר מוזס: מה הם מבינים בכלל, לשיטת האוצר, מה הם באים להפריע.

מנחם אליעזר מוזס: העיקר המטרה, והמטרה הנעלה היא לסייע לילדים החרדים להשתחרר ממעגל הקצבאות המנופחות האלה.

מנחם אליעזר מוזס: והצליחו להוריד מ-175 שקלים לילד ל-140, והייתה ישועה, לרווחת ולכלכלת מדינת ישראל.

מנחם אליעזר מוזס: בנושא חינוך, אתם יודעים שיש כ-50,000 תלמידים בתלמודי-התורה שנקראים בהגדרה מוסדות הפטור, זאת אומרת פטורים מחוק חינוך חובה.

מנחם אליעזר מוזס: תלמידים שהוריהם רוצים להמשיך ולתת להם את החינוך הערכי על-פי המסורת, כפי שהיו הוריהם והורי הוריהם.

מנחם אליעזר מוזס: המדינה מתקצבת אותם עד היום ב-55%, ועכשיו החליטו להוריד את זה – לא, ניתן להם הטבה, נוריד את זה ל-30%.

מנחם אליעזר מוזס: המשמעות היא לתת לכל ילד 120 שקלים לחודש, לתלמיד.

מנחם אליעזר מוזס: אתם שומעים?

מנחם אליעזר מוזס: 120 שקלים לחודש.

מנחם אליעזר מוזס: אז יש לנו כבר 140 שקלים מקצבאות ילדים ועכשיו עוד 120 שקלים גם לתלמיד בתלמוד-תורה, באמת רווחה לפרט ולילדי ישראל.

מנחם אליעזר מוזס: כנראה החלטתם – הרי אוהבים כאן באחרונה לצטט משניות וגמרות, יש כאן הרבה אנשי תלמוד.

מנחם אליעזר מוזס: המשנה אומרת: "כך היא דרכה של תורה, פת במלח תאכל ומים במשורה תשתה ועל הארץ תישן", כי אחרת אני לא יכול להבין את הסיפור של ביטול חוק נהרי, כשסך הכול מדובר כאן שאנשים ומנהלי מוסדות לא יצטרכו לזחול לפתחיהם של ראשי ערים ומנהלי מחלקות חינוך, להתחנן: תנו לנו מים וחשמל וניקיון לילדינו, לבתי-הספר.

מנחם אליעזר מוזס: בשביל זה בא חוק נהרי, לתקן את זה.

מנחם אליעזר מוזס: כי אילו כולם היו כמו עמרם מצנע כשהוא היה ראש עיריית חיפה – וחבל שהוא לא נמצא כאן, והוא היה מהנהן בראשו – הוא הבין מייד שדבר כה בסיסי כמו חשמל, מים, ניקיון לילדי ישראל, מגיע שווה לכולם ואין בזה נושא דיפרנציאלי.

מנחם אליעזר מוזס: באמת, הוא הקציב לכולם, אבל ישנם ראשי ערים שלא מבינים את זה, אדוני היושב-ראש, וצריכים לבוא, ובפרט עכשיו לפני הבחירות, אחרי שביטלו את החוק, לבקש: אנא בטובך, תן לנו חשמל, מים, ניקיון לבית-ספר, לתלמוד-תורה שלי.

מנחם אליעזר מוזס: זה לא ייאמן.

מנחם אליעזר מוזס: ומדובר כאן לא רק במוסדות הפטור אלא במוסדות מוכר שאינו רשמי, שלומדים את תוכניות הליבה ועומדים בקריטריונים של משרד החינוך.

מנחם אליעזר מוזס: אז אתם יכולים להסביר לי את העניין הזה?

מנחם אליעזר מוזס: מישהו יכול להסביר לי מדוע בדיוק הילדים האלה?

מנחם אליעזר מוזס: ויושב פקיד באוצר, אני לא אומר את שמו אבל אפשר לראות את זה ב"דברי הכנסת", ממש מזעזע, הוא אומר בשם האוצר: אני חושב שזה דבר לגיטימי להשתמש בכלי תקציבי לשנות את דפוסי ההתנהגות ואורחות חייהן של אוכלוסיות מסוימות.

מנחם אליעזר מוזס: אני עוד לא שמעתי.

מנחם אליעזר מוזס: חבר'ה, אתם יודעים, אני לא רוצה להקפיץ לכם את לחץ הדם, כי אתם יודעים איפה זה כתוב, המילים האלה, ומי כתב את זה בשנת 1933 ובשפה – אני לא רוצה להקפיץ אתכם, באמת אני לא רוצה, אבל אתם יודעים.

מנחם אליעזר מוזס: לקחת כלי תקציבי, לשנות בזה את דפוס ההתנהגות ואורחות חייהם – בשנת 1933 זה נכתב.

מנחם אליעזר מוזס: ישנו הסיפור של התקצוב לפנימיות.

מנחם אליעזר מוזס: אני לא יודע, משום מה אף אחד לא דיבר על זה.

מנחם אליעזר מוזס: יש תקציב לפנימיות, לנתמכי מוסדות במוסדות חרדיים.

מנחם אליעזר מוזס: התקציב הזה עמד על 50 מיליון שקל, בצורה מסודרת, מפוקחת.

מנחם אליעזר מוזס: בא מפקח, בודק את המוסד, אם עומד בכל הקריטריונים, אם המיטה מסודרת, אם הניקיון מסודר ואם יש מקלחת, ועוקבים אחרי התלמיד 24 שעות איך הוא מתנהג.

מנחם אליעזר מוזס: אתם לוקחים את ספר התקציב של רווחה: סיוע לפנימיות – אפס.

מנחם אליעזר מוזס: השירות לילד ולנוער, על מאות המיליונים, עדיין קיים.

מנחם אליעזר מוזס: רק מכיוון שתקציב סיוע הפנימיות כתוב במסגרות, בסוגריים, "חרדי", אתה רואה פתאום אפס.

מנחם אליעזר מוזס: מי יכול להסביר לי את זה?

מנחם אליעזר מוזס: לקחת ללא שום – אתה יודע מה?

מנחם אליעזר מוזס: תתחיל, תחשוב, תגיד: יש לי תוכנית, נתחיל בהדרגה, נלך שנה אחרי שנה – אפס, תקציב לפנימיות אין יותר.

מנחם אליעזר מוזס: יש בשירות לילד ולנוער מאות מיליונים, הכול מתנהל.

מנחם אליעזר מוזס: זה אפס.

מנחם אליעזר מוזס: תשמעו, אחרי כאלו הטבות ורפורמות של האוצר בחינוך החרדי באמת מגיע לו פרס נובל לחינוך החרדי, ולא רק מאמרים בעיתונות.

מנחם אליעזר מוזס: וכאשר אומרים שכל המטרה היא כדי להביא את האיש העובד, אז באים ומקצצים היום בישיבות 200 מיליון וב-2014 עוד 400 מיליון.

מנחם אליעזר מוזס: מ-600 המיליון האלה ייצרו מקומות עבודה, כאשר אתם יודעים שהלשכה המרכזית לסטטיסטיקה פרסמה ש-64,000 מקומות עבודה סך הכול נמצאים במשק.

מנחם אליעזר מוזס: וכמה דורשי עבודה יש?

מנחם אליעזר מוזס: מעל רבע מיליון.

מנחם אליעזר מוזס: וזה לא רק משרות של צווארון לבן – טייחים וזגגים, מכל הסוגים.

מנחם אליעזר מוזס: אז מה אתם רוצים עכשיו?

מנחם אליעזר מוזס: באים ואומרים: כבר נקצץ 600 מיליון על מנת להוציא את 100,000 תלמידי הישיבות, שיצאו לשוק העבודה.

מנחם אליעזר מוזס: לאן הם יצאו?

מנחם אליעזר מוזס: תראו את דוח בנק ישראל, כמה לוקח כאן רק להקים 100 מקומות עבודה, כמה זמן זה לוקח כאן.

מנחם אליעזר מוזס: אני מדבר מנתונים.

מנחם אליעזר מוזס: אז קודם לוקחים את הכסף.

מנחם אליעזר מוזס: אבל בואו, אני רוצה לומר לכם, אנחנו, ברוך השם, 65 שנה כאן – אנחנו עוד קודם, ריבלין גם הרבה לפני – הקמנו מוסדות תורה וחינוך בכל רחבי הארץ; בגיל הרך אנחנו היום שליש ממערכת החינוך, ברוך השם, שליש.

מנחם אליעזר מוזס: אבל תקציב משרד החינוך, העומד על 42 מיליארד, מקציב לנו בקושי 2 מיליארד, לשליש הזה.

מנחם אליעזר מוזס: רק שתדעו את האיפה ואיפה.

מנחם אליעזר מוזס: וזה לילדים בגני-ילדים ובגיל הרך, שאתה לא יכול לבוא ולהגיד: לא, צריכים אותם לעבודה או צריכים אותם לצבא.

מנחם אליעזר מוזס: כמו שביטלו את תלמידי חוץ-לארץ, תלמידי חו"ל, שזה מנוע צמיחה תיירותי כמו כל מערכת התיירות, שבאים לכאן עשרות אלפי תלמידים ללמוד וליהנות כאן מתורת ארץ-ישראל, כמו שאמרו חכמינו: אין תורה כתורת ארץ-ישראל.

מנחם אליעזר מוזס: אפס.

מנחם אליעזר מוזס: התקציב היה 258 לתלמיד.

מנחם אליעזר מוזס: אני אמרתי שרק מס ערך מוסף על הטלפונים שבהם התלמיד מתקשר הביתה, זה כבר יותר מכל התקציב, אבל זה היה תקציב של הזדהות.

מנחם אליעזר מוזס: אבל מכיוון שזה חרדי – אפס.

מנחם אליעזר מוזס: ל"תגלית" שזה מאוד מפואר, שמביאים ילדים לעשרה ימים, יש 110 מיליון, וכאן, 30–35 המיליון להזדהות, לתלמידי חו"ל – אפס.

מנחם אליעזר מוזס: אבל אני רוצה לומר לכם משהו.

מנחם אליעזר מוזס: אין לי טענות רק ליאיר לפיד.

מנחם אליעזר מוזס: האג'נדה שלו ברורה, אנחנו יודעים איפה הוא נמצא בדיוק.

מנחם אליעזר מוזס: כואב לי על הבית היהודי, שהם מזינים את הרכבת הדוהרת הזאת, שהם מכניסים את הדלק ברכבת הזאת.

מנחם אליעזר מוזס: ותאמינו לי, אני מאוד קרוב ליהודה ושומרון, תשאלו את גרשון מסיקה, את אבי רואה, את כל החברים שמה.

מנחם אליעזר מוזס: הרבה עשיתי בתור סגן שר החינוך, הרבה ביקרתי במקומות האלה.

מנחם אליעזר מוזס: אבל כבר אמר – הגמרא אומרת: מידה כנגד מידה, והרמב"ם אומר – "על דאטפת אטפוך וסוף מטיפייך יטופון" אומר הרמב"ם: "הפעולות הרעות ישובו בראש עושיהן".

מנחם אליעזר מוזס: כמו שאומר דוד המלך: "בור כרה ויחפרהו ויפֹל בשחת יפעל".

מנחם אליעזר מוזס: וכל מה שיעשה אדם רע, הוא עצמו יוזק מן הרעות האלה.

מנחם אליעזר מוזס: ואנחנו ראינו את זה כאן במפלגות, גם אצל טומי לפיד וגם במפלגתו של פלסנר, וכל אלה שטיפלו בראשי ומורי הדור, בישיבות ובתלמידיהן.

מנחם אליעזר מוזס: אנחנו נמשיך בדרכנו.

מנחם אליעזר מוזס: ואל תחשבו שמה שקורה היום מהאיחוד האירופי, מה שעכשיו רק קראתי, שהוא כבר נתן הוראה שעד סוף 2013 – לסמן את כל המצרכים ואת כל התוצרת של יו"ש, לסמן אותם; אל תחשבו שהדברים האלה, שמשם בא עיקר כוחו של הבית היהודי, זה אינו נכלל במידה כנגד מידה.

מנחם אליעזר מוזס: אני רק אמרתי את דברי הרמב"ם.

מנחם אליעזר מוזס: ואני רק רוצה לסיים רק במילה אחת.

מנחם אליעזר מוזס: מכיוון שהיו כמה וכמה חברי כנסת שדיברו גם אתמול וגם היום על מעמד הקריעה – – –

אחמד טיבי: חבר הכנסת מוזס, שאלה.

מנחם אליעזר מוזס: – – – על מעמד הקריעה, אז אני רוצה לומר לכם שהרב הרצוג, זיכרונו לברכה, קרע קריעה על הספר הלבן כשיצא בממשלה הבריטית.

מנחם אליעזר מוזס: ואילו הוא היה רואה שקורעים קריעה של ספר תורה, של התורה במדינת היהודים, אז הוא היה מקיים את דברי הרמב"ם, שהרואה ספר תורה שנקרע קורע פעמיים.

חמד עמאר: תודה רבה.

מנחם אליעזר מוזס: ויהי רצון ולא נזדקק לכל זה.

מנחם אליעזר מוזס: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה רבה.

חמד עמאר: חבר הכנסת מסעוד גנאים.

חמד עמאר: יש לך רבע שעה.

מסעוד גנאים: אולי פחות, אני לא מדבר הרבה.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, חברי חברי הכנסת, אני אוהב לפתוח – אף שהתקציב הוא עניין של מספרים וסכומים, אני אוהב לפתוח בבדיחות, במיוחד הבדיחות של הפילוסוף האירי ברנרד שו, ופתחתי בבדיחה שלו אתמול, וגם היום.

מסעוד גנאים: הפילוסוף הזה, הבדיחות שלו או הקטעים שלו הם מאוד ביקורתיים ומבטאים את האידיאולוגיה הקפיטליסטית – כלכלית ופוליטית.

מסעוד גנאים: ואני מקווה שכבוד סגן השר לא יתפרץ ולא ישיב על דברי, כי אני רואה, כל אחד אומר משהו, כבוד סגן השר מתפרץ ומשיב.

מסעוד גנאים: אז אני מקווה שהוא יירגע.

מיקי לוי: רק על אי-דיוקים.

מסעוד גנאים: לא, אתה יכול להשיב מפה.

מסעוד גנאים: אנחנו, פשוטי העם, מהכיסאות האלה יכולים לקרוא קריאות או להשיב משם.

מסעוד גנאים: אבל אתה סגן שר, תבוא כאשר תבוא לפה ותשיב לכולם.

מסעוד גנאים: אני רואה שאתה משיב לכל אחד.

מסעוד גנאים: אז צ'רצ'יל, שהיה ראש ממשלת בריטניה, היה שמן, וברנרד שו היה רזה.

מסעוד גנאים: אז צ'רצ'יל רוצה ככה להתבדח אתו, אומר לו: אילו בעולם היו מסתכלים עליך, היו חושבים שבבריטניה יש בצורת.

מסעוד גנאים: אז הוא השיב לו: ואילו היו מסתכלים עליך, היו יודעים את הסיבה.

מסעוד גנאים: אז מה המשל והנמשל?

מסעוד גנאים: כבוד ראש הממשלה, כבוד שר האוצר ואחיכם הטייקונים, אילו העולם היה מסתכל על פשוטי העם בישראל – העניים, הפועלים, עקרות-הבית, האנשים המתקשים ביום-יום – יחשוב שקשה לחיות בישראל ויש הרבה עוני ויש הרבה אנשים מתקשים; אבל אילו היו מסתכלים עליכם – ידעו את הסיבה.

מסעוד גנאים: זו השיטה הקפיטליסטית, שמחזקת את החזקים ומחלישה את החלשים.

מסעוד גנאים: כפי שאמרתי אתמול, התקציב בישראל הוא הפוך; במקום לקחת מבעלי היכולת והאמצעים, שיש להם – מחזקים אותם.

מסעוד גנאים: אבל הבן-אדם העני?

מסעוד גנאים: אז איך מפרשים את כל המסים – מס הבריאות, המס על עקרות-הבית, לפגוע בתקציבי ילדים?

מסעוד גנאים: איך מפרשים את זה?

מסעוד גנאים: מפרשים את זה ששר האוצר מחזק את החזקים, כמו השיטה הקפיטליסטית הניאו-ליברלית.

מסעוד גנאים: אני גם רוצה להשיב.

מסעוד גנאים: ביום שני, חבר הכנסת מאיר שטרית, שהיה שר הפנים – התקפה כאשר דיברתי על האי-שוויון, כאשר דיברתי על המצב ביישובים הערביים.

מסעוד גנאים: והוא התפאר שהוא אבי השיטה של לפרק את הרשויות המקומיות ולמנות ועדות קרואות.

מסעוד גנאים: והוא שם כל החטא – כאילו אתם, האזרחים הערבים, אתם האשמים במצב שלכם.

מסעוד גנאים: אנחנו בוגרים די כדי לבקר – – –

מנחם אליעזר מוזס: ככה אומרים גם לחרדים, אותו הדבר.

מנחם אליעזר מוזס: משותף.

מסעוד גנאים: כן, אנחנו ואתם אותו דבר.

מסעוד גנאים: אז אנחנו מבקרים גם את עצמנו.

מסעוד גנאים: אנחנו לא אומרים שכל הרשויות המקומיות או העיריות הערביות מתנהלות – הן תקינות מאוד.

מסעוד גנאים: לא, יש כשל ניהול, יש שוחד, יש כל הדברים האלה.

מסעוד גנאים: נכון.

מסעוד גנאים: אבל להטיל כל האשמה על האזרחים הערבים, על התושבים, על הרשויות המקומיות והעיריות, זה לא צודק.

מסעוד גנאים: גם שר הפנים לשעבר, כאשר הוא מדבר על הוועדות הקרואות, הוא חושב שהן גן-עדן, שהן הניהול הכי תקין.

מסעוד גנאים: הוא לא קרא את הדוחות של מבקרי המדינה על הוועדות הקרואות.

מסעוד גנאים: אז ראיתי לנכון להשיב לו, כי באמת הוא לא רואה.

מסעוד גנאים: הוא תקף כאילו בכל הרשויות הערביות מושחתים ולכן צריך לפרק אותן.

מסעוד גנאים: מה עם הוועדות הקרואות המלאות שחיתות?

מסעוד גנאים: מה עם המינויים שלהן, המפלגתיים והפוליטיים?

מסעוד גנאים: מה כאשר ועדה קרואה נכשלה במילוי תפקידה – להציל את הרשות המקומית מהגירעון ומכל הבעיות שלה?

מסעוד גנאים: למה לא מפרקים אותה?

מסעוד גנאים: והדוגמה הטובה – בטח טייבה.

מסעוד גנאים: כאשר ראש העירייה נבחר, עבד אל חכים חאג' יחיא, לא נותנים לו שנה כדי לתקן את המצב שם, והוא נבחר בצורה דמוקרטית על תקן שיתקן את המצב ויוביל את טייבה לחוף מבטחים.

מסעוד גנאים: באה הממשלה, מפרקת את העירייה, מגרשת אותו, ועד היום טייבה טובעת בבוץ, בגירעון.

מסעוד גנאים: מה עשתה הוועדה הקרואה שם, או הממונֶה – לא יודע מה שמו?

מסעוד גנאים: אז רק רציתי להשיב.

מסעוד גנאים: רציתי לומר עוד דבר בקשר לרשויות המקומיות.

מסעוד גנאים: אני הייתי חבר עירייה.

מסעוד גנאים: כאשר משרד הפנים תולה את כל הדברים בגביית הארנונה, הופך את ראש העירייה רק לגובה, ואם אתה גובה אתה לוקח את המענקים, אתה לוקח את התקציבים – גם זה אי-צדק, זה גם עיוות, אם זה, למשל, במצב של המענקים המותנים או בשאר הדברים, כי יש פרדוקס שם.

מסעוד גנאים: מה הפרדוקס?

מסעוד גנאים: שאלתי היא ככה: האם תשלום התושב האזרח לארנונה מותנה או תלוי בשירותים שנותנת הרשות?

מסעוד גנאים: התשובה: לא.

מסעוד גנאים: הוא צריך לשלם את הארנונה גם כאשר הרשות לא נותנת לו שום שירות.

מסעוד גנאים: אז למה משרד הפנים לא עושה ככה?

מסעוד גנאים: למה משרד הפנים, את המדד הזה לא עושה לעצמו?

מסעוד גנאים: למה כאשר הוא רואה שיש רשות שמתקשה לגבות מפני שהאנשים עניים או בגלל דבר אחר – למה היא מענישה אותו יותר בזה שהיא לא נותנת לו את התקציבים שמגיעים לו?

מסעוד גנאים: אז בקשר לתקציב – זה מה שרציתי להעיר, במיוחד לשר הפנים לשעבר, מאיר שטרית.

מסעוד גנאים: גברתי היושבת-ראש, התקציב הזה בא לאחר מחאה חברתית שהשתתפו בה מאות אלפים.

מסעוד גנאים: מחאה זו, שלא היה כמוה בישראל, לא הניבה פירות ולא הביאה לשינוי המיוחל והמצופה.

מסעוד גנאים: המחאה, שצריכה להביא למהפכה או לאביב חדש שיבשר על פוליטיקה חדשה, באמת חדשה, ומדיניות ושיטה חדשה ביחס לאזרח הפשוט, וגם בסדר העדיפויות של כל ממשלה שתבוא אחריה – אחרי המחאה – לא מילאה את התקווה המיוחלת.

מסעוד גנאים: והמחאה וההפגנות שהיו, הן פרצו – צריך לחזור למה הן פרצו, כי אותן סיבות עודן קיימות, לפי דעתי: הן פרצו בגלל משבר הדיור, יוקר המחיה, המצוקה הכלכלית והעוני.

מסעוד גנאים: המשברים האלה והאטימות של הממשלה, ממשלת נתניהו, ממשלת התקציב הדו-שנתי, הביאו להחלטה של האנשים שזהו, די, אנחנו לא שותקים עוד.

מסעוד גנאים: לא שותקים, זהו, שוברים שתיקה.

מסעוד גנאים: ויצאו מאות-אלפי אנשים לרחובות: רוצים צדק חברתי.

מסעוד גנאים: ועד היום שואלים: איפה הצדק החברתי?

מסעוד גנאים: מה הולידה המחאה הזאת?

מסעוד גנאים: הולידה שהאדם במרכז, האדם העובד? לא.

מסעוד גנאים: אולי צריך לחזור לעידן הרנסנס והנאורות ולהגיד: כן, האדם הוא שצריך להיות במרכז.

מסעוד גנאים: אבל בתקציב הזה, בממשלה הזאת, הגירעון במרכז, הוא המטרה – להתגבר עליו בכל שיטה ובכל דרך.

מסעוד גנאים: המטרה מקדשת את האמצעים על חשבון האזרח והאדם הפשוט.

מסעוד גנאים: וכאשר הכתובת "האדם הפשוט" היא המצפן שמכוון את שר האוצר, אבל רק מכוון אותו ללחוץ על עקרת-הבית לצאת לעבוד דרך יותר מסים או דרך הפגיעה בקצבאות ילדים, זה לא יביא לאדם עובד ולא יעודד אותו.

מסעוד גנאים: זה יביא ליותר עניים; זה יביא לסובלים יותר.

מסעוד גנאים: עבודה – צריך למצוא מקומות עבודה.

מסעוד גנאים: אתה רוצה אדם עובד – תכשיר אותו או אותה ותמצא מקומות עבודה.

מסעוד גנאים: בחברה הערבית צועקים לשמים: רוצים לעבוד.

מסעוד גנאים: לא שאנשים לא רוצים לעבוד, לא ש"התרבות הערבית לא נותנת".

מסעוד גנאים: לא.

מסעוד גנאים: אני מבשר לכם: היא נותנת.

מסעוד גנאים: כולם היום רוצים לעבוד, רוצות לעבוד, אבל יאללה, תפאדלו, תמצאו להם את מקומות העבודה.

מסעוד גנאים: מזמן העוני אצלנו הוא לא גזירה משמים.

מסעוד גנאים: זו לא גזירה משמים כפי שחושבים.

מסעוד גנאים: יש אמירה חשובה של אחד האלצחאבה, עליו השלום, עלי בן אבי טאלב, שאומר: אילו העוני היה גבר, הייתי הורג אותו.

מסעוד גנאים: זו ססמה, זה סימן שהעוני זה מדיניות, זה שיטת חיים, זה פוליטיקה.

מסעוד גנאים: זה לא גזירה משמים שמקבלים אותה.

מסעוד גנאים: אם שר האוצר רוצה את האדם העובד, באמת לעודד אותו, וזה במרכז, יש לו הזדמנות פז להביא מקומות עבודה, למצוא מקומות עבודה לאזרחים הערבים, לאקדמאים, לאקדמאיות; יעודד אותם לעבוד בדרך הזו, יכשיר אותם – וזו הדרך.

מסעוד גנאים: הדרך היא לא הכבדה, לא יותר מסים.

מסעוד גנאים: אז אם אני רוצה לחזור למחאה החברתית, האזרחים הערבים והתושבים הערבים שותפים למחאה הזאת, למרות הייחוד שלהם, במיוחד בשאלת הדיור, משום שלחברה הערבית בעיית הדיור זה לא היוקר.

מסעוד גנאים: לא.

מסעוד גנאים: בעיית הדיור זה החוסר בשטחים לבנייה, כי האדמות שלהם רובן הופקעו משנת 1948, ולא נשארו להם אלא 2.5% מכל אדמות המדינה.

מסעוד גנאים: ומשרד הפנים וועדות התכנון והבנייה מתמהמהות או מאטות מאוד באישור כל תוכניות המתאר והרחבת שטחי השיפוט.

מסעוד גנאים: נכון, אני גם עם אלה שביקרו רשויות אלה כאשר לא הגישו, לא יזמו; זה היה אולי לפני 15 שנה.

מסעוד גנאים: אבל היום – ואני מסייר ברוב הרשויות הערביות – רובן הגישו בקשות להרחבות.

מסעוד גנאים: בסח'נין, בשנת 1999.

מסעוד גנאים: יש כאלה 20 שנה.

מסעוד גנאים: תשנה פה, תעשה פה, לוועדה הזאת, לא ככה, לא פה.

מסעוד גנאים: יש מועצה אזורית פה, שמתנגדת, ובסוף אומרים לך: לך תעשה הבנות עם המועצה האזורית, ומשרד הפנים יוצא מהעניין.

גילה גמליאל: אני מודה לחבר הכנסת מסעוד גנאים.

גילה גמליאל: יעלה חבר הכנסת מיקי רוזנטל.

גילה גמליאל: עומדות לרשותך 15 דקות.

מיקי רוזנטל: גברתי היושבת-ראש, תודה רבה לך, שלום לחברי השרים ולראשת האופוזיציה, שנכנסה, אני שמח שנכנסת לכבוד הנאום שלי, כבוד גדול הוא לי.

מיקי רוזנטל: אתמול דיברתי כאן על הבדיות – – –

אחמד טיבי: המיקרופון עובד?

מיקי רוזנטל: אני חושב, לא יודע.

מיקי רוזנטל: זה המים שאתה שפכת פה.

אחמד טיבי: – – –

מיקי רוזנטל: אה, לא החליפו?

מיקי רוזנטל: 21,000, אמר אתמול – – –

עפו אגבאריה: – – –

מיקי רוזנטל: זה אותו מיקרופון?

עפו אגבאריה: – – – אזיקים – – –

מיקי רוזנטל: אני לא מבין למה תמיד כשאני עולה לכל אחד יש מה להגיד.

מיקי רוזנטל: חכו לתורכם.

מיקי רוזנטל: תנו, תנו ליהנות.

מיקי רוזנטל: תנו פעם אחת נאום רצוף.

מיקי רוזנטל: לך, מיקי לוי, אני מרשה להעיר בכל שלב של הנאום שלי.

מיקי לוי: כל זמן – – –

מיקי רוזנטל: הבנתי, טוב.

מיקי רוזנטל: אז אני אתחיל מזה שאתמול לא היית פה כשסיפרתי על הבדיות, חצאי האמיתות, שלא לומר השקרים, ששר האוצר אומר מעל דוכן זה.

מיקי רוזנטל: אבל זה היה אתמול, ואז הקניט אותי שר האוצר ואמר לי: טוב, מה אתה היית עושה?

מיקי רוזנטל: ואני מרים את הכפפה ואומר מה אני הייתי עושה.

מיקי רוזנטל: אבל לא אדבר מאיפה היינו מביאים משאבים אחרים, כי על זה דובר פה לא מעט, וגם חברת הכנסת גלאון הרחיבה בנקודה הזאת.

מיקי רוזנטל: אלא מאחר שהתקציב הוא המכשיר המרכזי של ממשלה, של כל ממשלה, להגשים את רעיונותיה, ניסיתי לבחון בתקציב הזה מה הרעיונות – מה המטרות שהממשלה הזאת מנסה להגשים באמצעות התקציב הזה.

מיקי רוזנטל: אני לא מדבר על סתימת הבורות, ואני לא מדבר על גידול תקציבי שנובע מגידול באוכלוסייה, התאמות וכו' וכו'.

מיקי רוזנטל: ניסיתי להבין מה היעדים שהממשלה הזאת הציבה לעצמה באמצעות התקציב, ואני מודה שלא הצלחתי הרבה למצוא.

מיקי רוזנטל: אבל מאחר שאפשר לחלום על התקציב, אני הייתי אומר מה אני הייתי עושה אילו הייתי מגיע לתפקיד הרם הזה.

מיקי רוזנטל: והייתי אומר, קודם כול, אני הייתי מציב יעדים שיש להם כימות.

מיקי רוזנטל: זאת אומרת, שאפשר לכמת אותם, שהם לא ערטילאיים, שהם לא בגדר רעיונות, גם בתחומים שקשה לכמת, למשל בתחום החינוך.

מיקי רוזנטל: כולנו מסכימים כל הזמן ואומרים שאם נשקיע בחינוך אז ייטב לנו, והעתיד טמון בחינוך, וכל הדברים האלה, שהם כולם נכונים, אפילו שהם נשמעים קלישאתיים וססמאות, אבל הייתי אומר, תראו, ניקח את התקציב ונשקיע בכמה וכמה דברים בתחום החינוך שאפשר יהיה לבדוק אם באמת הצלחנו.

מיקי רוזנטל: למשל, מן המפורסמות שבמדינת ישראל מספר התלמידים בכיתה הוא אחד הגבוהים ב-OECD, אם לא הגבוה בו, והייתי אומר, בואו ניקח, במהלך של חמש שנים, ונפחית את מספר התלמידים בכיתות.

מיקי רוזנטל: יעד ראוי לכל הדעות, שישפר מן הסתם גם את רמת החינוך, יקל את חייהם של מורים – זאת אומרת, אני לא יודע אם יצא לכם – מי שלא חווה את החוויה של לעמוד שעה מול 40 תלמידים לא חווה חוויה קשה מימיו.

מיקי רוזנטל: זה יותר קשה מהמירוץ של גולני.

מיקי רוזנטל: יושבים 40 נערים בגיל ההתבגרות, חלק גדול מהם יש להם הפרעות קשב, וזה קשה מאוד, זאת משימה – אני לא מדבר על החלק החינוכי, אני לא מדבר על התכנים עוד – אני מדבר על לדבר, לשמור קשב של 40 תלמידים, זאת משימה בלתי אפשרית.

מיקי רוזנטל: אם אנחנו היינו מציבים כיעד לאומי להגיע למספר של 25 תלמידים בכיתה, מן הסתם ההישגים החינוכיים היו מגיעים לרמה מופלאה, פתאום מורי ישראל היו מתגלים כגאונים, ועוד ועוד.

מיקי רוזנטל: אז הנה יעד כמותי, חינוכי, ערכי, חשוב, לא שנוי במחלוקת, שאפשר היה להציב אותו כיעד לאומי ולהגיע אליו באמצעות התקציב, שהוא המכשיר.

מיקי רוזנטל: עכשיו, מה זה אומר?

מיקי רוזנטל: זה אומר קודם כול שצריך לתקצב הקמת בתי-ספר חדשים – –

ראובן ריבלין: מורים.

מיקי רוזנטל: – – 2.

מיקי רוזנטל: להשקיע בהגדלת מספר המורים.

מיקי רוזנטל: אני לא מדבר עכשיו על איכותם – אני מדבר על כמות המורים; 3.

מיקי רוזנטל: להשקיע בהשוואה בין הזרמים.

מיקי רוזנטל: כן, מן הסתם, היום מספר התלמידים בזרם החרדי – ועל זה אתה מקונן, מר מוזס, ותשמע את המספרים – אצל החרדים מספר התלמידים בכיתה, בגלל המבנה הייחודי, הוא הקטן ביותר.

מיקי רוזנטל: הקטן ביותר.

ראובן ריבלין: 17.

מיקי רוזנטל: אה, 17, אומר לי – תודה – חבר הכנסת ריבלין.

מיקי רוזנטל: אחר כך, הזרם הממלכתי-דתי, מספר התלמידים הוא 22 או 24 בממוצע; אחר כך, בכיתות בזרם הממלכתי הרגיל הוא 28 בממוצע – אני מדבר רק על ממוצעים – ואצל הערבים 31 או 32.

מיקי רוזנטל: בממוצע.

מיקי רוזנטל: אז אם היינו אומרים: תראו, אנחנו לא רוצים להפלות יותר, אנחנו רוצים להשוות את כולם – אז יאללה, יש יעד לאומי ראוי, אין עליו חולקים.

מיקי רוזנטל: אין חולקים.

מיקי רוזנטל: ומצבנו רע מאוד בעניין הזה בהשוואה בין-לאומית, וקדימה, לעבודה: יש יעד, אפשר לכמת אותו, אפשר להשיג אותו.

מיקי רוזנטל: אי-אפשר להגיד, השגנו, הנה, שיפרנו את מצב החינוך כהבטחות בחירות, אלא הנה, יש יעד, השגנו – תקבלו מחיאות כפיים, לא השגתם – תקבלו נזיפה.

מיקי רוזנטל: וזה רק יעד אחד במסגרת החינוך, אבל אני יכול לתת לכם עוד יעדים, שהם כולם במסגרת החינוך, ושוב, יעדים כמותיים.

מיקי רוזנטל: ואם אתה לא רוצה יעדים מתחום החינוך, חבר הכנסת לוי, סגן שר האוצר, אני יכול להציע לך גם מתחום הבריאות, למשל.

מיקי רוזנטל: למשל, שאזרח במדינת ישראל, שהוא חולה ונזקק לחדר מיון – שכל אזרח ישראלי יהיה לו חדר מיון במרחק של עד חצי שעה מביתו.

מיקי רוזנטל: מה אתה אומר, זה רעיון רע?

מיקי רוזנטל: ואם אתה אומר: לא כדאי להשקיע באמצע הנגב ולשים בית-חולים שאין שם מספיק תושבים, אז אני אומר לך: לפחות שיהיה MRI בכל חדר מיון במדינת ישראל.

מיקי רוזנטל: אפילו זה אין.

מיקי רוזנטל: והנה, אני אתן לך עוד יעד, שראוי מאוד להגשים אותו ואין עליו חילוקי דעות: שמשך התור כשאזרח ישראלי נכנס לחדר מיון לא יעלה על חמש שעות.

מיקי רוזנטל: אתה יודע כמה זמן אנשים שורצים היום בחדר מיון?

מיקי רוזנטל: זה מגיע לשמונה ועשר.

מיקי רוזנטל: אני בשבוע שעבר ראיתי 12.

מנחם אליעזר מוזס: הממוצע 11 שעות.

מיקי רוזנטל: הממוצע הוא – לא, לא לפי הנתונים שלי, חבר הכנסת מוזס.

מיקי רוזנטל: אני יודע על תשע שעות.

מיקי רוזנטל: זה הממוצע בבתי-חולים במרכז הארץ.

מיקי רוזנטל: יכול להיות שהממוצע הארצי הוא 11 שעות, אני אין לי הנתון הזה, לא היה לי, אבל לדעת כל בר-דעת זה זמן בלתי סביר כשאתה במצוקה, כשכואב לך, וכשאתה מסתכל על האחיות והרופאים, שעושים שם מלאכת קודש, אין מילים אחרות, אבל אין מספיק מהם, אין מספיק מהם.

מיקי רוזנטל: והיינו אומרים, תראו, אנחנו לא יכולים להסדיר את הכול בבת-אחת, אז אנחנו מציבים לנו יעד בתקציב הזה, להסדיר את הנושא הזה.

מיקי רוזנטל: זה יעד ראוי – למה אתה מחייך, חברי?

מיקי רוזנטל: לא ראוי?

מיקי רוזנטל: טוב – – –

מנחם אליעזר מוזס: אין תקציבים לזה, מאיפה תיקח לזה?

מיקי רוזנטל: אני באמת אומר – ואז היינו מבינים שיש לכם יעדים כלשהם.

מיקי רוזנטל: אבל אני מסתכל בתקציב, ואתם הוספתם למשרד החינוך, לא ה-9 שאתם אומרים, כי חלק – – –

מיקי לוי: לא, לא.

מיקי רוזנטל: לא, אמרת 9, אחר תיקנתם ל-7.

מיקי רוזנטל: כמה הוספתם?

מיקי רוזנטל: כמה?

מיקי לוי: 6.2.

מיקי רוזנטל: 6.2.

מיקי רוזנטל: כמה הוספתם ריאלי?

מיקי רוזנטל: כי זה כולל הגידול באוכלוסייה.

מיקי רוזנטל: יש גידול אוטומטי של התקציב.

מיקי רוזנטל: כמה הוספתם בפועל?

מיקי לוי: 1.2.

מיקי רוזנטל: 1.2.

מיקי רוזנטל: לא, אבל אני אומר לך, אני מברך על זה, אני לא ציני עכשיו.

מיקי רוזנטל: אין מילה של ציניות בנאום הזה, חבר הכנסת לוי, סגן שר האוצר.

מיקי רוזנטל: אני אומר לך מה אני הייתי עושה ומה ראוי שאתם תעשו; שתגידו: תראו, אנחנו נבחרנו כי רצינו לשנות משהו, אנחנו נבחרנו כי היה לנו חלום.

מיקי רוזנטל: לי יש חלומות משלי.

מיקי רוזנטל: אם תרצה, אני אשמיע לך את החלומות שלי.

מיקי רוזנטל: אני, למשל, אם זה היה בידי, הייתי מציב יעד לאומי.

מיקי רוזנטל: כמו שיש יעד לאינפלציה, יעד לגירעון, אני הייתי מציב יעד לצמצום העוני.

מיקי רוזנטל: אנחנו עומדים היום על 24%, ובילדים יותר.

מיקי רוזנטל: הייתי אומר, כל שנה נרד ב-1% בעוני.

מיקי רוזנטל: זה יעד לאומי ראוי מאוד.

מיקי רוזנטל: זה גם היה נותן את הצמיחה הכי גדולה.

מיקי רוזנטל: זה ברור לך גם למה, ואם צריך, אני אסביר, אבל זה יעד לאומי ראוי והמכשיר הוא התקציב.

מיקי רוזנטל: ושום דבר מהדברים שאמרתי עד כה אין בחלומות שלכם.

מיקי רוזנטל: אז אני שואל: מה החלומות שלכם?

מיקי רוזנטל: אני שואל: לשם מה נבחרתם?

מיקי רוזנטל: לשם מה נבחרתם חוץ מלהציק לחרדים?

מיקי רוזנטל: לפעמים זאת מטרה ראויה, כי לפעמים הם הגזימו, וגם את זה צריך להגיד.

מיקי רוזנטל: הם ישבו ליד עטיני המדינה וסחטו ולקחו, אבל הם גם אזרחי המדינה, ומגיע להם.

מיקי רוזנטל: אז אני חושב שקיצצת להם הרבה מדי בבת-אחת והיה צריך לעשות את זה בהדרגה.

מיקי רוזנטל: צריך היה לתת פתרונות למצוקות שאתה מייצר להם.

מיקי רוזנטל: זה לא שאתה בא עם גרזן ואומר: יאללה, או שתלכו לעבוד או שלא יהיה לכם אוכל.

מיקי רוזנטל: צריך לייצר להם מקומות עבודה.

מיקי רוזנטל: דיברתי על זה אתמול, ולכן אני לא רוצה להרחיב על זה היום שוב.

מיקי רוזנטל: אני שואל: מה החלום שלכם?

מיקי רוזנטל: מה החלום שלכם?

מיקי רוזנטל: מה רציתם להגשים?

מיקי רוזנטל: אני לא מבין.

מיקי רוזנטל: אני קורא בתקציב, חפרתי בו וחפרתי בו וחפרתי בו, הקשבתי לשר האוצר והקשבתי לו שוב ושוב.

מיקי רוזנטל: חוץ מלהקניט ולהגיד שכולם טיפשים ואף אחד לא מבין שום דבר והוא גאון, לא הבנתי שום דבר מה הוא רוצה להשיג.

מנחם אליעזר מוזס: שהחרדים אשמים בכול.

מיקי רוזנטל: מה הוא רוצה להשיג?

מיקי רוזנטל: אני באמת שואל, אני לא מקניט.

מיקי רוזנטל: מה הוא רוצה להשיג באמצעות התקציב הזה, שהוא המכשיר המרכזי למדיניות חוץ מהדיבורים?

מיקי רוזנטל: דיברו פה עמיתי וחברי על זה שאין מחוללי צמיחה בתקציב הזה, וזה עצוב.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת רוזנטל, טוב לראות חברי כנסת שהם באמת נחמדים.

מיקי רוזנטל: אני מודה לך על המחמאה, חבר הכנסת ריבלין.

מיקי רוזנטל: אני ממשיך וטוען כי בממשלה הזאת אין רק מרכיב אחד; יש שלושה מרכיבים.

מיקי רוזנטל: מפעם לפעם אני סונט ביש עתיד ומכה בכם, כי זה תפקידי.

מיקי רוזנטל: אתם חברתם למפלגות אחרות, ואני באמת שוב שואל את עצמי: מה רצתה כל הממשלה הזאת על כל מרכיביה להשיג?

מיקי רוזנטל: יש, למשל, משבר דיור מאוד קשה.

מיקי רוזנטל: אתם כל הזמן מדברים על זה שאתם תפתרו את בעיית מחירי הדיור ותפתרו את בעיית הדיור.

מיקי רוזנטל: ובניגוד למה שאמר פה אתמול שר האוצר, שהמחאה לא הייתה על דיור וקוטג', היא הייתה על דיור וקוטג'.

מיקי רוזנטל: אנשים רוצים תשובות לעניין הזה – איך הם יכולים לחיות בכבוד ואיך תהיה להם קורת גג.

מיקי רוזנטל: על זה הייתה המחאה, ולא על הקשקושים ששר האוצר מבלבל את המוח בהם ומנסה לשכתב את ההיסטוריה שלא הייתה, כי אין לו תשובות לאנשים שבחרו אותו.

מיקי רוזנטל: והוא היה הבטחה גדולה; כגודל ההבטחה גודל האכזבה.

מיקי רוזנטל: אבל אני אחזור לדברים שאני רוצה לומר על מה אני הייתי עושה עם התקציב.

מיקי רוזנטל: למשל, הייתי משנה את העובדה הנוראית שאתם מפריטים פה את המדינה הזאת לדעת.

מיקי רוזנטל: בתקציב ובחוק התקציב ובחוק ההסדרים יש יעדים נוספים שאתם רוצים להמשיך ולהפריט אותם.

מיקי רוזנטל: ואני שואל: אתה עצרתם פעם לשאול מה קרה עם ההפרטה שכה תמכתם בה, אהבתם אותה, והיא הייתה הדגל המרכזי של הממשלות הקודמות?

מיקי רוזנטל: זאת לא בעיה שלכם.

מיקי רוזנטל: הרי רוב ההפרטות במדינת ישראל כשלו.

מיקי רוזנטל: הרי ההיגיון של ההפרטה אומר, שהממשלה לא יודעת לנהל, ואנחנו נחלק את המונופולים הממשלתיים לכמה חלקים, אלה יתחרו זה בזה והציבור ירוויח מכך וכדומה.

מיקי רוזנטל: רוב ההפרטות לא הביאו את הדבר הזה.

מיקי רוזנטל: על רוב ההפרטות הציבור הישראלי משלם עד היום.

מיקי רוזנטל: במקום מונופולים ציבוריים, שהם לא דבר טוב, נהיו פה מונופולים פרטיים, שהם דבר הרבה יותר גרוע.

מיקי רוזנטל: ומה אתם הולכים לעשות עכשיו ברעיונות ההפרטה שלכם?

מיקי רוזנטל: להפריט את הנמלים.

מיקי רוזנטל: לא יצא מזה דבר אחד טוב, וזה גם לא יצליח לכם.

מיקי רוזנטל: אבל אתם אומרים: עכשיו אנחנו רוצים להפריט את חברת החשמל.

מיקי רוזנטל: למה?

מיקי רוזנטל: יש שם ועד כוחני והחשמל יקר.

מיקי רוזנטל: אז קודם כול, החשמל במדינת ישראל הוא מהזולים בעולם המערבי; 2.

מיקי רוזנטל: חברת החשמל במדינת ישראל היא מהיעילות שיש.

מיקי רוזנטל: זה לא אומר שאין חזירות בוועד העובדים, זה לא אומר, אבל לרוץ ולמהר להפריט את חברת החשמל, כשרוב ההפרטות של חברות החשמל בעולם הוכחו ככישלון?

מיקי רוזנטל: רוב ההפרטות של חברות החשמל בעולם הובילו להעלאת מחירי החשמל.

מיקי רוזנטל: חשמל זה מוצר מאוד מאוד בעייתי, שאתה לא יכול לאגור אותו.

מיקי רוזנטל: במדינת ישראל זה שבעתיים בעייתי, כי אי-אפשר להתחבר לרשתות של מדינות אחרות וכו' וכו'.

מיקי רוזנטל: אבל אתם, בשם הססמאות, רצים ואומרים: לא, לא, נפריט, נפגע ונפגע.

מיקי רוזנטל: אתם לא רוצים להפריט – לשר האוצר ולראש הממשלה יש אידיאולוגיה, שכל דבר ציבורי הוא רע וכל דבר פרטי הוא טוב.

מיקי רוזנטל: הוא רק שוכח לספר לציבור שגם פרטי זה לא תמיד עובד.

מיקי רוזנטל: במדינת ישראל כל שנה 17,000 אנשים פרטיים פושטים את הרגל.

מיקי רוזנטל: אז לא כל הגאונות נמצאת בתחום הפרטי, ולא כל הפתרונות נמצאים בשוק הפרטי.

מיקי רוזנטל: להפך, רוב הפתרונות הטובים, לטובת רוב התושבים, נמצאים דווקא בציבורי.

מיקי רוזנטל: הפרטי הוא טוב למי שיש לו הרבה כסף, אז הוא יכול לרכוש לעצמו חינוך פרטי ורפואה פרטית.

מיקי רוזנטל: להם אין בעיות, הם לא מחכים בתור בחדרי מיון, הם הולכים ישר לרופא הפרטי.

מיקי רוזנטל: אבל לרוב האנשים אין כסף לשלם לרופא הפרטי והם צריכים את הרפואה הציבורית.

מיקי רוזנטל: אתם הורסים את הרפואה הציבורית כמו שאתם הורסים כל דבר ציבורי, כי זאת אידיאולוגיה, ולא פרקטיקה.

מיקי רוזנטל: לא בדקתם את התוצאות של ההפרטות שעשיתם עד היום.

מיקי רוזנטל: הן ברובן איומות ונוראות, והציבור הישראלי משלם בעיקר.

מיקי רוזנטל: כי הרי מה קרה?

מיקי רוזנטל: מכרו את מה שהיה שלו והוא איבד את האחיזה ברכוש הציבורי.

מיקי רוזנטל: הרכוש הציבורי אפשר לו רמת חיים סבירה.

מיקי רוזנטל: כשאתם מכרתם את הכול, אז עכשיו הוא משלם על מה שהיה פעם שלו: על חוף הים, על החניון בעירייה ועל עשרות דברים שהיו שלו ואתם מכרתם אותם.

גילה גמליאל: חבר הכנסת רוזנטל, משפט לסיום.

מיקי רוזנטל: איך אפשר לסיים את הסאגה הזאת אם לא להגיד שאני מצטער מאוד שיש לנו שר אוצר שהוא האטום ביותר שהיה אי-פעם למדינת ישראל, שמדבר על מעמד ביניים אבל לא רואה אנשים, אומר שהתקציב זה לא רק מספרים אבל מתעלל בבני-אדם?

מיקי רוזנטל: תודה.

גילה גמליאל: לצערנו.

גילה גמליאל: חבר הכנסת עפו אגבאריה, עומדות לרשותך 15 דקות.

מוחמד ברכה: משפט המפתח הוא המילה "לצערנו".

עפו אגבאריה: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, אורחים נכבדים, אני בחרתי להתחיל את הנאום שלי בעניין הדמוקרטיה, שאנחנו נהנים ממנה במדינת ישראל, ואני מאוד מצטער שבקואליציה מעט מאוד דמוקרטים נשארו.

עפו אגבאריה: אולי באופוזיציה יש יותר, אבל זה מאוד מצער שגם – – –

ראובן ריבלין: אני חושב שכל אלה שהם באופוזיציה והופכים להיות קואליציה שוכחים.

עפו אגבאריה: לפעמים כן, אבל זה מאוד מצער שגם בקואליציה ניצני הדמוקרטיה כבר מתחילים להיעלם.

עפו אגבאריה: כי כל יום שני וחמישי אומרים לנו: מה אתם רוצים, האזרחים הערבים?

עפו אגבאריה: אתם יכולים לעלות לכנסת, לדבר ולהגיד את הדברים שלכם, וזאת הדמוקרטיה.

עפו אגבאריה: אם זה הממד של הדמוקרטיה האמיתית – רוצים לדבר עם האוכלוסייה הערבית, הולכים ומשווים לכל מיני מדינות בננות, צהובות וכל מיני, ולא משווים את עצמם או משווים את מדינת ישראל למערב.

עפו אגבאריה: אבל כשהדמוקרטיה הולכת לאוכלוסייה היהודית, אז משווים את זה למדינות המערב.

עפו אגבאריה: האם באמת אנחנו כאוכלוסייה ערבית חיים בדמוקרטיה אמיתית?

עפו אגבאריה: אז אנחנו באים, מדברים ואומרים ומעלים את הבעיות שלנו.

עפו אגבאריה: ומה בסופו של דבר?

עפו אגבאריה: אנחנו לא רואים שהבעיות באמת באות על פתרונן.

עפו אגבאריה: אנחנו אומרים ומדברים ומעלים את הנושאים, ואין פתרון.

עפו אגבאריה: מקסימום, מה אומרים לנו?

עפו אגבאריה: שבאמת יש איזשהו עוול, יש קיפוח, יש אפליה שיש מקום לתקן אותה.

עפו אגבאריה: 65 שנה, ולא מתקנים את העוול הזה.

עפו אגבאריה: אני לא זוכר ראש ממשלה במדינת ישראל שלא דיבר גם על זה.

עפו אגבאריה: אני לא זוכר נשיא מדינה שלא דיבר על זה.

עפו אגבאריה: גם נשיא המדינה הנוכחי, בקמפיין הבחירות, כאשר היה צריך לבחור את אהוד ברק לראש הממשלה, הוא היה באספה פומבית באום-אלפחם, והוא אמר:

עפו אגבאריה: אנחנו נעשה שהאוכלוסייה הערבית תקבל את מלוא הזכויות, אנחנו נביא את ההיי-טק, נביא אזורי תעשייה.

עפו אגבאריה: ומה קרה?

עפו אגבאריה: אהוד ברק נבחר לראש הממשלה, קיבל, כמו שמקבלים במדינות שהן לא דמוקרטיות, 90% ומשהו מקולות האוכלוסייה הערבית, ועדיין אין אזור תעשייה, לא באום-אלפחם ולא באף כפר או עיר ערבית שהיא באמת ראויה לכך.

עפו אגבאריה: אז איפה ההבטחות?

עפו אגבאריה: אז זה באמת דמוקרטיה, שאנחנו באמת חווים אותה על בשרנו?

עפו אגבאריה: שלא לדבר על היי-טק, ולא לדבר על השקעות, אז אפילו אזורי תעשייה לא אושרו.

עפו אגבאריה: תוכניות מתאר, שאנחנו נאבקים עליהן יום ולילה, בשביל לא להרוס בתים, אז הן נשארות במגירות של משרד הפנים.

עפו אגבאריה: מדוע?

עפו אגבאריה: לבוא ולהגיד – אתם חיים במדינה דמוקרטית, נכון, אבל כנראה הדמוקרטיה במדינת ישראל מחולקת לכמה רבדים, וכנראה הרובד העליון זה האליטה הלבנה, השלטת במדינת ישראל, ואחר כך זה מתחלק לאוכלוסייה שהיא יותר כהה, ועוד יותר כהה, ועוד יותר כהה, והאוכלוסייה האחרונה היא האוכלוסייה הערבית, שמשלמת.

עפו אגבאריה: ובאים ואומרים שצריך לחוקק חוק לשוויון בנטל.

עפו אגבאריה: אז האם באמת יש שוויון?

עפו אגבאריה: אם מדברים על שוויון בנטל, אז בוא נגיד מה זה נטל.

עפו אגבאריה: האם הצבא הוא נטל?

עפו אגבאריה: אם מדינת ישראל מגדירה את השירות הצבאי נטל, אז למה שהיא לא תוריד את הנטל הזה ממנה ומהאוכלוסייה שלה ומהאזרחים שלה?

ראובן ריבלין: שוויון צריך להיות תמיד לשני הצדדים, אין על זה ויכוח.

עפו אגבאריה: אז אם אנחנו מדברים על הנטל, אוקיי, תגידו שהצבא הוא נטל.

עפו אגבאריה: אם הצבא נטל, תעשו את מה שצריך כדי להוריד את הנטל הזה מעם ישראל, ממדינת ישראל, מאזרחי מדינת ישראל.

עפו אגבאריה: ואם זה לא נטל, מי שנהנה מזה הוא משרת, ומי שאין לו שוויון, למה שתדרשו ממנו שהוא יהיה שווה?

עפו אגבאריה: אז קודם תשווה אותו, הרי אנחנו לא שווים, נכון או לא?

עפו אגבאריה: אנחנו לא שווים, אם בתשתיות ואם בבריאות – – –

ראובן ריבלין: זה נכון לשני הצדדים.

ראובן ריבלין: בוויכוח בין יהודים לערבים, בין פלסטינים ליהודים בארץ-ישראל, צריך לקרוא לשני הצדדים.

עפו אגבאריה: אז אני קורא לשני הצדדים, אבל אנחנו, כאזרחי המדינה, אני עכשיו עוד לא נכנס לעניין של העם הפלסטיני בשטחים הכבושים, או במחנות הפליטים.

עפו אגבאריה: אני מדבר על היילודים בפלסטין, שהם פלסטינים אזרחי מדינת ישראל.

עפו אגבאריה: רק אתמול – גברתי היושבת-ראש, רק אתמול היה בוועדה – על נצרת-עילית.

עפו אגבאריה: נצרת-עילית היא תופעה באמת מעניינת.

עפו אגבאריה: מה היה הדיון?

עפו אגבאריה: האם להקים בית-ספר ערבי בנצרת-עילית או לא?

עפו אגבאריה: בנצרת-עילית 18% מהאוכלוסייה, שמונה כ-50,000 – 18% אזרחים ערבים.

ראובן ריבלין: אזרחי ישראל ערבים.

עפו אגבאריה: הם ערבים אזרחי מדינת ישראל, ונולדו, הם ואבותיהם, וכמה דורות כבר פה – הילדים האלה, שעכשיו הם בני חמש, ההורים שלהם כבר 30 שנה, מאלה שהם מתחילת הקמת נצרת-עילית.

עפו אגבאריה: נצרת-עילית, למי שיודע, נמצאת בין כמה כפרים ערביים, שזה עין-מאהל, ריינה, משהד, נצרת – – –

מוחמד ברכה: עוד כשקראו לנצרת-עילית "השיכון של היהודים".

עפו אגבאריה: כן, כבר אז.

ראובן ריבלין: השיכון של נצרת – – –

מוחמד ברכה: לא, קראו לה "השיכון של היהודים".

עפו אגבאריה: ככה נקראה נצרת בהתחלה; בהתחלה זה לפני 34 שנה, לא היום.

עפו אגבאריה: אז מה שרציתי להגיד, שראש העיר הנוכחי בא ממפלגה מסוימת, שהיא בקואליציה.

עפו אגבאריה: אז מה הוא אומר?

עפו אגבאריה: הוא אומר, כל עוד אני ראש העיר, לא יקום בית-ספר ערבי בנצרת-עילית.

מוחמד ברכה: אין מה למחות על הטיעון הזה, זה טוב, כי הוא לא יהיה ראש עיר אחרי אמירה כזאת.

עפו אגבאריה: אני מאוד מקווה.

עפו אגבאריה: אבל זה לא אומר שמי שיבוא אחריו כן יעשה.

עפו אגבאריה: אני מקווה שכן, אבל מה שמדאיג בכל העניין, שמשרד החינוך היה בעצם שותף לזה, שהוא רוצה להבין שכן, אין כל כך צורך בהקמת בית-ספר ערבי, ולכן מה שמדאיג אותי זה העמדה של משרד החינוך, ולאו דווקא עמדתו של ראש העיר, כי ראש העיר יכול להתחלף, ואני מקווה שיבוא ראש עיר אחר, שיעשה אחרת.

ראובן ריבלין: עמדתו של ראש העיר צריכה להתברר אצל היועץ המשפטי לממשלה, אם אין באמירה הזאת גזענות, הגובלת בהסתה.

עפו אגבאריה: בדיוק.

עפו אגבאריה: הוא אמר את זה אתמול בוועדה בכנסת.

ראובן ריבלין: הבנתי.

עפו אגבאריה: וזה הדבר המדאיג.

עפו אגבאריה: האם הגזענות הזאת היא הפן הדמוקרטי של המפלגה השלטת במדינת ישראל, או לא?

עפו אגבאריה: לכן, תראו מה הוא גם עושה – אם העיר הזאת נמצאת בכל האזורים האלה, שאני לא ראיתי דבר כדוגמתו בכל מדינת ישראל, הוא בא לכל הכניסות והחיבורים בין נצרת-עילית לבין הכפרים האחרים, ושם דגל של 10 על 5 מטרים בכל מקום, ממש על הרציף, כאילו הוא לא מאמין שהוא במדינת ישראל, כאילו הוא רוצה להוכיח – למי – שנצרת-עילית זאת עיר במדינת ישראל.

עפו אגבאריה: אני לא ראיתי כדוגמה הזאת בכל הארץ.

עפו אגבאריה: אז למה הוא שם את הדגלים האלה בצורה כזאת פרובוקטיבית?

עפו אגבאריה: הוא שם אותם ממש בכניסות של הכפרים האלה, שיבוא מישהו, אולי הזוי, אולי עם דעות מוקדמות, כדי לחבל בדגל, ואז זה יהיה הסיבה לקונפליקט עם השכנים.

עפו אגבאריה: ויש, וכבר קרו הדברים האלה.

עפו אגבאריה: והדבר השני, שהוא גם כן זועק אי-שוויון: יש כביש, וכולם מכירים את זה, שמפריד בין נצרת-עילית לבין נצרת – נצרת ההיסטורית.

עפו אגבאריה: יש שם מתחם של קריית הממשלה, שזה נמצא על הטריטוריה, ומהצד המערבי של הכביש, בתוך נצרת.

עפו אגבאריה: אז מדוע מבחינה מוניציפלית זה שייך לנצרת-עילית?

עפו אגבאריה: מדוע?

עפו אגבאריה: כי הצד השני זה נצרת, שהיא לא יהודית, והיא ערבית, כי יש איזושהי השקעה של הממשלה, ומסים שהעיר נצרת יכולה ליהנות מהם, אז ממש באופן בוטה נותנים את זה לנצרת-עילית אף-על-פי שהוא נמצא בנצרת.

פנינה תמנו: זו בעיה שקיימת בהרבה מקומות במדינה.

עפו אגבאריה: את בטוחה?

פנינה תמנו: כן, מבחינת חלוקה של הטריטוריה לעניין – – –

עפו אגבאריה: זו לא הטריטוריה, זה ידוע שנמצא פה, והטריטוריה שלו שם, אז מדוע דווקא שם זה בצורה כזאת?

עפו אגבאריה: אם הייתה שם עיר יהודית – אותו הדבר בכפר-קאסם וראש-העין, אזור התעשייה.

עפו אגבאריה: כל הדברים האלה אי-אפשר להסתיר אותם ולהגיד שזה באמת שוויון.

עפו אגבאריה: זה לא שוויון.

עפו אגבאריה: ואם זה היה קורה באיזושהי עיר אחרת, בכל מקום בעולם, אני חושב שהייתה זעקה הרבה יותר גדולה פה.

אלעזר שטרן: לא תמיד.

אלעזר שטרן: אצלנו – אזור ציפורית נמצא מתחת לבית שלי, העבירו את זה לנצרת-עילית, זה רחוק מהם 10 קילומטר לפחות.

אלעזר שטרן: יש עיוותים, אני לא אומר לך שזה נכון.

עפו אגבאריה: מה זה הבית שלך, כמה זה הבית שלך?

עפו אגבאריה: כמה בתים יש שם?

אלעזר שטרן: לא, זה שייך למועצה אזורית – – –

עפו אגבאריה: זה לא משנה.

אלעזר שטרן: תן לי לסיים.

אלעזר שטרן: זה שייך למועצה אזורית עמק יזרעאל, השטח היה מסוים, לקחו אותו, אפילו שזה ציפורית – – –

עפו אגבאריה: אני יודע מה זה ציפורית, אני יודע איפה זה.

אלעזר שטרן: נכון שבאמצע יש את ריינה וכפר-כנא, זה שייך לנצרת-עילית.

עפו אגבאריה: נכון, אז למה?

אלעזר שטרן: אני מסכים אתך, אבל את זה לקחו מעמק יזרעאל.

עפו אגבאריה: אבל למה?

עפו אגבאריה: למה זה צריך להיות?

אלעזר שטרן: נכון, בסדר, זה בלי קשר למגזר הערבי.

עפו אגבאריה: נו, אז אתה מבין?

אלעזר שטרן: ובלי קשר – – –

עפו אגבאריה: אתה מבין על מה אני מדבר?

עפו אגבאריה: כאשר בנצרת יש – –

אלעזר שטרן: – – –

עפו אגבאריה: – – 70,000, ושם רק 50,000 – –

מאיר כהן: אתה – – –

עפו אגבאריה: – – כולל אזרחים ערבים.

מאיר כהן: אתה מכיר את הסיפור של דימונה ומועצה אזורית תמר?

מאיר כהן: – – –

קריאה: – – –

פנינה תמנו: זה בדיוק מה שאמרתי, שזה קיים בהרבה מאוד מהמקומות.

עפו אגבאריה: אז יש כל מיני, אבל זה זועק לשמים כאשר מדובר באזור של אוכלוסייה ערבית.

עפו אגבאריה: רוצים את השוויון בנטל, אז בואו קודם כול לעשות שוויון בין האזרחים.

עפו אגבאריה: האם באמת האזרחים הערבים הם שווי זכויות במדינת ישראל – כמו אזרח יהודי?

עפו אגבאריה: אז תסתכלו, האם בעניין הבריאות אנחנו שווים אם נביא בחשבון שאפילו תוחלת החיים של האזרחים הערבים היא ארבע שנים פחות משל האזרחים היהודים, גם בנשים וגם בגברים?

עפו אגבאריה: האם זה כי הם אוכלים יותר טוב או פחות טוב?

עפו אגבאריה: האם כי הם נושמים אוויר אחר?

עפו אגבאריה: בגלל התעשייה הכבדה שיש להם?

עפו אגבאריה: בגלל, אני יודע, כור גרעיני, שבכל עיר ערבית יש כזה, ויש להם יותר סרטן?

עפו אגבאריה: או כי אין מספיק השקעה בתשתיות כדי שתהיה נגישות של מוסדות רפואיים וטיפולים רפואיים בצורה נאותה?

אלעזר שטרן: בוא נתחיל משני הצדדים.

אלעזר שטרן: אתה צודק.

אלעזר שטרן: אבל גם בשירות האזרחי – למה נגד?

אלעזר שטרן: בוא יחד.

אלעזר שטרן: שני הצדדים.

עפו אגבאריה: אז מה בשירות האזרחי?

עפו אגבאריה: אתה רוצה שאני אשרת שירות אזרחי.

אלעזר שטרן: אני לא רוצה.

אלעזר שטרן: אני רוצה – – –

עפו אגבאריה: הרי כל העניין הזה של שירות אזרחי זה לא כי אתם באמת רוצים את הערבים שישרתו.

עפו אגבאריה: אתם רוצים את הערבים משרתים, ולא שירות אזרחי.

עפו אגבאריה: כי את החרדים אתם אומרים שהם – –

מיקי רוזנטל: עפו, עפו – – –

עפו אגבאריה: – – ישרתו בצבא.

אלעזר שטרן: – – –

קריאות: – – –

עפו אגבאריה: אבל את הערבים – – –

מיקי רוזנטל: עפו, אנחנו רוצים להתחבר.

מיקי רוזנטל: אנחנו רוצים – – –

עפו אגבאריה: אנחנו רוצים להתחבר.

קריאה: – – –

מיקי רוזנטל: זה לא נכון – – –

עפו אגבאריה: אז בוא תתחבר אתי.

עפו אגבאריה: תתחבר – –

מיקי רוזנטל: זה לא נכון.

עפו אגבאריה: – – כמו שאני צריך.

אלעזר שטרן: – – – לשני הצדדים.

עפו אגבאריה: אז בוא – יפה, אין לי בעיה.

עפו אגבאריה: אז בוא – – –

ראובן ריבלין: – – – שירות לאומי, שירות אזרחי – –

עפו אגבאריה: אז בוא, תתחבר אתי – –

ראובן ריבלין: – – שירות לקהילה.

עפו אגבאריה: – – מצד אחר: אני מסתכל על עפולה, מסתכל על חדרה, מסתכל על אום-אלפחם, למשל, או מסתכל על סח'נין ועראבה, ועל כרמיאל.

עפו אגבאריה: תראה כמה שטחים אפשר לספח לכרמיאל כדי שתתפתח, וכמה אתה לא נותן לסח'נין ולעראבה, שהם לא יתפתחו.

אלעזר שטרן: – – – משני הצדדים.

מיקי רוזנטל: עפו – – –

עפו אגבאריה: אותו דבר – – –

מיקי רוזנטל: – – – הזה.

עפו אגבאריה: אז בוא, איך תשבור את האי-אמון?

מיקי רוזנטל: – – – אם לא מאמינים לך – תקשיב – – –

עפו אגבאריה: לא, למה לא להאמין לי?

מיקי רוזנטל: ככה.

עפו אגבאריה: אז בוא תשבור – – –

מיקי רוזנטל: ככה, יש לזה סיבות היסטוריות.

עפו אגבאריה: אז בוא – מה זה נסיבות היסטוריות?

מיקי רוזנטל: תבוא, תגידו: אנחנו חלק מהקהילה הישראלית, אנחנו מצטרפים למאמץ הלאומי, אנחנו יוצאים לשירות לאומי.

מיקי רוזנטל: מה קרה?

מיקי רוזנטל: מה יצא רע מזה?

עפו אגבאריה: מה – – –

מיקי רוזנטל: מה קרה?

מיקי רוזנטל: מה יצא רע מזה?

קריאה: לא שירות לאומי, שירות אזרחי – – –

עפו אגבאריה: זה לא נכון, מה שאתה אומר זה לא נכון.

עפו אגבאריה: לאוכלוסייה הערבית יש נידוי – – –

פנינה תמנו: אני מבינה שהדיון מאוד מעניין, חבר הכנסת אגבאריה, אבל הזמן תם.

פנינה תמנו: אני אאפשר לך עוד דקה כדי לסיים.

עפו אגבאריה: לפני שאתה בא לבקש ממני שאני אהיה – תן לי להיות שווה אתך, כי הרי ההשקעה של הממשלה שמשקיעה בכפר שלך, בעיר שלך, היא שונה בהרבה, וזה כבר 65 שנה.

עפו אגבאריה: אז לא אני שיצרתי את זה, לא אני שעשיתי את הממשל הצבאי, לא אני שהפקעתי את האדמות של הערבים.

מיקי רוזנטל: אנחנו אומרים: בוא ניתן יד, ואתה אומר, לא, אתה תיתן יד ראשון.

עפו אגבאריה: לא, אני לא אומר לך: תן יד ראשון.

עפו אגבאריה: אני הסובל החזק, אתה הנותן, לא אני.

ראובן ריבלין: עפו, היו שני – – –

קריאות: – – –

פנינה תמנו: תודה, חבר הכנסת אגבאריה.

פנינה תמנו: אני רוצה להזמין את הדובר הבא.

פנינה תמנו: חברי הכנסת, ברכה, רוזנטל, חברי הכנסת היקרים.

פנינה תמנו: חבר הכנסת רוזנטל.

עפו אגבאריה: זה לא יכול להיות שבפראוור אתה תיקח את האדמות, תיתן אותן ליהודים, ונבקש מהאנשים לשרת.

עפו אגבאריה: והאנשים שמשרתים בצבא, כשאתה אפילו אין לך – – –

פנינה תמנו: תודה, חבר הכנסת אגבאריה.

עפו אגבאריה: אפילו המשרתים בצבא לא שווים למשרתים בצבא מהצד היהודי, ומפקיעים להם אדמות, ואין להם חשמל, ואין להם רישיונות בנייה.

פנינה תמנו: תודה, חבר הכנסת אגבאריה.

פנינה תמנו: הדובר הבא – חבר הכנסת טלב אבו עראר.

מוחמד ברכה: זה גילוי של רצון טוב להגיד כמה נעים להיות מופלה, כמה נעים לחיות תחת גזענות.

מוחמד ברכה: זה גילוי של רצון טוב.

אלעזר שטרן: אבל מה יצא רק מהצעקות?

אלעזר שטרן: מה יצא רק מהצעקות?

מוחמד ברכה: אני, לפחות צועק.

אלעזר שטרן: אני יודע, אתה צודק, אני לפחות צועק – – –

מיקי רוזנטל: כמה זמן אתה צועק?

מוחמד ברכה: אני אצעק עוד 50 שנה – – –

מיקי רוזנטל: – – – יותר טוב?

מוחמד ברכה: כן.

מיקי רוזנטל: יותר טוב?

פנינה תמנו: חבר הכנסת ברכה, גם אני משתדלת לפעמים ככה להחזיק את עצמי כחמש שעות כדי לא לומר – בלי לומר את המילה "גזענות".

מוחמד ברכה: כשאנשים בחרו במפלגה שלך, דרכו עליהם.

מיקי רוזנטל: אוקיי, אז אתה צודק.

אלעזר שטרן: אני לא אומר שאתה לא מופלה – – –

עפו אגבאריה: אם אתה מכיר בזה, אז תתקן את העוול.

עפו אגבאריה: קודם תתקן את העוול.

אלעזר שטרן: אמרתי, להתחיל.

עפו אגבאריה: קודם תתקן את העוול.

אלעזר שטרן: על מה מדובר?

אלעזר שטרן: על שירות אזרחי אצלך בקהילה, לא אצלי.

אלעזר שטרן: אצלך בקהילה.

עפו אגבאריה: אצלי בקהילה אני מרגיש – – –

אלעזר שטרן: למה אתה מתנגד לזה?

עפו אגבאריה: שתרגיש שאני שווה את זה.

אלעזר שטרן: למה – – –

עפו אגבאריה: – – – כמו שוויון בין – – –

גילה גמליאל: חבר הכנסת עפו אגבאריה – –

שמעון אוחיון: אבל אתה לא מציע אפילו שירות של שנה אחת.

גילה גמליאל: – – אנחנו נמשיך עם חבר הכנסת טלב אבו עראר.

גילה גמליאל: בבקשה.

גילה גמליאל: לזכותך עומדות, לרשותך, 15 דקות.

טלב אבו עראר: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, בתקציב המוצע אפשר לראות שאפליית האוכלוסייה הערבית הולכת ומעמיקה ואין כל כוונה אמיתית לממשלה הנוכחית לגשר על פערים אלו.

טלב אבו עראר: הממשלה לא הציגה שום פתרון לגישור על הפער, או איך היא מתכוונת לפתור בעיה זו.

טלב אבו עראר: ספר התקציבים גם מלמד כי הממשלה ממשיכה להתעלם מהפערים הקיימים בין האוכלוסייה הערבית ליהודית, ולא עושה מספיק כדי לצמצם ולהביא לצמצום פערים אלו.

טלב אבו עראר: אני חייב להודות שהממשלה משקיעה תקציבים במגזר הבדואי בנגב, אך, לצערי, להריסה, ולא לבנייה, לעקירה, ולא להכרה.

טלב אבו עראר: אני אזכיר חלק מהתקציבים שאינם נוגעים בכלל באוכלוסייה הערבית שראינו בספר התקציבים: קליטת עולים חדשים – עולים יהודים, ערך של מיליארד ו-300 מיליון שקל.

טלב אבו עראר: תקציב חיילים משוחררים מוערך ב-1.8 מיליארד.

טלב אבו עראר: חינוך התיישבותי מוערך ב-2.3 מיליארד.

טלב אבו עראר: מוסדות תורניים – מיליארד ש"ח.

טלב אבו עראר: הטלוויזיה החינוכית – 90% מהתקציב מיועד לתוכניות בשפה העברית.

טלב אבו עראר: כל התקציבים האלה הם נתח בלתי מבוטל, ומכובד, מתקציב המדינה, והאוכלוסייה הערבית אינה יכולה להיות חלק מתקציבים אלו.

טלב אבו עראר: ומצד שני, אין הקצאות מאזנות, כמו בתקציבי החינוך התורני, הטלוויזיה וכדומה.

טלב אבו עראר: ואם נדבר – נתייחס למערכת החינוך, קיימים פערים עצומים שיש לתת להם את הדעת בתקציב, מה שלא נעשה בספר התקציב.

טלב אבו עראר: כך, למשל, בשנת הלימודים הקרובה ילמדו בבתי-הספר בחברה הערבית יותר מחצי מיליון תלמידים.

טלב אבו עראר: תלמידים אלו הם כרבע מהתלמידים בישראל.

טלב אבו עראר: עם זאת, המשאבים המושקעים בחברה הערבית חלקיים, ואינם עונים על הצרכים שנוצרו מעשורים רבים של אפליה והזנחה.

טלב אבו עראר: הצורך הכולל בכיתות לימוד חדשות לאוכלוסייה ערבית נאמד ב-6,100 כיתות.

טלב אבו עראר: 6,100 כיתות, חברים, אתם קולטים את הנתון הזה?

טלב אבו עראר: הדבר בהחלט מביא לצפיפות רבה בכיתות בחברה הערבית, ובהחלט הדבר יתרום להישגים נמוכים, ובהמשך גם לאבטלה ולעוני, עוד חוליה אשר תורמת למעגל הקסמים שמכניס את החברה הערבית שוב ושוב מתחת לקו העוני, באופן תמידי.

טלב אבו עראר: פתרון חלקי של מצוקת הכיתות שתוארה לעיל מחייב הקצאה של כמיליארד שקל כתוספת תקציבית לשנת 2013.

טלב אבו עראר: האם בפועל הוקצו סכומים כאלו?

טלב אבו עראר: התשובה ברורה ועצובה: לא הוקצו תקציבים לגישור על פער זה.

טלב אבו עראר: לגבי הגנים טרום-חובה: לפי נתוני ועדת המעקב לענייני החינוך הערבי, כ-40% מגני-הילדים לגילאי שלוש-ארבע – –

גילה גמליאל: חברי וחברות הכנסת – –

טלב אבו עראר: – – שייכים לגורמים – –

גילה גמליאל: – – אם אפשר להוריד את הקול.

טלב אבו עראר: – – פרטיים, שלא שייכים – –

גילה גמליאל: להנמיך.

טלב אבו עראר: – – לרשות המקומית של אותו יישוב.

טלב אבו עראר: חלק מגורמים אלה לא מוסמכים ולא מקצועיים.

גילה גמליאל: חבר הכנסת אלעזר שטרן וחבר הכנסת עפו אגבאריה – – –

טלב אבו עראר: הדבר מביא לטיפול – – –

גילה גמליאל: רגע, אני רוצה לתת את זכותך המלאה לדבר.

גילה גמליאל: תודה.

טלב אבו עראר: הדבר מביא לטיפול לקוי ואכלוס במבנים לקויים.

טלב אבו עראר: תפקיד המדינה לפקח ולבדוק שהילדים שלנו מקבלים את החינוך הטוב ביותר.

טלב אבו עראר: ואני אתייחס ליישובים – יישוב ואדי-אל-נעם, יישוב בלתי מוכר, לומדים שם 3,000 תלמידים – מוזנחים, מופקרים, ללא חשמל, ללא מים.

טלב אבו עראר: משרד החינוך יודע על הבעיה שם, אבל לצערי לא עושה כלום.

טלב אבו עראר: ביישוב מולדה, יושבים שם, או לומדים שם, פחות מ-1,000 תלמידים, אבל לצערי ללא חשמל, ללא מזגן.

טלב אבו עראר: בערב-א-סייד, זה יישוב מוכר, קרוב לחורה, שם גם אין בית-ספר תיכון.

טלב אבו עראר: גרים שם כ-4,000 נפשות, כ-2,200 תלמידים, ללא בית-ספר תיכון.

טלב אבו עראר: המדינה לא עושה את תפקידה נאמנה.

טלב אבו עראר: בנוכחותו של שר הרווחה אני רוצה להתייחס לענייני הרווחה במגזר הערבי ובאוכלוסייה הערבית.

טלב אבו עראר: במשרד מחסור אדיר בתקנים של עובדים סוציאליים, מכובדי השר, השר מאיר כהן.

טלב אבו עראר: המשרד מתבקש לנקוט מדיניות אפליה מתקנת כלפי האוכלוסייה הערבית, ולהעביר תקציבים.

טלב אבו עראר: האומדן מצביע על תקציב כולל של 1.5 מיליארד ש"ח.

טלב אבו עראר: קביעת תוכניות חומש לשירותי הרווחה לאוכלוסייה הערבית, גם תגבור המשאבים שכוללים תקציבים וכוח-אדם.

טלב אבו עראר: אחד הפתרונות הוא אישור 200 תקנים של עובדים סוציאליים באופן מיידי, שיכול להוביל מהפכה בענף הרווחה באוכלוסייה הערבית; שלא לדבר על הקיצוצים בקצבאות הילדים, שבוצעו בספר התקציבים הנוכחי, ואני בטוח שהקיצוץ הזה נבע מרקע פוליטי גרידא.

טלב אבו עראר: למה?

טלב אבו עראר: כי המשפחות ברוכות הילדים הן משפחות ערביות, מעט משפחות חרדיות, אבל לרוב הן משפחות ערביות, ולכן בא הקיצוץ של קצבאות הילדים.

טלב אבו עראר: אני מסתפק בציטוט שר הרווחה הנוכחי, מאיר כהן – אולי תתייחס ותקשיב, אדוני, מכובדי השר, אתה שכן שלי, אבל שכן צריך לדאוג לשכנו.

מאיר כהן: איך?

טלב אבו עראר: שכן צריך לדאוג – לדאוג לשכנו, ולטפל בו טיפול ראוי.

טלב אבו עראר: ולכן, צדקת כשאמרת: ההתייחסות של המדינה לאוכלוסייה הערבית היא בושה וחרפה; אין צורך דחוף יותר מהצורך להשיג תקציבים לאוכלוסייה הערבית, ואני אעשה את זה.

טלב אבו עראר: אנחנו מקווים ומחכים.

טלב אבו עראר: ניגע בעניין הבריאות – בתקציב החדש בוטלו מרבית הסעיפים התקציביים שמטרתם צמצום הפער בין החברה הערבית והיהודית בשירותי הבריאות, ובעיקר בתחנות לבריאות האם והילד.

טלב אבו עראר: תמותת תינוקות היא בעיה עיקרית שהאוכלוסייה הערבית ממשיכה לסבול ממנה, במיוחד ביישובים הערביים בנגב.

טלב אבו עראר: שיעור תמותת התינוקות בקרב האוכלוסייה הערבית כפול מזה הקיים בקרב האוכלוסייה היהודית.

טלב אבו עראר: מחסור בתחנות בריאות המשפחה, ובמיוחד באזור הנגב, נחשב לאחת הסיבות לשיעור הגבוה של תמותת התינוקות.

מאיר כהן: אתה קורא מדוח מסוים, או שזה – – –

טלב אבו עראר: דוחות מסוימים, שאפשר – – –

מאיר כהן: לגבי הקשר בין טיפות-חלב לבין התמותה?

מאיר כהן: כי אני מכיר נתונים אחרים.

טלב אבו עראר: מה אתה מכיר?

מאיר כהן: זה לא הקשר, יש סיבות אחרות, אבל זה לאו דווקא הקשר.

טלב אבו עראר: לא, אז אולי זו אחת הסיבות העיקריות.

טלב אבו עראר: יש לייעד תקציב בנייה ותפעול לבריאות המשפחה, וטיפול באם ובתינוק, בהתאם לצרכים של האוכלוסייה הערבית, ובעיקר בנגב.

טלב אבו עראר: כך, למשל, בתי-החולים בנצרת – מעיון בתקציב המשרד עולה ששלושת בתי-החולים בעיר נצרת, שהם בתי-החולים היחידים ביישובים הערביים, לא נכללו בתוכניות הפיתוח של המשרד.

טלב אבו עראר: בתי-החולים במדינה סובלים מצפיפות במיטות אשפוז במחלקות השונות, ומכך נפגעים החולים, בעיקר ביישובים הערביים ובפריפריה.

טלב אבו עראר: כך, למשל, רפואת חירום קיימת בפריסה דלילה ביישובים הערביים, כמו אמבולנסים וכדומה.

טלב אבו עראר: ניקח לדוגמה את היישוב א-סייד, שהוא יישוב מוכר ומונה כ-4,000 נפשות, אין בו אפילו תחנה אחת לאם ולילד, שאמורה לטפל במעקבי היריון וגם במעקב אחר תינוקות.

טלב אבו עראר: מכל האמור לעיל מתגלה צורך מיידי של תוספת 440 מיליון ש"ח מתקציב משרד הבריאות לטיפול בנושאים שהזכרתי לעיל.

טלב אבו עראר: משרד התרבות והספורט: קיים חוסר במבני ציבור ברשויות המקומיות – ב-18 רשויות מקומיות.

טלב אבו עראר: אין ולו ספרייה ציבורית אחת.

טלב אבו עראר: המדינה אינה מייחסת כל חשיבות לפיתוח התרבות באוכלוסייה הערבית, וזה עצוב, כי צריכת פעילות תרבות יכולה לשפר את מצב האוכלוסייה בצורה גבוהה מאוד, מכמה בחינות.

טלב אבו עראר: בעניין הספורט: התקציב המיועד למינהל הספורט הוא כ-129 מיליון ש"ח.

טלב אבו עראר: מה שעצוב הוא כי בעשרה יישובים ערביים אין אפילו אולם ספורט אחד.

טלב אבו עראר: לכן יש צורך מיידי בתקציבים כדי לפתח מבני ספורט ותמיכה בפעילויות ופיתוח מתקני ספורט והפעלתם.

טלב אבו עראר: וזה מזכיר לי את הפרויקט של "מחשב לכל ילד", שבו נתניהו דאג למחשב לכל ילד, אך שכח לדאוג לחשמל שיפעיל את המחשב.

טלב אבו עראר: ללא ספק, סף האלימות הולך ועולה בתקופה האחרונה, ואחד הגורמים שיכולים לתרום למיגור התופעה הוא פעילות ספורטיבית, אך עצוב שאין אפילו מתקנים שבהם אפשר לערוך פעילות אחת.

טלב אבו עראר: והרבה דברים שאפשר לדבר עליהם, אבל בסוף דברי אני רוצה להתייחס למקרה חריג ומזעזע שקרה לפני כמה ימים, ביום ראשון האחרון, ביישוב הלא-מוכר רח'מה, שליד ירוחם.

טלב אבו עראר: הגיעו לשם חבורת מתנחלים בריונים – – –

מאיר כהן: איפה?

מאיר כהן: – – –

טלב אבו עראר: זה יישוב בלתי מוכר, נקרא רח'מה, ליד ירוחם.

אורי אורבך: הוא לא חוקי, הכוונה.

מאיר כהן: אה, בסדר, בצומת ירוחם.

טלב אבו עראר: כן.

טלב אבו עראר: הגיעה לשם חבורת מתנחלים, בריונים, עבריינים, נכנסו לבתיהם של בדואים שגרים שם, התחילו לקלל, להיכנס לבתים חופשי, להעיר את הנשים.

טלב אבו עראר: הרי חשוב לי להזכיר כאן שיש לבדואים מנהג ויש מסורת; היו מזמן, לפני בוא נגיד 30-20 שנה, עד אז היו הבדואים, מי שבא, מתקרב לבית, מנסה לגנוב, לפרוץ את הבית, היו תופסים אותו, קושרים אותו איך שקושרים חמור, סליחה על הביטוי, עד הבוקר, עד שבא אבא שלו, מי שאחראי לו, והוא מנסה לשחרר אותו מהחבל הזה.

טלב אבו עראר: מתייחסים אליו כמו לחמור.

טלב אבו עראר: אבל באה המדינה, באה ממשלת ישראל, ופיתחה את זה, אולי, לדבר יותר חמור ויותר מסוכן, כשחוקקה חוק – את חוק דרומי.

טלב אבו עראר: בשביל אדם אחד חוקק חוק שהיה מהווה סכנה לעם שלם.

טלב אבו עראר: כשבא הבדואי – לא יודע, כנראה ניסה לגנוב משהו, לפרוץ לבית שם, העיקר, בא החוק ונתן אישור לירות ולהרוג.

טלב אבו עראר: ואנחנו משתדלים ומנסים שהחוק הזה לא יהיה בר-ביצוע.

טלב אבו עראר: הרי אנחנו, מעל במה זו, מזהירים את המתנחלים האלה, המנוולים האלה, שהגיעו למקום שם.

טלב אבו עראר: הרי אם כיבדו אותם הפעם, הבדואים, וגילו באמת איפוק, גילו סבלנות – בפעם הבאה לא יסלחו; לא יסלחו, ואז כולנו נישא באחריות.

טלב אבו עראר: אם יבוצע חוק דרומי, שנותן זכות לכל אזרח במדינת ישראל, כהגנה עצמית ממי שמנסה או משתדל להיכנס לתוך ביתך, לירות בו עד מוות – ככה כתוב בחוק.

טלב אבו עראר: אולי אני טועה, אבל זה לשון החוק.

טלב אבו עראר: נכון, ד"ר אחמד טיבי?

משה מזרחי: – – – זה לא רק לבדואים, זה גם ליהודים.

טלב אבו עראר: אני יודע, בסדר.

טלב אבו עראר: אבל האנשים האלה מקבוצה של 300 – – – נכנסה – – –

משה מזרחי: אפשר – – – גם ליהודים, לא רק לערבים.

טלב אבו עראר: – – – הפחידו את הילדים שם, העירו את האנשים שצמים בשעה 04:00.

מיקי לוי: תזמין משטרה.

טלב אבו עראר: אם היו במקום אלה ערבים שניסו להתקרב ליהודים, מה הייתה עושה משטרת ישראל?

טלב אבו עראר: משטרת ישראל, דרך אגב – וזה מופנה לשר לביטחון הפנים, שאני אצטט מדבריו, מה שאמר לגבי חוק דרומי: החוק "מוסרי וערכי" – ככה אמר בהיותו חבר כנסת, ואולי היה גם סגן מפכ"ל המשטרה בזמנו; החוק "מוסרי וערכי, כדי למנוע את מה שאנחנו עוברים יום-יום.

טלב אבו עראר: אנשים אומרים 'אנחנו חוששים להתגונן' גם כשיש ביכולתם אפשרות".

טלב אבו עראר: זה ציטוט מדברי השר לביטחון הפנים.

גילה גמליאל: משפט סיום.

טלב אבו עראר: חברים, לכן בהרבה דברים אפשר לראות את האפליה, את הגזענות, וזה, נדמה לי, לא לטובת המדינה להמשיך במדיניות כזאת נגד אוכלוסייה שלמה.

טלב אבו עראר: הרי המדינה מובילה את האוכלוסייה הערבית, את החברה הערבית, למסלול שלילי כלפיה.

טלב אבו עראר: תודה רבה.

גילה גמליאל: אני מודה לחבר הכנסת טלב אבו עראר.

גילה גמליאל: יש הודעה לסגן מזכירת הכנסת, ואחריה יעלה חבר הכנסת נחמן שי.

נאזם בדר: ברשות יושבת-ראש הישיבה, הנני מתכבד להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת מסקנות הוועדה לענייני ביקורת המדינה בעקבות דיון בהצעה לסדר-היום של חבר הכנסת דוד צור בנושא: פתיחת עונת הכדורגל בסכנה.

נאזם בדר: תודה.

גילה גמליאל: תודה רבה.

גילה גמליאל: הצעת התקציב לשנות הכספים 2013 ו-2014;

גילה גמליאל: (קריאה שנייה וקריאה שלישית)

גילה גמליאל: עומדות לרשותך 15 דקות.

נחמן שי: גברתי היושבת-ראש, תודה רבה לך, חברי חברי הכנסת, אדוני השר, אנחנו מקדישים יום שני לתקציב הזה, כשכל אחד יודע שזה טיפול שטחי שאינו מספיק באמת לדיון במשמעויות של הכלי הניהולי החשוב ביותר שעומד לרשות מדינת ישראל, תקציב המדינה.

נחמן שי: בלחץ לוח הזמנים הקצר הדיונים בוועדות היו במקרים רבים פארסה, גם לגבי חוק ההסדרים וגם לגבי התקציב עצמו.

נחמן שי: תודה לאל, חלק מהנושאים הופרדו מחוק ההסדרים, אז אפשר יהיה לדון בהם בנפרד במהלך השנה – אני אגע בכך – אבל אין לי ספק שאנחנו מזניחים, כולנו, את האחריות המוטלת עלינו בכך שאנחנו מקדישים לו כל כך מעט זמן ולא מצליחים לתת את הדעת על המשמעויות שלו.

נחמן שי: אז אני רוצה לדבר קודם כול על מה שאני קורא לו – שלושה דברים קטנים.

נחמן שי: לפעמים הדברים הקטנים הם התמונה הכוללת, או כמו שאומר מי שאומר: אלוהים נמצא בפרטים הקטנים; בטח את מכירה את זה, גברתי היושבת-ראש: שם צריך תמיד לחפש את זה.

נחמן שי: אז אני אתן לכם שלוש אנקדוטות שעוסקות בפרטים הקטנים.

נחמן שי: אחת אומרת שמדינת ישראל תפסיק לשלם עבור שידורי הלוויין "עמוס", שמעביר היום את ערוצים 2, 10 ואפילו 99.

נחמן שי: אני מודה, למדתי את זה ממש רק אתמול.

נחמן שי: חשבתי שזה לא אפשרי, זה לא נכון, זה מטופש.

נחמן שי: שאלתי את עצמי: למה?

נחמן שי: למה מקצצים את הסעיף הזה, את התשלומים הקטנים האלה?

נחמן שי: למי זה נתן?

נחמן שי: זה נתן לאוכלוסייה, רובה ככולה פריפריאלית, רובה ככולה ערבית, שעד עכשיו הייתה תלויה בשידורי הלוויין, ונקלטה אצלם יחד עם מאות ערוצי לוויין אחרים שמשודרים למרחב המזרח התיכון.

נחמן שי: אבל מאות ערוצי הלוויין האלה, מקורם הוא לא מישראל.

נחמן שי: כל מדינה ערבית שמכבדת את עצמה – שלא לדבר על ארגוני שידור גדולים כמו "אל-ג'זירה" – מפציצה אותנו בשידורים.

נחמן שי: היו לנו באוויר שני קולות, שלושה קולות.

נחמן שי: לנו, למדינת ישראל – אף שערוץ 2 הוא לא של מדינת ישראל וערוץ 10 הוא לא של מדינת ישראל, וערוץ 99 כן, יכולנו באמצעותם קצת לדבר לסביבה שאנחנו חיים בה וקצת גם לתת שירות לאותם אזרחים ערביי ישראל – בדרך כלל ערבים, אני אומר – שלא יכולים או לא רוצים להתחבר לא לשידורי הלוויין ולא לשידורי הכבלים, ושהשידורים האחרים, השידורים האנלוגיים שהגיעו אליהם באמצעות אנטנות, כבר הופסקו.

נחמן שי: אז הם תלויים בכך, והם מעדיפים את הצלחות שהם התקינו בבית, שבאמת מאפשרות להם מגוון שלם של שידורים.

נחמן שי: במקום שמדינת ישראל תבין את המשמעות של שידורי לוויין לכל המזרח התיכון, כולל למדינת ישראל, מפסיקים את השירות.

נחמן שי: אני אומר לך שמדובר, לפי דעתי, בערך במיליון דולר, נגיד 4–5 מיליון שקל.

נחמן שי: כי ערוץ הכנסת זה שליש, 350,000 דולר, נניח – כלום, זה באמת לא כסף.

נחמן שי: מדברים על הסברה, על דיפלומטיה ציבורית, כאילו זאת התורה השנייה שלנו – אחת קיבלנו בהר-סיני ואחרת אנחנו למדנו עכשיו, וזה כאילו מובן לכול כמה זה חשוב שיהיה דיאלוג פורה, הדדי, בינינו לבין הסביבה שבה אנחנו חיים; דיאלוג של מילים, לא דיאלוג של טילים.

נחמן שי: נדבר אתם, הם ידברו אתנו, ואולי זה יהיה פתח להסדר עתידי.

נחמן שי: איך יקלטו אותנו למשל בשטחי יהודה ושומרון?

נחמן שי: בעזה?

נחמן שי: איך יקלטו אותנו בלבנון, בירדן, במצרים, בסוריה, באיראן?

נחמן שי: רק באמצעות לוויין.

נחמן שי: אז מילא, מדינת ישראל ויתרה על תוכנית שראש הממשלה – גברתי, תשמחי לשמוע – ראש הממשלה בילה, שהה, במלון בחוץ-לארץ, ראה הרבה ערוצי טלוויזיה, חזר ואמר:

נחמן שי: למה יש לצרפתים ערוץ 24 ולמה לבריטים יש השידורים שלהם, SKY, ויש CNN, וכולם משדרים 24 שעות, נפוצים בכל העולם ונותנים ביטוי למתרחש בארצותיהם – למה לנו לא יהיה שירות כזה?

נחמן שי: אמרתי: אדוני ראש הממשלה, אני סוף-סוף שמח שקלעתי לדברי גדולים, נתליתי באילן גבוה, הכי גבוה.

נחמן שי: אני הולך להגיש הצעת חוק בעניין הזה.

נחמן שי: הגשתי וכמובן – הופ, העיפו אותה מהשולחן.

נחמן שי: אז מילא לא יאשרו שידורים מיוחדים – – –

מוחמד ברכה: חבר הכנסת שי, ידוע לך שהורידו את ערוץ הכנסת מהלוויין?

נחמן שי: על זה אני מדבר, ידידי חבר הכנסת ברכה.

נחמן שי: אם לא היית עסוק בשיחה חשובה מאוד עם חבריך היית שומע שאני מדבר במיוחד על האוכלוסייה הערבית תושבי ישראל, שכל הערוצים האלה – לא יוכלו לקלוט אותם, לא את ערוץ 2, לא את ערוץ 10 ולא את ערוץ הכנסת.

מוחמד ברכה: 2 ו-10 – – –

נחמן שי: גם יורדים.

מוחמד ברכה: ערוץ הכנסת?

נחמן שי: גם.

נחמן שי: שלושה יורדים, אמרתי.

נחמן שי: רק אתה עסוק כל כך, אין לך זמן.

נחמן שי: בהחלט, עם כל הכבוד, אני מעריך את ערוץ הכנסת, כי אני חושב שהוא מבטא משהו מהדמוקרטיה, לטוב או לרע.

נחמן שי: שני הערוצים האחרים הם לא של מדינת ישראל, הם ערוצים פרטיים.

נחמן שי: עדיין, מי שרוצה וצריך – אני חושב שחשוב שערביי ישראל יראו את השידורים האלה, ואני חושב שחשוב שיראו אותם, אגב, לא רק בתחומי מדינת ישראל; שיראו אותם גם במדינות השכנות לנו, גם בשטחי יהודה ושומרון וגם בעזה.

נחמן שי: שיראו שידורים מהארץ.

נחמן שי: אני לא משפיע על השידורים האלה, כמו שאתם יודעים.

נחמן שי: אף אחד מהבניין הזה לא יכול להשפיע.

נחמן שי: שיראו מה קורה בישראל.

נחמן שי: ואני הבאתי כדוגמה.

נחמן שי: אני לא אעשה לך עכשיו חזרה על כל הנאום, כי הזמן שלי עובר מהר.

נחמן שי: אבל הבאתי לדוגמה.

נחמן שי: אני בטוח שאצלך בבית יש צלחת – – –

מוחמד ברכה: האמת היא שההערה לא הייתה מכוונת אליך.

נחמן שי: אוקיי.

מוחמד ברכה: ההערה הייתה מכוונת ליושב-ראש הכנסת, שיפעל דווקא – – –

נחמן שי: נכון, אתה צודק.

נחמן שי: אז כמה אנחנו יכולים?

נחמן שי: יש לנו השפעה מסוימת להעלות את זה מחדש על הלוויין.

נחמן שי: זה לוויין ישראלי בשם "עמוס", השידורים יוצאים ממנו.

נחמן שי: פה המדינה ויתרה על מיליון דולר, ולדעתי עשו טעות גדולה.

נחמן שי: כל הסיפור הזה – צריך להמשיך ולשלם על כך.

נחמן שי: אני אמרתי שמדינה שמאמינה בכוחה של ההסברה, במקום להרחיב את המערכות האלה שלה היא מצמצמת אותן במו-ידיה, ואחר כך מייללים שיש אי-הבנה, ויש קצר, ויש פער בינינו לבין המדינות או האוכלוסיות השכנות לנו.

נחמן שי: זאת נקודה מס' 1.

נחמן שי: נקודה מס' 2 נוגעת למועצה לצרכנות.

נחמן שי: אתם יודעים, במשרד הכלכלה שינו את השם – מהפכה גדולה.

נחמן שי: שינו את השם של משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה למשרד הכלכלה.

נחמן שי: אילו אפשר היה לשנות את העולם במילה, אני בטוח שהממשלה כבר הייתה משנה אותו.

נחמן שי: אבל מה אפשר לעשות שמילים לא משנות את המציאות?

נחמן שי: הן משפיעות עליה; לא משנות.

נחמן שי: אז זה משרד הכלכלה.

נחמן שי: הייתה שם מועצה לצרכנות שתקציבה היה 14 מיליון שקל.

נחמן שי: אני שמח שסגן השר מיקי לוי אתנו, הוא שומע.

נחמן שי: אני רואה שהוא שומע, זה טוב.

נחמן שי: 14 מיליון שקל – בואו נגיד: העולם לא קם ונופל, אם כי בסוף, הרבה 14 זה גם כסף.

נחמן שי: אבל היא נתנה שירות חיוני לצרכנים במדינת ישראל.

נחמן שי: הייתה כתובת.

נחמן שי: הייתה כתובת.

נחמן שי: הם גם מילאו, אני צריך להגיד, תפקיד חשוב בחקיקה בכנסת: הם עשו עבודות מחקר, הם ייצגו את הצרכנים בדיונים – מנכ"ל המועצה וחברים במועצה, ועשו עבודות משפטיות.

נחמן שי: יפה.

נחמן שי: הלוא בסוף, כל הבניין הזה, כולל הבניין שאנחנו יושבים בו, קם על אזרחי מדינת ישראל.

נחמן שי: הם שלחו אותנו לכאן, הם מסתכלים עלינו ושואלים: מה אתם עושים בשבילנו?

נחמן שי: לא מה אנחנו עושים בשבילכם, מה אתם עושים בשבילנו.

נחמן שי: אז אנחנו מספקים להם כתובת; אנחנו מספקים להם שירות; אנחנו נותנים להם יכולת לייצג את עצמם באמצעות המועצה לצרכנות בבית הזה, בדיוניו.

נחמן שי: אבל זה כנראה הפריע למישהו.

נחמן שי: הלוא לא יכול להיות שהקטינו את התקציב הזה בשני-שלישים, מ-14 ל-4.

נחמן שי: ב-70%.

נחמן שי: למה?

נחמן שי: כי רוצים להשמיד אותם; כי רוצים להעיף אותם; כי הם מפריעים.

נחמן שי: או אולי חושבים שנעשה גם פה הפרטה, נעביר את זה לציבור.

נחמן שי: הציבור הרחב יקים עוד עמותה, עוד "אמון הציבור", עוד איזה גוף אחר שיעשה את העבודה.

נחמן שי: אני לא מבטל אף אחד, אבל אני אומר שהיה בזה כוח מיוחד, שהמועצה לצרכנות הזאת פעלה בתוככי מה שקרוי היום משרד הכלכלה, ועשתה את העבודה מבפנים.

נחמן שי: באו ומחקו את זה.

נחמן שי: מובן שכשמורידים 70%, זה מוריד מהפעילות נתח מאוד חשוב.

נחמן שי: המסר הוא: אל תבלבלו לנו את המוח.

נחמן שי: תנו לנו לעשות את מה שאנחנו רוצים.

נחמן שי: מישהו אחר יילחם על הזכויות שלכם.

נחמן שי: לא אנחנו נעזור לכם.

נחמן שי: אם תצליחו – טוב; אם לא תצליחו – יותר טוב.

נחמן שי: נקודה שלישית נוגעת לספריות ציבוריות.

נחמן שי: את יודעת, גברתי, אתם יודעים, חברי, יש ספריות ציבוריות בהרבה יישובים במדינת ישראל.

נחמן שי: הספרייה הציבורית, כשמה כן היא.

נחמן שי: הרבה בתי-אב לא יכולים לשלם עבור ספרים חדשים.

נחמן שי: ברוך השם, מדינת ישראל היא אחת המדינות המובילות בעולם בפרסום ספרים.

נחמן שי: מצוין.

נחמן שי: זה מראה מדינה תרבותית ברמה גבוהה.

נחמן שי: נהדר.

נחמן שי: אבל אנשים, ידם לא משגת.

נחמן שי: היום, אגב, עבר חוק הספרים בכנסת.

נחמן שי: אני תמכתי בו בעבר.

נחמן שי: אנחנו יודעים שאחת התוצאות שלו תהיה התייקרות הספרים, מה לעשות.

נחמן שי: אני מקווה שההוצאות יקטינו ככל האפשר את ההתייקרות הזאת, כי גם הן מבינות – ההוצאות ורשתות השיווק שלהן – שהן חיות ממכירת ספרים, והן צריכות לעשות מאמץ.

נחמן שי: אבל אני לא בטוח שזה יקרה.

נחמן שי: אני לא בטוח.

נחמן שי: בכל מקרה, אנשים, ובעיקר ילדים, הולכים לספרייה.

נחמן שי: את זוכרת?

נחמן שי: כולנו גדלנו עם ספרים.

נחמן שי: לא מזמן ראיתי ילד, הוא החזיק ספר מספרייה.

נחמן שי: על הספר היה ניילון, והיה צבע.

נחמן שי: שאלתי אותו מה הצבע, והוא אמר:

נחמן שי: הצבע זה שכבת הגיל, והוא אמר לי בגאווה שהוא קורא את הצבע של שכבת הגיל מעליו; זאת אומרת, הוא ילד מוכשר, ילד מחונן.

נחמן שי: מאוד שמחתי, וראיתי את הגאווה שבה הילד הזה מחזיק ספר, ובזמן שההורים שלו אכלו, או מה שהם עשו במסעדה, ישב ילד הפלא הזה וקרא את הספר.

נחמן שי: נפלא.

נחמן שי: עכשיו הולכים לפגוע בספריות הציבוריות.

נחמן שי: היה צריך להשלים את התמיכה בהן, להגדיל אותה בשנה הבאה.

נחמן שי: ויתרו על זה.

נחמן שי: זאת אומרת שיהיה פחות סיוע לספריות הציבוריות.

נחמן שי: ואתם יודעים, זה קטן.

נחמן שי: מה זה ספריות?

נחמן שי: מה נגיד להם: אם אין לכם לחם תקראו ספרים?

נחמן שי: לא, אני לא אגיד את זה.

נחמן שי: אני אגיד: קודם כול לספק להם ולעזור להם שיהיה להם לחם, ובעזרת השם – הרבה מעבר ללחם.

נחמן שי: אבל יש משהו במדינת ישראל, במדינה שאנחנו מאמינים, של אחד העמים העתיקים בעולם, מובילי התרבות האנושית, שמאפשר לילדים ולאוכלוסיות רחבות גישה לספרים.

נחמן שי: גם אם הם לא יכולים לקנות, הם באים ומחליפים.

נחמן שי: לא.

נחמן שי: הגרזן יורד.

נחמן שי: הספריות לא יקבלו.

נחמן שי: כמה כסף יהיה שם וייחסך?

נחמן שי: אפס.

נחמן שי: אבל זה לא חשוב, ספרים לא יהיו.

נחמן שי: בסוף, אני רוצה רק להוסיף עוד שתי הערות.

נחמן שי: אתם יודעים – זה סתם מין אובזרבציה כזאת – אנחנו מאוד רצינו להיות ב-OECD.

נחמן שי: כשישראל התקבלה ל-OECD כמעט ירו זיקוקים מעל הכנסת.

נחמן שי: אמרו: סוף-סוף התקבלנו למועדון האקסקלוסיבי של המדינות המפותחות והדמוקרטיות בעולם.

נחמן שי: הן מכירות בנו, והן עכשיו יחבקו אותנו.

נחמן שי: בסדר.

נחמן שי: ועבדנו על זה קשה.

נחמן שי: היו המון המון חתנים לשמחה הזאת.

נחמן שי: לכלה הזאת היו המון המון חתנים באותו רגע.

נחמן שי: אבל לא הבנו שה-OECD הוא גם מקום שבו מציבים רף בפני מדינה ודורשים ממנה דרישות.

נחמן שי: ואני רק רוצה להזכיר שני דוחות של ה-OECD, שכל הזמן עושה סקרים ובדיקות במדינות החברות.

נחמן שי: כל הזמן, בכל מיני כלים.

נחמן שי: הוא לא שוקל שום שיקול פנימי, פוליטי.

נחמן שי: הוא פשוט זורק לנו את העובדות בפנים.

נחמן שי: שני סקרים שהופיעו בחודשים האחרונים, שני סקרים של ה-OECD.

נחמן שי: אחד, מהחודש שעבר, קובע: בתי-החולים בישראל – הצפופים בעולם המערבי.

נחמן שי: תפוסה – 98%.

נחמן שי: 98%.

נחמן שי: מערכת הבריאות בישראל, כך נכתב, פועלת על קצה גבול היכולת שלה, מתבססת יותר ויותר על מימון פרטי.

נחמן שי: אומנם היא ממוקמת במקום גבוה יחסית לעולם במדדי הבריאות, אבל הולכת ושוקעת, הולכת ושוקעת.

נחמן שי: מערכת הבריאות.

נחמן שי: וזה קורה במדינה שבה תוחלת החיים, תודה לאל, הולכת וגדלה.

נחמן שי: יושב פה השר לאזרחים ותיקים.

נחמן שי: אני בטוח שהוא קם כל בוקר, מברך, כמו שכולנו עושים, אבל הוא רואה – אני לא יודע אם לשמחתו; אני מקווה – שכל יום תוחלת החיים עולה, ובשנת – – –

אורי אורבך: מאז שאני שר הקצב הואץ.

נחמן שי: הואץ בהרבה.

נחמן שי: בשנת 2035 – אני מאחל לך שכבר לא תהיה השר לאזרחים – תוחלת החיים במדינת ישראל, לגברים – תמיד פחות, את יודעת, גברתי – 85, ונשים – 90.

נחמן שי: 90.

גילה גמליאל: עד מאה-ועשרים.

נחמן שי: עד מאה-ועשרים.

נחמן שי: נהדר.

נחמן שי: אבל מי יטפל בהם?

נחמן שי: בעיה ברופאים, בעיה באחיות, בעיה בבתי-החולים.

נחמן שי: הערה אחת.

נחמן שי: הערה שנייה – על שיעור העוני בישראל.

נחמן שי: הערה עצובה – בזה אני מסיים.

נחמן שי: שיעור העוני בישראל הוא הגבוה ביותר מבין הכלכלות המפותחות.

נחמן שי: לא רק שלא התקדמנו מאז הדוח הקודם, אלא אפילו הידרדרנו.

נחמן שי: אנחנו במקום הנמוך ביותר מבין 34 הכלכלות המפותחות.

נחמן שי: ישראל ממשיכה להיות – אני מצטט – אחת המדינות בעלות האי-שוויון הגדול ביותר בהכנסות.

נחמן שי: וכל מה שנעשה – והתקציב הזה הייתה הזדמנות לכך – זה לא קרה.

נחמן שי: נמשיך ונהיה מדינה ענייה.

נחמן שי: תודה, גברתי.

גילה גמליאל: על השנייה.

גילה גמליאל: אני מודה לחבר הכנסת נחמן שי.

גילה גמליאל: יעלה חבר הכנסת אברהים צרצור.

גילה גמליאל: עומדות לרשותך 15 דקות.

גילה גמליאל: אתם יודעים, אתם לא חייבים לנצל את כל 15 הדקות.

גילה גמליאל: זה עד 15 דקות.

אברהים צרצור: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, אתמול דיברתי במסגרת הנאום שלי על כך שהמשבר התקציבי במדינת ישראל הוא תוצר לא מפתיע של שלושה גורמים עיקריים: א.

אברהים צרצור: מדיניות פיסקלית שמרנית, שגורמת לצמיחתה והתבססותה של שכבה דקה של משפחות יזמים ומנהלים המרכזים בידיהם עושר רב.

אברהים צרצור: הגורם השני – מדיניות מיסוי המעצימה אי-שוויון.

אברהים צרצור: על כך דובר בצורה מפורטת במסגרת העשייה של ועדת טרכטנברג.

אברהים צרצור: אם אני רוצה לסכם את הסוגיה הזאת, ממה שהבנתי מהדוח של ועדת טרכטנברג, אני יכול להגיד כך: הם קבעו כלל ברזל – כעומק ההכנסה, כך יהיה עומק המיסוי.

אברהים צרצור: לצערי הרב, המדיניות של ממשלות ישראל לשעבר, וגם ממשלת ישראל הנוכחית, מדיניות המיסוי, היא בניגוד מוחלט להמלצה הזאת של ועדת טרכטנברג, וזה אחד הגורמים של המשבר הכלכלי במדינת ישראל.

אברהים צרצור: והגורם השלישי – מדיניות ביטחון בלתי מבוקרת, שבבסיסה עומדת השליטה המתמשכת של הכיבוש הישראלי בעם הפלסטיני.

אברהים צרצור: הדבר מביא לשפיכת מיליארדי שקלים ללא הצדקה.

אברהים צרצור: אם היו מעבירים את המיליארדים האלה לתוככי מדינת ישראל, המצב היה שונה לגמרי.

אברהים צרצור: היינו בסרט הזה בימיה של ממשלת יצחק רבין.

אברהים צרצור: כשהחליטו להעביר את המיליארדים האלה, כל האוכלוסיות במדינת ישראל, כל אזרחי מדינת ישראל, ללא הבדל, גזע, מין, דת ולאום, הרגישו שיש שינוי.

אברהים צרצור: הם חשו את זה גם במציאות שלהם.

אברהים צרצור: ב.

אברהים צרצור: פועל יוצא מהמגמה הזאת של ממשלות ישראל לדורותיהן הוא היעדר החלטות אסטרטגיות שממקמות את האוכלוסייה הערבית במרכז ההתעניינות הלאומית.

אברהים צרצור: אני אתן דוגמה פשוטה מאוד: בתחילת שנות ה-90, אם אתם זוכרים, לאחר נפילתה של ברית-המועצות, שעריה של רוסיה נפתחו בפני מהגרים יהודים.

אברהים צרצור: הגיעו בצורה פתאומית כמיליון מהגרים יהודים למדינת ישראל, ועל כן ממשלת ישראל החליטה לאשר חוק שנקרא באותן שנים חוק הוול"לים, ודבר שני – פשוט מאוד, להקים ערים שלמות, מאלף עד תיו, מצד אחד, ולפתח יישובים קיימים, כדי לקלוט את הכמות האדירה הזאת שבאה מכיוונה של רוסיה.

אברהים צרצור: באותן שנים ממשלת ישראל החליטה לאשר תוכנית שנקראת "שבעת הכוכבים"; אנחנו קראנו לתוכנית הזאת "תוכנית שבעת השטנים", מסיבה פשוטה מאוד, שהתוכנית הזאת הביאה בחשבון אך ורק את האינטרס העליון של המהגרים היהודים, דבר שהביא להתפתחות ממשית, מואצת, של יישובים קיימים באזור שמאום-אלפחם עד ירושלים, באזור הגיאוגרפי הזה, בלי להתייחס לזכויותיהם של עשרות ומאות אלפי ערבים שחיים באזור שנקרא המשולש הערבי עד היום הזה.

אברהים צרצור: למי שלא יודע למה האזור הזה נקרא המשולש הערבי מאז קום המדינה ועד היום, זה כי הרוב באזור הזה הוא ערבי.

אברהים צרצור: אף ש"תוכנית שבעת הכוכבים" הזרימה לאזור הזה אולי עשרות אלפים, מאות אלפים, של יהודים מהגרים, עדיין הרוב של האזרחים באזור הזה נוטה לכיוונם של הערבים.

אברהים צרצור: לצערי הרב, העובדה הזאת הביאה לכך שהערבים נמצאים במצב של קורבן, היעדר החלטות אסטרטגיות שממקמות את האוכלוסייה הערבית במרכז ההתעניינות הלאומית.

אברהים צרצור: אנחנו לא נמצאים במרכז התכנון הלאומי של מדינת ישראל, בכל תחומי החיים, וזה חבל, שהרי אנחנו לא נתאדה, בסופו של דבר, אנחנו נישאר חלק אינטגרלי של הישות הזאת, עד שהאל יחליט אחרת, אבל כל עוד אנחנו נמצאים פה, אנחנו צריכים לקבל את מלוא הזכויות שלנו, כדי להרגיש רגועים לפחות.

אברהים צרצור: הסיבה השלישית, גברתי היושבת-ראש:

אברהים צרצור: היעדר נכונות לבצע החלטות ממשלתיות וחוקים שונים המחייבים נקיטת צעדים ממשיים לסגירת הפערים או פתרון בעיות כמעט כרוניות בכל תחומי החיים; תכנון בנייה, קרקעות, תשתיות, שירותים, תעשייה, אבטלה, עוני וכו'.

אברהים צרצור: אלה הסיבות שאני יכול למנות עכשיו בקצרה, על קצה המזלג, לכך שאנחנו באמת חיים במצב נורא ביותר, שמחייב שינוי ממשי.

אברהים צרצור: ועל כן, ועל בסיס הנתונים האלה, והעובדות האלה, ברצוני להפנות את תשומת הלב שלכם לכמה מהמאפיינים של החברה הערבית במדינת ישראל: א.

אברהים צרצור: 54% מהמשפחות הערבית חיות מתחת לקו העוני, לעומת אך ורק 15% מהמשפחות היהודיות; ב.

אברהים צרצור: 22% מהנשים הערביות מועסקות, לעומת יותר מ-59% מהנשים היהודיות; ג.

אברהים צרצור: 60% מ-22% הנשים הערביות המועסקות במשק נקלטו בשני תחומים – התחום של החינוך, והתחום של הבריאות.

אברהים צרצור: היינו, הנשים הערביות נעדרות מיותר מ-80% מהמסגרות האחרות ומתחומי העבודה האחרים במדינת ישראל; ד.

אברהים צרצור: ממוצע ההכנסה של עובד ערבי הוא כ-5,000 שקלים, לעומת 9,000 שקלים של עובד יהודי; ה.

אברהים צרצור: אחוז האקדמאים שנקלטו בסקטור הציבורי והפרטי הוא נמוך מאוד; ו.

אברהים צרצור: אחוז האבטלה בחברה הערבית הגיע ליותר – ליותר – ותשמעו את האחוז הזה, את המספר הזה – ליותר מ-24%.

אברהים צרצור: בסוף – בעיות תכנון ובנייה חברתיות, תשתיות ממאירות, הן אחד המאפיינים של האוכלוסייה הערבית במדינת ישראל.

אברהים צרצור: אז כפי שאתם רואים – ואני רק נתתי לכם כמה דוגמאות על קצה המזלג; אם רוצים לפרט אז יש מאות של פריטים ופרטים שזועקים לשמים ומחייבים את ממשלות ישראל, ואת ממשלת ישראל הנוכחית, להביא אותם בחשבון, אם הם רוצים שהערבים ירגישו אכן חלק אינטגרלי של המדינה הזאת, ולא כנטל או כאיום, כפי שלצערי הרב הרבה, הרבה הרבה – חלק לא מבוטל ממדיניות מדינת ישראל, מתושבי ישראל היהודים, וגם ממשלות ישראל – ממשיכים להאמין בכך.

אברהים צרצור: כדי לשנות מצב זה, רבותי חברי הכנסת, ממשלת ישראל חייבת לנקוט כמה צעדים.

אברהים צרצור: קודם כול, לשנות דיסק.

אברהים צרצור: אני מאמין שבלי שממשלת ישראל תשנה דיסק, ותתחיל להסתכל ולהתייחס לערבים אזרחי מדינת ישראל כאזרחים שווים, ולא כאיום, ולא כנטל, נמשיך לסחוב מאחורינו את המשא הזה, שפשוט מאוד יזרע את הדרך בפנינו במוקשים שיכולים להתפוצץ אל מול כולנו, ואני מדבר על פיצוץ שלא יפגע אך ורק באוכלוסייה הערבית, אלא יפגע בכל האוכלוסיות במדינת ישראל.

אברהים צרצור: וכדי לשנות מצב זה צריכים לשנות דיסק, כפי שאמרתי, ולהבין כי שיפור המצב בחברה הערבית יהיה לטובת ישראל, וההפך גם הוא נכון, ועל כן, יש צורך בנקיטת הרבה צעדים, בעצם, אבל אני לא אפרט – בכל התחומים, בכל תחומי החיים, ובעיקר בנושא החברתי, בנושא הכלכלי, בנושא של תעשייה, בנושא של לחימה עיקשת באחוזי העוני בקרב האוכלוסייה הערבית, בעידוד השקעות; יש נכונות, ויש אפשרות באמת לעודד השקעות מהסוג הזה.

אברהים צרצור: יש אפשרות, יש פוטנציאל, קיים במגזר הערבי ובאוכלוסייה הערבית, שיכול להקפיץ את החברה הזאת לממדים אדירים, אם ממשלת ישראל תחליט ברגע מסוים לתת לאוכלוסייה הזאת אכן להתקדם בצורה מסודרת.

אברהים צרצור: לסיכום, אני חוזר ומדגיש, ישראל צריכה להבין כי כעומק השוויון יהיה עומק הפיוס בין ערבים ליהודים במדינת ישראל.

אברהים צרצור: החלטה נמצאת בידיכם, ממשלת ישראל, ולא בידינו.

אברהים צרצור: תודה, גברתי.

גילה גמליאל: אני מודה לחבר הכנסת אברהים צרצור.

גילה גמליאל: יעלה חבר הכנסת מוחמד ברכה.

גילה גמליאל: עומדת לרשותך 15 דקות.

מוחמד ברכה: גברתי היושבת-ראש, כנסת נכבדה, אם נעיף מבט בספר התקציב, אנחנו יכולים לשקוע בתוך הפרטים והסעיפים.

מוחמד ברכה: אם אנחנו נתמקד בשני עמודים, שהם יסודות התקציב, אנחנו יכולים לגבש ראייה או תפיסה של סדר העדיפויות האמיתי שקיים בתוך התקציב הזה.

מוחמד ברכה: ואני מתייחס בעיקר לתקציב הביטחון.

מוחמד ברכה: המבנה של התקציב בעצם מבטא זה עשרות שנים – זה לא מהיום ולא מאתמול – את מדיניות הממשלה, שנשענת על האדרת הכוח.

מוחמד ברכה: כולנו היינו עדים בימים האחרונים למה שקרוי השוויון בנטל, שבבסיסו הפיכת השירות הצבאי לערך האזרחי העליון או למעין שער לקבלת זכויות אזרחיות, דבר שאינו מקובל עלינו.

מוחמד ברכה: מנסים לתת לזה עטיפה של כאילו נגד חרדים, נגד ערבים, אבל האמת היא שזו השקפה שמכה שורשים עמוק בתוך החשיבה הממלכתית הציונית במדינת ישראל.

מוחמד ברכה: תקציב הביטחון, אם במישרין או בעקיפין, אוכל 32% מהתקציב כולו.

מוחמד ברכה: 32%.

מוחמד ברכה: מה קרה, סגן שר האוצר?

מוחמד ברכה: סגן שר האוצר אמר, אגב, לפני כמה שבועות – שבועיים-שלושה – שהתקציב השלישי – – –

דוד צור: לעניין של השירות – מה עם השירות האזרחי?

מוחמד ברכה: לא, אני לא רוצה, יש לי מעט זמן, אני חושב.

מוחמד ברכה: הייתה לנו הזדמנות לדבר על זה.

מוחמד ברכה: באמת יש לי הרבה מה להגיד.

מוחמד ברכה: הוא אמר משהו על כך שהתקציב השלישי הוא התקציב שהולך לכיסוי חובות ועמלות.

מוחמד ברכה: עיקר החובות והעמלות קשורים ביבוא הצבאי, קשורים בצבא.

מוחמד ברכה: ואם עושים את החישוב הנכון אז 32% של תקציב הביטחון, שזה כולל התנחלויות, כולל הטבות וכו' וכו', ואם מוסיפים לזה את החלק של הביטחון בחובות ובעמלות אנחנו נגיע לכך ש-48% מהתקציב הולך על הביטחון; מה שקרוי הביטחון וגרורותיו, כולל הכיבוש, כולל ההתנחלויות, כולל החימוש, כולל וכו' וכו'.

מוחמד ברכה: זה דבר שאין לו אח ורע בשום מקום בעולם.

מוחמד ברכה: זה לא תקלה.

מוחמד ברכה: זה לא תקלה חד-פעמית.

מוחמד ברכה: זה ביטוי של התפיסה האידיאולוגית ששולטת במדינה, ללא קשר איזו ממשלה מכהנת.

מוחמד ברכה: יש אידיאולוגיה מכוונת שבנויה על הכוח ועל הצבא.

מוחמד ברכה: דיברו בהתחלה, עוד לפני שגיבשו את התקציב בתוך הממשלה, על כך שרוצים לקצץ 3 מיליארד מתקציב הביטחון, שזה ממש בדיחה.

מוחמד ברכה: רק לפני יומיים התבשרנו שהיה דיון בוועדת הכספים על מנת להוסיף מיליארד.

מוחמד ברכה: ואני אומר לכם, הניסיון של כל הקיצוצים שהיו בשנים האחרונות הוא, שבמהלך שנת התקציב ועדת הכספים הופכת למעין חותמת גומי לאישור העברות תקציביות שבסופו של דבר מבטלות את הקיצוץ ומעלות את תקציב הביטחון.

מוחמד ברכה: אני חושב שכל עוד ממשלות ישראל אינן נוקטות מדיניות של חיים, באופציית החיים, של ללכת לכיוון של שלום, לכיוון של הבנה, לכיוון של דו-קיום באזור ובתוך המדינה, אנחנו נמשיך לסבול מהדמגוגיה הזאת שהגב אל הקיר וצריך להגן על הקיום.

מוחמד ברכה: אין פה הגנה על הקיום.

מוחמד ברכה: יש פה הגנה על הכיבוש.

מוחמד ברכה: יש פה הגנה על שליטה על עם אחר.

מוחמד ברכה: יש פה הגנה על התנחלויות, שבסופו של דבר כולם יודעים, כולם יודעים, כולל אלה שיושבים סביב שולחן הממשלה, שההתנחלויות האלה אין להן זכות קיום והן לא ימשיכו להתקיים.

מוחמד ברכה: בישראל יש שתי מדינות – או שלוש מדינות, אבל שתי מדינות בעיקר: מדינת העשירים ומדינת העניים.

מוחמד ברכה: במדינת העשירים אנחנו יכולים לראות, גברתי היושבת-ראש, שיש כ-500, 500 האנשים העשירים ביותר בארץ, שצברו רק בשנה האחרונה 10 מיליארד שקל נוספים להונם.

מוחמד ברכה: הונם הכולל של אותם 500 הוא 94 מיליארד דולר, שזה תקציב המדינה – 1.5; 150% של תקציב המדינה כולו שאנחנו עומדים לאשר כאן היום ועכשיו.

מוחמד ברכה: ההון של 500 העשירים ביותר במדינת ישראל, שצברו רק בשנה האחרונה תוספת רווח של 10 מיליארד שקל.

מוחמד ברכה: 57 מההון הזה של ה-94 מיליארד נמצא בידי 24 העשירים ביותר.

מוחמד ברכה: זה אומר הכול על השיטה.

מוחמד ברכה: לפני יומיים דיברנו על איך לפתור את המצוקות.

מוחמד ברכה: אני נגעתי בשלוש סוגיות: הסוגיה של המסים שלא שולמו, כפי שזה בא לידי ביטוי בישיבה של הוועדה לביקורת המדינה ביום שני בהשתתפות שר האוצר, שר הרווחה ומבקר המדינה.

מוחמד ברכה: שם התברר שנושים למיניהם – חייבים 20 מיליארד שקל מסים למדינה.

מוחמד ברכה: אלה כמובן אינם מקבלי שכר מינימום, שלא מגיעים לסף המס בכלל.

מוחמד ברכה: הם לא האנשים שמקבלים את ממוצע ההכנסה של קרוב ל-9,000.

מוחמד ברכה: אנחנו יודעים מי לא משלם: אותן חברות פיקטיביות שמוקמות היום, פושטות רגל מחר, משאירים את הזה, ואחר כך הולך לחברה חדשה וכו' וכו'.

מוחמד ברכה: אלה דברים שהסביר כאן מעל הדוכן הזה יושב-ראש הוועדה לביקורת המדינה.

מוחמד ברכה: 20 מיליארד שקל.

מוחמד ברכה: זה – 1. 2.

מוחמד ברכה: חמש חברות מקבלות פטור ממס בשיעור של 16 מיליארד שקל, גברתי.

מוחמד ברכה: 16 מיליארד שקל לחמש חברות.

מוחמד ברכה: אחת מהן, חברת "טבע", קיבלה בשנים האחרונות מהמדינה פטור בשיעור של 3.3 מיליארד שקל, בזמן שהיא הפיקה רווחים רק ב-2011 – 4.4 מיליארד.

מוחמד ברכה: היא קיבלה מהמדינה 3.3, והרוויחה בשנה אחת 4.4.

מוחמד ברכה: ואם נרצה לעשות אנלוגיה כלשהי – הקיצוץ בקצבאות הילדים, שאמור כביכול לחסוך לקופת המדינה 2.9 מיליארד, בעצם זה מתכסה רק על סעיף אחד: לא לתת פטור בשיעור של 3.3 מיליארד למי שמרוויח 4.4 מיליארד.

מוחמד ברכה: מה זה אומר?

מוחמד ברכה: זה אומר הכול על כל השיטה.

מוחמד ברכה: המקור השלישי – מה שאמרנו, וגם על זה אין ויכוח, לא במשרד האוצר ולא בשום משרד אחר, שמתוך קרוב ל-120 מיליארד שקל של רווחים כלואים באו לעשות הסדר על 30 מיליארד.

מוחמד ברכה: המדינה נתנה פטור לאותם בעלי רווחים כלואים, נתנה פטור בשיעור רק של 27 מיליארד וביקשה מהם לשלם 3 מיליארד שקל.

מוחמד ברכה: פטור 27, ככה.

מוחמד ברכה: אז תיקחו את שלושת המספרים האלה, זה תרגיל של חיבור של כיתה א': 27 פלוס 20 פלוס 16 = 63 מיליארד שקל.

מוחמד ברכה: אני אומר לכם, אם הכסף הזה היה נכנס לקופת המדינה היה גן-עדן, ממש גן-עדן.

מוחמד ברכה: לא היו בעיות לשר הרווחה ולא לשר החינוך ולא לשר לאזרחים הוותיקים ולא לשר – לשום דבר.

מוחמד ברכה: 63 מיליארד.

מוחמד ברכה: זה זמין, זה ביד.

מוחמד ברכה: ועל מדינת העניים – 25% מהאוכלוסייה חיים מתחת לקו העוני; 20% מהמשפחות מתחת לקו העוני, 35% מהילדים מתחת לקו העוני.

מוחמד ברכה: זאת אומרת, אם לוקחים את המספר של 25% מהאוכלוסייה, אנחנו נראה שהממוצע כאילו – אני לא רוצה להגיד נמוך, המילה נמוך היא לא נכונה, כל עני הוא עולם ומלואו.

מוחמד ברכה: אבל רואים שעיקר הסבל בגלל העוני הוא בקרב הילדים.

מוחמד ברכה: 35% מהילדים חיים מתחת לקו העוני.

מוחמד ברכה: וכשעושים את הדיפרנציאציה, את ההבדלה בין היהודים לערבים, מוצאים שהאוכלוסייה הערבית, שיעור העוני שם הוא 56%, וכ-67% – ריבונו של עולם – מהילדים הערבים חיים מתחת לקו העוני.

מוחמד ברכה: כל המשנות הגזעניות, הפאשיסטיות, הנמוכות, השפלות לא יכולות אפילו להצדיק מספר כזה.

מוחמד ברכה: שני-שלישים פלוס 1%, 67% מכלל הילדים הערבים חיים מתחת לקו העוני.

מוחמד ברכה: מי יכול להגיד שזו תקלה, ואם לבקש מאתנו רק ביטוי של רצון טוב: תגידו ככה, תגידו ככה, תגידו שירות לאומי, תגידו שירות אזרחי – ריבונו של עולם, בואו נתחיל את החשבון ממקום אחר.

מוחמד ברכה: אתם מתחילים את החשבון מהרגע שמישהו צריך לירות בחברון?

מוחמד ברכה: בואו נתחיל את החשבון מטיפת-החלב שמגיעה לכל ילד.

מוחמד ברכה: אבל המספרים עוד מדהימים יותר: 50% מהשכירים, גברתי היושבת-ראש, 50% מהשכירים מקבלים עד 75% מהשכר הממוצע.

מוחמד ברכה: 33% מהשכירים שעובדים מקבלים עד שכר מינימום.

מוחמד ברכה: 38% מהכנסות המשפחות העניות הן מקצבאות הילדים, זאת אומרת, תשלומי העברה, ועכשיו רוצים דווקא לפגוע בזה.

מוחמד ברכה: לכן, המושגים של אבטלה, כשרואים את העומק של המצוקה, משתנים.

מוחמד ברכה: המושגים של תעסוקה, שכאילו יש עלייה בתעסוקה, מקבלים ממד אחר כשרואים את אותם אנשים שמועסקים: איפה הם חיים, באיזה מקום מתחת לקו העוני או ליד קו העוני, קצת מעל או קצת מתחת.

מוחמד ברכה: הדברים בעצם אומרים – המספרים לפעמים מטעים כשאומרים שאחוז האבטלה הוא 6%, או אחוז התעסוקה הוא כביכול 94%.

מוחמד ברכה: צריך להסתכל על 50% מהמועסקים שמקבלים שלושת-רבעי השכר הממוצע.

מוחמד ברכה: שלושת-רבעי השכר הממוצע.

מוחמד ברכה: זאת אומרת, המספרים יכולים להיות נחמדים, יש תעסוקה כמעט מלאה, זאת אומרת, אבטלה של 5% או 6% – זה לא נחשב אבטלה בשום מקום בעולם, זה נחשב שזה אנשים שלא יכולים לעבוד מטבע הדברים.

מוחמד ברכה: עכשיו, אם מפרקים – ואני לא יודע אם אמרת את זה, חבר הכנסת צרצור, דיברנו לפני שעלית לדוכן – אם מפרקים את האבטלה בין יהודים לערבים אז נכון, יש ירידה באבטלה בקרב היהודים, יש עלייה בקרב הערבים.

מוחמד ברכה: צורת החישוב של האבטלה גם מטעה.

מוחמד ברכה: יישוב שיש בו פחות מ-2,000 אנשים, יישוב שאין בו שירות תעסוקה, אדם שלא עבד שישה חודשים רצוף, הוא מייד נפלט מנתוני האבטלה.

מוחמד ברכה: זאת אומרת, כשמדברים על 5% או 18% מהערבים מובטלים, אנחנו בעצם מדברים על קרוב ל-30%.

מוחמד ברכה: קרוב ל-30%.

מוחמד ברכה: זו מכת מדינה.

מוחמד ברכה: תעסוקה של ערבים זה לא טובה, זה ערך חברתי, זה ערך כלכלי בסופו של דבר, שיכול לתת את אותותיו כלפי כל הציבור.

מוחמד ברכה: לכן, כל קיצוץ יפגע בשכבות הכי חלשות.

מוחמד ברכה: לענייננו, זה יפגע בציבור הערבי.

מוחמד ברכה: הזמן שלי עומד להסתיים בעוד דקה ומשהו ואני עוד לא דיברתי על חינוך; לא דיברתי על העובדה ש-26.9% מהתלמידים הם ערבים, בזמן שההפרש בין מה שמשקיעה המדינה בתלמיד אחד – ההפרש נע בין 6,000 ל-11,000 שקל בשנה בין תלמיד ערבי לתלמיד יהודי.

מוחמד ברכה: זה מתחיל משם.

מוחמד ברכה: אנחנו מדברים על ההשקעה השוטפת, אנחנו עוד לא מדברים על מחסור בכיתות לימוד.

מוחמד ברכה: ואז, כשאתה הולך למשרד החינוך, הוא אומר: אחת הבעיות בבניית בתי-ספר זה העניין של הפשרת קרקעות.

מוחמד ברכה: מי אמור להפשיר את הקרקעות, אני או צרפת או מצרים?

מוחמד ברכה: מי?

מוחמד ברכה: כאילו שיש ישות אוטונומית שנקראת משרד החינוך, ויש ישות אוטונומית שנקראת מינהל מקרקעי ישראל.

מוחמד ברכה: זה הכול המדינה, הכול בכפיפה אחת; הכול בשליטה, הכול תחת האחריות של הממשלה ושל ראש הממשלה.

מוחמד ברכה: ואז, רוצים שאנחנו נרוץ ממשרד החינוך למינהל מקרקעי ישראל.

מוחמד ברכה: מינהל מקרקעי ישראל אומר לך לא ואומר לך כן.

מוחמד ברכה: מה זה?

מוחמד ברכה: זה מדינה או חלטורה?

מוחמד ברכה: מה זה?

גילה גמליאל: משפט אחרון.

מוחמד ברכה: גברתי היושבת-ראש, התקציב ביסודו מבטא שיטה כלכלית קיצונית, קפיטליסטית קיצונית, שמביאה צמיחה סבירה למדינה מפותחת כמו מדינת ישראל, אבל הצמיחה הזאת אינה נפרסת על כלל הציבור; היא הולכת לכיסה של שכבה דקיקה של עשירים ובעלי חברות.

מוחמד ברכה: בכל מקום בעולם, נורמלי, כשמדברים על 4%–5% צמיחה, אתה צריך להניח שהתעסוקה תעלה ב-5%, העוני ירד ב-5%, פחות או יותר.

מוחמד ברכה: פה העוני מתרחב או מעמיק, וגם המספר מטעה – אני מסיים – זאת אומרת גם כשהמספרים לא יורדים, מספר העניים, אתה יכול למצוא שאנשים שקעו יותר ויותר מתחת לקו העוני.

מוחמד ברכה: מספיק שאני אגיד מספר, ובזה אני מסיים: כשמשלמים תשלומי העברה למשפחות עניות בקרב הציבור היהודי, 35% מהם עולים מעל לקו העוני כשמשלמים ליהודים.

מוחמד ברכה: כשמשלמים לערבים תשלומי העברה, רק 14% עולים מעל לקו העוני.

מוחמד ברכה: זה אומר שיש עניים שנמצאים למטה למטה, בתחתית.

מוחמד ברכה: ולכן – – –

באסל גטאס: זה אומר גם שמקבלים ביטוח לאומי – – – קצבאות ילדים.

מוחמד ברכה: כן, כן.

גילה גמליאל: תודה.

מוחמד ברכה: ולכן, העניין הוא לא מספר זה או מספר אחר.

מוחמד ברכה: אדוני סגן שר האוצר, השיטה היא אכזרית, השיטה היא מפלה, השיטה היא ברוטלית, ואני חושב שהשיטה הקפיטליסטית היא מקור כל החוליים, בנוסף למדיניות הכוח והכיבושים וההתנחלויות.

מוחמד ברכה: תודה רבה.

גילה גמליאל: תודה רבה לחבר הכנסת מוחמד ברכה.

גילה גמליאל: תעלה חברת הכנסת תמר זנדברג.

גילה גמליאל: עומדות לרשותך 15 דקות.

תמר זנדברג: תודה.

תמר זנדברג: גברתי היושבת-ראש, חברות וחברים, מילים רבות נשפכו כאן מעל הדוכן ביומיים האחרונים, ועוד ממשיכות להישפך, והן מצטרפות למילים רבות שנשפכו בשבועות האחרונים באופן כללי על המדיניות הכלכלית-חברתית של הממשלה, שבאה לידי ביטוי גם בתקציב הזה.

תמר זנדברג: אני, באופן אישי, תיארתי כמה פעמים גם את הקשר בין המדיניות הזאת לבין מה שקרה בציבור במסגרת המחאה, מחאת הגז מה שנקרא, ואת כל הלך הרוח הציבורי שבמסגרתו מדיניות הממשלה הזאת, שאנחנו רואים אותה כהמשך ישיר למדיניות הממשלה הקודמת, נענתה – או נכון יותר לומר לא נענתה – לדרישות המחאה החברתית; לא עמדה בהבטחותיה שלה, בין היתר למעמד הביניים ואחרות, דרך המיסוי – צעדי מדיניות שונים שתיארו כאן הרבה לפני.

תמר זנדברג: אני רוצה לנצל את ההזדמנות הזאת, את הבמה הזאת, ולהזהיר מפני משהו עמוק הרבה יותר שבא לידי ביטוי בסופו של דבר במדיניות הזאת, אבל יש לו שורשים עמוקים יותר בתהליך שעובר על ישראל.

תמר זנדברג: אני רוצה להזהיר מפני מעבר לשיטת שלטון אחרת, שכבר לא תהיה שיטת שלטון דמוקרטית, שבה כאן, בבית הזה, נקבעים קווי המדיניות שיובילו את המשק ואת החברה הישראלית, אלא לעבור לשלטון שנקרא פלוטוקרטיה.

תמר זנדברג: פלוטוקרטיה – אני מצטטת הגדרה מתוך "ויקיפדיה", פשוט וקל לכל אחת ואחד להבין: "שיטת ממשל בלתי דמוקרטית שבה הכוח השלטוני מצוי בידי בעלי ההון".

תמר זנדברג: השיטה הזאת מתאפיינת ב"ריכוזיות גבוהה והימצאות השליטה בידי קבוצה קטנה של האוכלוסייה" שגם, כמובן, עוסקת בשימור כוחה.

תמר זנדברג: פלוטוקרטיה – מדברים הרבה על קשרי הון–שלטון, על האופן שבו בעלי ההון יכולים להשפיע על נציגי השלטון ובאמצעות כך להביא החלטות שתשחקנה לידיים שלהם ויהיו טובות יותר כלפיהם.

תמר זנדברג: אני רוצה להזהיר מפני מצב שזה כבר לא קשרי הון–שלטון, אלא פשוט ההון מחליף את השלטון ונכנס במקומו לשלוט, ומשחק במקומו, ומקבל החלטות במקומו, ושולט בעצם על כל מה שמניע את המשק, ובאמצעות זה גם על החברה.

תמר זנדברג: ואני רוצה טיפה לפרט.

מיקי לוי: 1996.

תמר זנדברג: כן, לפני כמעט – עוד מעט 20 שנה.

תמר זנדברג: חברות שנמסרו, והיו על כך סרטים, בין היתר שחבר כנסת כאן, ממפלגת העבודה, עשה, על באיזה אופן התבצעה העסקה הזאת, באיזה מחיר ותוך כדי אילו קשרים, ובין היתר גם שחיתות לא נעדרה מהם.

תמר זנדברג: נמסרו כמעט ללא תמורה.

תמר זנדברג: זה היו משאבי ים-המלח, היום אנחנו נמצאים בדיון על משאבי הגז, בדיון ציבורי עמוק שעדיין לא הסתיים, על משאבי הגז.

תמר זנדברג: משאבים אחרים זה הפוספטים, המים – התפלת המים שנמצאת ממש בימים אלה קצת מתחת לרדאר הציבורי, אבל גם כן בתהליך של מעבר מבעלות המדינה לידיים פרטיות.

תמר זנדברג: והמצב הזה הגיע עד כדי כך שהמדינה באה בדברים, במשא-ומתן, עם אותן חברות על תשלומי המסים שהן צריכות לשלם.

תמר זנדברג: בימי ועדת ששינסקי, עוד אפילו טרם היותי חברת כנסת, יש כאן כאלה שזוכרים, מה הייתה הטענה העיקרית של אותם טייקונים בבוא המדינה לשנות את הסדרי המסים?

תמר זנדברג: צריך לעמוד בהסכמים, בעסקה.

תמר זנדברג: כאילו שהיחסים בין מדינה לבין אנשים שחייבים לה תשלום מסים על-פי חוק זה איזושהי עסקה שיש לה צדדים שצריכים לעמוד בהם.

תמר זנדברג: הדבר השני שיש עליו השתלטות, וזה במורד שרשרת המעבר לפלוטוקרטיה, זה הבנקאות.

תמר זנדברג: הכסף.

מיקי לוי: אפשר להפריד תמלוגים ומסים.

תמר זנדברג: בהחלט.

תמר זנדברג: אנחנו טענו שמדובר בתמלוגים ומסים, אבל טענת הנגד הייתה: עסקאות צריך לכבד.

תמר זנדברג: יחצני הטייקונים רצו והשתמשו בססמה הזאת בכל מקום.

תמר זנדברג: מטרתי לומר שזה לא מקרה שהם השתמשו במילה "עסקה" במקום "תמלוגים" או "מס", כי תמלוג או מס זה דבר שבעל חוב חייב לשלם מתוקף חוק.

תמר זנדברג: עסקה זה דבר בין שני צדדים שווים, ולא זו היא מערכת היחסים בין מדינה לבין חייבי מס.

תמר זנדברג: זו טענתי.

תמר זנדברג: המקום השני שאפשר לראות בו את התקרבות הפלוטוקרטיה, כמו שאני מכנה אותה, זה הבנקאות, הבעלות על הכסף שלנו, של הציבור.

תמר זנדברג: בשנות ה-80 המדינה הלאימה את הבנקים בדיוק מהסיבה שעוד מעט נגיע אליה, שקריסה לא רק אפשרית, אלא קריסה בפועל שלהם, מסכנת את הכסף שנמצא בידי כל הציבור, ואנשים, אזרחים ומשקי בית פשטו את הרגל, והייתה הבנה שאי-אפשר לתת למצב הזה להימשך.

תמר זנדברג: אבל לאט-לאט הבעלות, האחוזים והשליטה, גם במערכת הבנקאות, חוזרת לידי אותם בעלי הון וטייקונים.

תמר זנדברג: אם היום זה בנק לאומי, הבין-לאומי, מזרחי-טפחות וגם בנק הפועלים, שחוזרים לידיהם של בעלי הון שאוחזים בכסף שלנו, ולא רק שאוחזים בכסף שלנו, ולא רק שהם אלה שנותנים לנו את ההלוואות, את המשכנתאות, ואנחנו משלמים להם את הריבית, עוד מעט נגיע ונראה שהם גם נותנים את ההלוואות אחד לשני, במסגרת הרבה מהדיונים שהתנהלו בין היתר כאן, במסגרת ועדות הריכוזיות ואחרות.

תמר זנדברג: התחום הבא, שהוא מאוד חשוב ואסטרטגי, שחלה עליו לאט-לאט השתלטות והוא מאוד רלוונטי לפלוטוקרטיה, הוא תחום התקשורת.

תמר זנדברג: אותם בעלי הון שולטים גם באמצעי התקשורת, כלומר, במילים אחרות, שולטים על מה שאנחנו שומעים ושולטים על מה שאנחנו יודעים ויודעות, על המידע שאנחנו מקבלים.

תמר זנדברג: ולכן, כמובן, פוחת ופוחת הסיכוי שנמצא באמצעי התקשורת האלה תחקירים על עסקיהם של אותם בעלי ההון.

תמר זנדברג: לעומת זאת גובר והולך הסיכוי שנמצא שם ביקורת עלינו, פוליטיקאים ופוליטיקאיות.

תמר זנדברג: אם זה שחיתות העציץ או אם זה "שחיתות" בתקציב שניתן לנו, חברות וחברי הכנסת, לצורך מילוי תפקידנו הציבורי, או אם זה השחיתות בפריימריז במפלגות הדמוקרטיות.

תמר זנדברג: תחקירים כאלה אנחנו נמצא ללא סוף באמצעי התקשורת, בצד סיפורים פרטיים, אנקדוטות – התינוק, חס וחלילה, לא עלינו, שנשרף, הקשישה, שחס וחלילה, שוב לא עלינו, נספתה באיזה טרגדיה.

תמר זנדברג: זה מה שאנחנו נמצא באמצעי התקשורת.

תמר זנדברג: או תחקירים על הפוליטיקה ועל הדמוקרטיה, או סיפורים אישיים שכביכול אין להם הקשר, אין להם רקע, אין להם מדיניות.

תמר זנדברג: וככה לאט-לאט המידע שנמסר לנו בתקשורת הופך להיות פחות ופחות קשור למציאות שמניעה את חיינו, למציאות כפי שאנחנו מכירים אותה, והופך יותר ויותר להיות כמו בספרים על האח הגדול, או כמו בסיפורים על ה"פראבדה", רק שמי ששולט במידע הזה זה לא המדינה, לא הטוטלית ולא הדמוקרטית, אלא פשוט מאוד בעלי ההון.

תמר זנדברג: ולאחר מכן, הדבר הבא שהשתלטנו עליו באמצעות אותם טייקונים ובעלי הון זה רשתות השיווק והמסחר.

תמר זנדברג: עכשיו הם שולטים לא רק על הכסף שלנו ולא רק על המידע שלנו, אלא גם על האוכל שלנו, על מה שאנחנו אוכלים ושותים.

תמר זנדברג: דיברו בדיוני הריכוזיות על ההבדל בין אחזקות פיננסיות וריאליות, אבל בואו נדבר על עוד היבט; כאשר בעלי הון משתלטים על רשתות שיווק ומסחר, בדרך כלל במקום הגברת התחרותיות, שזו הייתה המטרה המקורית, קורה בדיוק הדבר ההפוך.

תמר זנדברג: מצד אחד המחירים עולים, עד כדי כך שאנחנו היום נמצאים במצב שוועדת קדמי – ושמעתי אותך, גברתי היושבת-ראש, היום בבוקר בנושא ועדות המזון – המחירים עולים ברשתות השיווק במקום לרדת, דווקא כשנכנסה כביכול התחרות.

תמר זנדברג: ולא רק זה, המחירים של מה עולים?

תמר זנדברג: המחירים של האוכל הזבלי, הג'אנק-פוד, מה שנקרא, שנחשו מי מייצר אותו, במאמר מוסגר, אלה דווקא הולכים ומוזלים, ולעומת זאת מחירי הפירות והירקות, האוכל הטבעי, אותם הדברים שבישראל תמיד התגאינו בהם, שיש לנו אוכל טבעי, טרי וזול, דווקא המחירים האלה הולכים ועולים לאט-לאט.

תמר זנדברג: ומנגד, ויחד, יד ביד עם עליית המחירים שלנו, כצרכנים, הולך וקורה עוד דבר, וזה אנחנו כעובדות וכעובדים של אותן רשתות שיווק – שכרנו שם הולך ונשחק.

תמר זנדברג: אנחנו עוברים להעסקה קבלנית, העסקים שנמצאים בבעלות אותם טייקונים, בין אם זה "שופרסל", "הוט", "פלאפון", כל המקומות האלה מונעים ומסכלים התארגנויות עובדים.

תמר זנדברג: במילים אחרות, התחרות הזאת, כביכול, לא עוזרת לנו בכלום, אלא רק להפך.

תמר זנדברג: רוצים עוד משהו?

תמר זנדברג: נלך לדיור.

תמר זנדברג: לפני דיבר כאן חבר הכנסת מוחמד ברכה, אמר שהדיור, הפשרת הקרקעות, היא בבעלות המדינה.

תמר זנדברג: ובכן, זה רק חצי נכון, כי הרי כל חברות הבנייה והנדל"ן שלהן נמסרים המכרזים לבניות אותן שכונות ואותן יחידות מגורים שאנחנו גרים בהן – נחשו בבעלות מי הן – "שיכון ובינוי", "דלק נדל"ן", "אפריקה ישראל למגורים"; ניחשתם נכון, אותם טייקונים שבבעלותם אמצעי התקשורת והאנרגיה, וכל מה שדיברנו קודם.

תמר זנדברג: אם כן, הולך ונוצר לנו כאן מעמד חדש.

תמר זנדברג: זה מעמד מאוד מאוד קטן, אבל זה מעמד עם כוח כמעט בלתי מוגבל, שמחזיק בידיו ממש בפועל את מוסדות המדינה.

תמר זנדברג: הם שולטים על המשאבים והאנרגיה, הם קובעים מה נדע ומה נחשוב במידה מסוימת, הם מוכרים לנו את הסלולר, את רשתות השיווק, את הדירות שלנו.

תמר זנדברג: הם נותנים לנו את ההלוואות בבנק, והם גם נותנים הלוואות אחד לשני, ולקינוח גם מתחמקים מתשלומי מסים ודואגים לעצמם להסדרי חוב, ולמדינה אין ברירה, כי נוצר כאן דבר שנקרא בעגה Too big to fall, כלומר אנחנו לא יכולים, כביכול, להרשות לעצמנו שאותו טייקון יעזוב כאן.

תמר זנדברג: מה עושות אותן חברות?

תמר זנדברג: האם הן ממלאות את תפקידן המקורי ופועלות להטבת השירות, להגברת היעילות, להגברת התחרות?

תמר זנדברג: מובן שלא.

תמר זנדברג: בדיוק להפך, הן עושות כל שביכולתן כדי לצמצם כמה שיותר את מה שהם נותנים לנו כצרכנים וצרכניות, ולצמצם כמה שיותר את מה שהם מעניקים לנו כעובדות וכעובדים, וכמובן במקביל לגבות מאתנו כמה שיותר כמשלמים.

תמר זנדברג: עכשיו, במצב הזה, חברות וחברים, כבר לא משנה מי מהם – אם לא יהיה אחד, זה יהיה השני.

תמר זנדברג: זה מועדון סגור שאין תחרות בינו לבין עצמו.

תמר זנדברג: זה מעמד שלם, שנוצר, שכאמור קראנו לו פלוטוקרטיה.

תמר זנדברג: ואם אתם חושבים שתהליכי ההפרטה הנוכחיים – אנחנו מדברים היום על הפרטת הנמלים, על הפרטת רשות החשמל, על הפרטת הקרקעות לבנייה לדיור – מי לדעתכם יקבל לידיו את כל אותם נכסים מופרטים?

תמר זנדברג: למי יש מספיק כוח, מספיק איתנות, מספיק יציבות, ולכן, מי ייגש ויזכה במכרזים האלה?

תמר זנדברג: והטענה – הטענה, כביכול, שזה מה שמסייע לא רק ליעילות, ולא רק לתחרות, אלא זה מה שמספק את מקומות העבודה, וזה מה שבעצם מניע את גלגלי המשק, פעם אחר פעם מוכחת כלא-נכונה.

תמר זנדברג: הרי הטייקונים לא יעזבו את ישראל וייקחו אתם את ים-המלח, וגם לא את אפיקי השידור והתקשורת הציבוריים.

תמר זנדברג: אבל לעומת זאת, המשכורת שלנו, שנכון להיום יותר ויותר מאתנו מרוויחים אותה כמועסקים אצל אותם טייקונים, היא שקונה את כל מה שאנחנו מייצרים במסגרת העבודה שם.

תמר זנדברג: אז אם המשכורת שלנו הולכת ומצטמצמת, ולעומת זאת המחירים הולכים ועולים, לאן כל הדבר הזה הולך?

תמר זנדברג: מדובר בשיטה כלכלית שסופה לקרוס לתוך עצמה.

תמר זנדברג: וישראל, לצערי, אם לא נעצור ונתעורר בזמן, הולכת והופכת – אם לא נעצור את זה עכשיו, היא תהפוך לפלוטוקרטיה.

תמר זנדברג: בחודשים האחרונים דיברתי כאן הרבה, וגם רבים מחברות וחברי הכנסת – דיברנו על מדיניות הממשלה.

תמר זנדברג: אני בעצמי כיניתי את נאום הבכורה שלי כאן

תמר זנדברג: בכנסת לפני כמה חודשים "זו לא טעות, זו מדיניות".

תמר זנדברג: כולנו נבחרנו לכנסת, בעיקר חברות וחברי הכנסת החדשים, ובאנו מתוך כוונה להשפיע ולשנות את המדיניות הזאת.

תמר זנדברג: העניין הוא שאם התהליך הזה יושלם וישראל תהפוך באמת לפלוטוקרטיה, לא יהיה צורך במדיניות.

תמר זנדברג: למדיניות לא תהיה כל השפעה.

תמר זנדברג: לא יהיה שום טעם בכלל לבוא ולהציע קווי מדיניות, מפני שאנחנו – הפוליטיקאים והפוליטיקאיות, לרבות שר האוצר, שאנחנו מרבים ומרבות כאן במליאת הכנסת לחבוט בו ולבוא בטענות למדיניות שלו – אם אנחנו נשלים את התהליך הזה ונהפוך להיות פלוטוקרטיה, גם להחלטות שלו לא תהיה כל משמעות.

תמר זנדברג: כולנו פה נהפוך להיות בסך הכול בובות על חוט, שרודפות אחרי האופן שבו אנחנו מצטיירות ומצטיירים באמצעי התקשורת, שמונעים מאינטרסים אחרים לגמרי.

תמר זנדברג: עכשיו, שלא תהיה לכם טעות, שלא תהיה לכולנו טעות: לבעלי ההון יש אינטרס שזה יקרה.

תמר זנדברג: יש להם אינטרס שהשירותים הציבוריים ילכו ויתייבשו.

תמר זנדברג: כך הם יוכלו לקנות אותם במכרזי ההפרטה יותר בזול, ואפילו להציע כביכול להציל אותם, אבל בעצם להציל אותם מידי מדיניות שהלכה ובאופן מודע מסרה או התמסרה לידיהם.

תמר זנדברג: יש להם אינטרס שאנחנו לא נדע מספיק.

תמר זנדברג: יש להם אינטרס שאמצעי התקשורת ימשיכו לספר לנו סיפורים מנותקים, מעין אנקדוטות שעפות ומרחפות באוויר, במקום לדבר על השיטה שמפעילה אותם.

תמר זנדברג: יש להם אינטרס שאנחנו, אלה שאמורים ואמורות לקבל את ההחלטות שמשפיעות על העסקים שלהם, אנחנו הפוליטיקאים והפוליטיקאיות נהיה בובות על חוט ונשרת אינטרסים אחרים לגמרי.

תמר זנדברג: אבל כאן בעצם מתחילה העבודה הקשה ביותר שלנו: זה לעצור את המצב הזה רגע לפני שהוא מגיע לשם; זה להחזיר את המושכות לידיים שלנו בשם הציבור ששלח אותנו – והציבור בשנתיים האחרונות כבר עושה את זה, הוא כבר נלחם ברחוב.

תמר זנדברג: בשבועות האחרונים תיארנו בכמה וכמה הזדמנויות כיצד.

תמר זנדברג: אבל המשימה שלנו היא להקשיב לאותו ציבור, לשרת אותו, ולא להפוך למשרתם של בעלי ההון, מה שיבטל את הדמוקרטיה ויהפוך אותנו לפלוטוקרטיה.

תמר זנדברג: תודה.

יוני שטבון: תודה רבה לחברת הכנסת תמר זנדברג.

יוני שטבון: תעלה חברת הכנסת מיכל רוזין, ואחריה – חבר הכנסת עיסאווי פריג'.

מיכל רוזין: כבוד היושב-ראש, כבוד השר, אני רוצה לספר לך סיפור.

מיכל רוזין: לקישון, זיכרונו לברכה, יש משחק ילדים ידוע, עוד משנות ה-60, קוראים לו "חבילה הגיעה" – לילדים שלי יש, אני מאוד ממליצה – משחק שמתאר את תלאותיו של אדם המבקש לשחרר חבילה מהמכס; דרך חתחתים מפותלת, ולעתים מגוחכת, הביורוקרטיה הישראלית במיטבה.

מיכל רוזין: המשחק הזה מזכיר לי את סיפורו של הישראלי הממוצע.

מיכל רוזין: יש כאלה שיקראו לו, לה, "ריקי כהן מחדרה", ויש כאלה שיקראו לו "משפחת נוה ממודיעין".

מיכל רוזין: פעם היה מישהו שקרא לה "הזקנה מהמסדרון".

מיכל רוזין: כל פוליטיקאי והגדרותיו שלו.

מיכל רוזין: לי אין שם לדמות שלי.

מיכל רוזין: היא ישראלית ממוצעת, עובדת, מפרנסת, רוצה לחיות בכבוד, לבלות עם המשפחה ולהגיע הביתה בשלום.

מיכל רוזין: הישראלית שלי קמה בבוקר מוקדם לדאוג לארוחת הצהריים.

מיכל רוזין: בעודה מבשלת היא חושבת שוב על כל אותן מדינות שבהן יש מפעל הזנה ממומן על-ידי המדינה לכל התלמידים.

מיכל רוזין: כל כך פשוט, כל כך קשה להשגה.

מיכל רוזין: במקביל היא מעירה את שלושת ילדיה.

מיכל רוזין: אין הרבה זמן, צריך להסיע אותם לשלושה בתי-ספר שונים.

מיכל רוזין: שוב עוברת לה מחשבה בראש על כל אותן מדינות שיש להן מערכת הסעה לבתי-ספר.

מיכל רוזין: אח, לו היינו אמריקה.

מיכל רוזין: כל כך פשוט וכל כך רחוק.

מיכל רוזין: ארוחת הבוקר מוכנה, ארוחת עשר כבר ארוזה, וקדימה לעבודה.

מיכל רוזין: אסור לאחר.

מיכל רוזין: אין תירוצים טובים לאיחורים.

מיכל רוזין: שוב עוברת לה מחשבה על החברה הטובה שפוטרה בחודש שעבר.

מיכל רוזין: הבוס קרא לזה "האטה במשק", שר האוצר קורא לזה "עוצרים את פשיטת הרגל".

מיכל רוזין: היא בכלל הייתה עובדת קבלן במשרד החינוך.

מיכל רוזין: נשים ללא מעמד מפוטרות מדי שנה, בכל קיץ, כאילו היו מטריות בקיץ.

מיכל רוזין: יוציאו אותן מהמחסן שוב בשנה הבאה, בספטמבר, לקראת היורה.

מיכל רוזין: כמה עלוב, כמה משפיל וכל כך אטום.

מיכל רוזין: את הדרך לעבודה היא עושה ברכב פרטי.

מיכל רוזין: אין לה ברירה.

מיכל רוזין: את התחנה של הרכבת מיקמו מחוץ למרכז העיר.

מיכל רוזין: פעם היא אפילו שמעה שמתכננים רכבת תחתית, רכבת קלה.

מיכל רוזין: להגיע לתחנת הרכבת צריך לקחת אוטובוס.

מיכל רוזין: בשעות הלחץ זו משימה ששמורה לאנשים חסונים, סבלניים, עם בוס סלחן.

מיכל רוזין: בפעם האחרונה שהיא ניסתה לנסוע ברכבת היא איחרה בחצי שעה וננזפה.

מיכל רוזין: לך תסמוך על תחבורה ציבורית אמינה.

מיכל רוזין: שלא לדבר על הצפיפות, הדוחק והחשש שיש מי שנסה להיצמד, להטריד, לפגוע.

מיכל רוזין: המחשבות בראש מתרוצצות: על הביקור לפני חמש שנים באירופה, על הרכבות שלא מאחרות, על הניקיון בתחנות ההסעה, על המחירים הנוחים, ובכלל, כל אלה שיכולים להרשות לעצמם לוותר על רכב בכלל, ובעיקר לעבודה.

מיכל רוזין: אירופה – כל כך קרוב, אבל עדיין כל כך רחוק.

מיכל רוזין: בעבודה היא נחשבת לעובדת מעולה.

מיכל רוזין: היא מנסה להדחיק שוב את המחשבה על הבחור החדש שנכנס לפני חצי שנה לתפקיד דומה לשלה ומרוויח כמעט כפול.

מיכל רוזין: היא לא רוצה לחשוב על זה, זה משפיל מדי.

מיכל רוזין: משהו כל כך מקומם, שאפילו להעלות את זה בפני הבוס היא מפחדת, וזה עלול להביא לפיטוריה.

מיכל רוזין: היא לא תגיד מילה, אבל תחשוב על עולם שבו המילה שוויון היא לא סתם מילה יפה לפוליטיקאים מתחילים, אלא נורמה מושרשת, המגובה בחקיקה ואכיפה מתאימה.

מיכל רוזין: ארוחת צהריים היא זמן טוב לטלפן לחלק השני שלה, לבעלה.

מיכל רוזין: יש לו עסק קטן עם שלושה עובדים.

מיכל רוזין: בישראל זו מלחמה יומיומית.

מיכל רוזין: הסטטיסטיקה פועלת לרעתו.

מיכל רוזין: בכל יום נסגרים יותר עסקים קטנים מאשר נפתחים.

מיכל רוזין: למרות שהם המעסיקים העיקריים במשק, אין להם ועד עובדים, אין להם רשת ביטחון.

מיכל רוזין: עצמאי מובטל לא יקבל אגורה מהמדינה.

מיכל רוזין: לצערו של הבעל הוא עובד עם חברות ממשלתיות.

מיכל רוזין: הן יודעות לדרוש עמידה בזמנים, וגם העובדים שלו יקבלו שכר בזמן, אבל תנאי התשלום שלפיהם משלמים לו הם במקרה הטוב שוטף פלוס 90.

מיכל רוזין: ונראה אותך מאחר בתשלום המע"מ.

מיכל רוזין: שר האוצר קרא להעמקת הגבייה; הרי תקופה קשה עכשיו, אין הרבה סבלנות וחמלה, ואת הגבייה, שאת רובה עושות חברות פרטיות שנשכרו על-ידי המדינה לעשות את העבודה השחורה, הן עושות לא בסלחנות.

מיכל רוזין: חצי יום נגמר מהר, וזה הזמן לרוץ לילדים.

מיכל רוזין: הילד הקטן שלה מתקשה בחשבון, ותכף מגיעה המורה הפרטית.

מיכל רוזין: בפעם האחרונה שהגיעה לבית-הספר להתלונן שלא עוזרים מספיק לילד, לקחו אותה לבקר בכיתה שלו – 38 ילדים מצטופפים מול מורה חסרת אונים.

מיכל רוזין: מבט בעיניה של המורה מספר את כל הסיפור: שכר לא מספק לצד מחסור בתנאים בסיסיים.

מיכל רוזין: רפורמות יש, חוקים ותקנות גם יש, אבל אין טיפה מקום לתת תשומת לב.

מיכל רוזין: הצפיפות הורגת כל חדוות יצירה.

מיכל רוזין: החזקים לא יקבלו את ההכוונה הראויה והחלשים ייבלעו בתוך המהומה.

מיכל רוזין: הביקור בסופר מתקרב, סיבה טובה להרבה מחשבות מדאיגות.

מיכל רוזין: רק אתמול הייתה בעיתון כתבה שבישראל אנו משלמים כפול – פי-ארבעה על סל קניות ממוצע מאשר במדינות אירופה.

מיכל רוזין: מחשבה מטרידה מאוד, כי בשבוע שעבר היא קראה בעיתון, בכתבה אחרת, שאנחנו מרוויחים פחות מחצי ממשכורת מקבילה באירופה.

מיכל רוזין: המחשבה על העיוות המטורף נעלמת מהר.

מיכל רוזין: בכל זאת, צריך להאכיל הערב שלושה ילדים, צריך למהר לסופר.

מיכל רוזין: טוב, שני-שלישים מהיום כבר עברו, הערב יורד, והאישה הישראלית שלי מוצאת זמן לבקר את אמה, שרק בשנה האחרונה הפכה לסיעודית, וזקוקה לעובדת זרה השוהה עמה 24 שעות ביממה.

מיכל רוזין: לפני כחודש הודיע משרד האוצר כי האימא היא מעכשיו מנהלת עסק פרטית, עם עובדת פיליפינית, כי בעצם היא צריכה לנהל ראיית חשבון, הנהלת חשבונות, להפריש לה סכומים, קרן פנסיה, ביטוח לאומי.

מיכל רוזין: משרד האוצר רוצה לחסל את העמותות שמארגנות את העבודה הזרה, ומטיל את האחריות להעסקה הזאת על אימא.

מיכל רוזין: כדי להרגיע אותה סיפרתי לאימא שלי שלא תדאג, שרוב גזירות האוצר מתבטלות אחרי שיצאו הכותרות בעיתונים, ומישהו כבר הבין שם על מה הוא מדבר, והשעה את הגזירה הזאת.

מיכל רוזין: תכף נגמר היום הממוצע של האישה הישראלית שלי.

מיכל רוזין: היום היא לא הייתה צריכה כלום מקופת-חולים, גם לא הייתה צריכה להתווכח עם חברה סלולרית או עם פקיד הבנק.

מיכל רוזין: בכלל, יחסית היה יום מוצלח, רגוע.

מיכל רוזין: המחשבות ממשיכות להדאיג, הקשיים ממשיכים להיערם, העלויות מרקיעות שחקים, אבל היא בדיוק שמעה ברדיו ששר האוצר הבטיח שבתוך שנתיים נצא מהבוץ.

מיכל רוזין: לפני שהיא נרדמת, בעלה אומר לה משהו על הבטחות של פוליטיקאים חדשים, אבל היא כבר עייפה מדי לחשוב.

מיכל רוזין: הרי מחר עוד יום חדש, וכולנו צריכים לקום בבוקר ולהתמודד עם הגזירות שהממשלה מפילה עלינו.

מיכל רוזין: תודה.

יוני שטבון: תודה רבה, גם על העברת הדברים הנפלאה.

יוני שטבון: יעלה חבר הכנסת עיסאווי פריג', ואחריו – חבר הכנסת יעקב מרגי.

עיסאווי פריג': קיבלת מחמאה מהיושב-ראש.

עמיר פרץ: עיסאווי, תמיד כשאני תורן אני שומע אותך.

עיסאווי פריג': משעמם לך?

עיסאווי פריג': משעמם לך?

עמיר פרץ: לא, להפך.

עמיר פרץ: לא.

עיסאווי פריג': בחייאת, כבוד השר, משעמם?

עמיר פרץ: אתה רואה שאני זוכר את זה.

עמיר פרץ: להפך, יש לך נאומים טובים, אני שמח לשמוע אותך.

עיסאווי פריג': שמח, אבל, אדוני היושב-ראש, ידידי ורעי וחברי השר פרץ, וחברים – אומנם אחד מהקואליציה, אבל זה בסדר, מהאופוזיציה תמיד אנחנו – – – חברים, אני תמיד מתלבט על מה אני הולך לדבר.

עיסאווי פריג': חושב, חושב רבות, מה אני יכול לדבר, מאחר שאתמול, ב-15 הדקות שניתנו לי, אני אמרתי והבהרתי שהחארטה ששמה תקציב היא לא קיימת, והתקציב זה לא תקציב, זה חארטה.

עיסאווי פריג': היעד היה איך לסגור את הבור התקציבי.

עיסאווי פריג': אמרנו, התחלנו מלמטה, השתקנו את כל הארגונים, את כל קבוצות הלחץ, ריצינו אותם, והגענו לכספומט, ואני חולק על שר האוצר מי הכספומט.

עיסאווי פריג': הכספומט הוא באופן עקבי ומתמשך הציבור הלא-מוגן, הצרכן הפשוט.

עיסאווי פריג': ממשיך לתת את הכסף בכל מיני תעלולי מילים קטנות.

עיסאווי פריג': כמו שאנשים הולכים לבנק לבקש הלוואה – הוא צריך את ה-10,000 שקל, את ה-5,000 שקל, מביאים לו איזה סט של מסמכים עם אותיות קטנות.

עיסאווי פריג': הוא רוצה את הכסף.

עיסאווי פריג': חותם, חותם, חותם בראשי תיבות למטה, וחתימה מלאה, וממשיך את החתימה.

עיסאווי פריג': הוא לא יודע על מה הוא חותם, אבל הוא חותם.

עיסאווי פריג': יש תעלולים – יש משפטנים שמכינים את זה.

עיסאווי פריג': חתם על פריים פלוס 5, פריים פלוס 6, על ריבית, לא יודע על מה חותם, העיקר, תן לי את ה-10,000.

עיסאווי פריג': אני, למען האמת, רוצה להתמקד בסוגיה כלכלית שתמיד, לאורך כל השנים, התעלמו ממנה, כי אין להם תעוזה ומספיק אומץ לנגוע בה, כי זה נושא בעייתי עבורם: סוגיית השוק האפור וחלפני הכספים.

עיסאווי פריג': ביומיים האחרונים הסוגיה הזאת מועלית בכלי התקשורת, ובהרחבה, ומתייחסים אליה – ומתייחסים אליה, ויש הפתעה ופליאה מגודל ומנתח שוק החלפנים במדינה.

עיסאווי פריג': מה, גיליתם את אמריקה?

עיסאווי פריג': ידוע.

עיסאווי פריג': מה, גיליתם את אמריקה?

עיסאווי פריג': 100 מיליארד שקל השוק מגלגל, בלי השוק האפור.

עיסאווי פריג': 2,100 סניפים יש לחלפנים בכל הארץ – מאושרים, מאושרים מהמדינה; לעומת 1,300 סניפי בנקים.

עיסאווי פריג': יש לנו 24 בנקים פרוסים ב-1,300 סניפים, והחלפנים, יש להם 2,100.

עיסאווי פריג': מה, גיליתם את אמריקה?

עיסאווי פריג': אני זוכר, כרואה-חשבון – – –

אלעזר שטרן: אני לא מבין, אז מה?

עיסאווי פריג': אני אגיד לך.

עיסאווי פריג': גילו את אמריקה, יצאו מכלאם – וואי – – –

אלעזר שטרן: לא הצליחו עד עכשיו.

עיסאווי פריג': לא הבנתי.

אלעזר שטרן: אמרו שניסו גם בכנסות קודמות, ולא הצליחו.

עיסאווי פריג': לא הצליחו, כי לא רצו.

עיסאווי פריג': כי קבוצות הלחץ משם, לא יוכלו לעמוד מולן.

עיסאווי פריג': הם יכולים לעמוד מול האזרח הפשוט, שאתמול קראתי לו פאטמה, וחיים, ומשה – השמות ששכחנו מהם.

עיסאווי פריג': את השמות האלה הם לא יכולים.

עיסאווי פריג': אני רוצה לספר לכם כמה הציבור הצרכן החלש לא מוגן.

אלעזר שטרן: רגע.

אלעזר שטרן: אבל, עיסאווי, בזה אתה מברך את ההחלטה הזאת?

עיסאווי פריג': איזה החלטה, על מה?

עיסאווי פריג': על מה?

עיסאווי פריג': לא עשו שום החלטה.

עיסאווי פריג': על מה?

עיסאווי פריג': מאז ששמו את החוק נגד הלבנת כספים, חלפני הכספים הולכים ופורחים.

אלעזר שטרן: בצ'יינג'ים יש החלטה לדווח – – –

עיסאווי פריג': ההחלטה קיימת, אז אתה חי בעולם ישן.

עיסאווי פריג': ההחלטה הזאת קיימת מאז שקמה זעקת שמחה, שהצ'יינג'ים צריכים לדווח על כל פעולה מעל 50,000 שקל.

אלעזר שטרן: למס הכנסה.

עיסאווי פריג': היא קיימת.

עיסאווי פריג': היא קיימת.

עיסאווי פריג': אז so what, היא קיימת.

עיסאווי פריג': והם ממשיכים לעשוק, ממשיכים לייצר אימה ופחד ופשע.

עיסאווי פריג': זה ממשיך, ומי נופל שם?

עיסאווי פריג': החלש, שלא מצליח לסיים את החודש.

עיסאווי פריג': ומי שנכנס לא יוצא.

עיסאווי פריג': לזה אני רוצה שתשימו לב; מי שנכנס לעולם של השוק האפור והחלפנים – הוא לא יוצא.

עיסאווי פריג': למה?

עיסאווי פריג': כי כל חלפן, תמיד יש לו ארגון פשע מאחוריו, הצ'יינג'ים האלה, שאנחנו מגדירים אותם.

עיסאווי פריג': והמדינה, והרגולטורים, וכולם – יודעים שיש שוק פיננסי אפור שהוא הרבה יותר מ-10%.

עיסאווי פריג': כמה משפחות – חברים, אני חש את זה ביישוב שאני גר, אני חש את זה בסביבה שאני גר – כמעט אין שבוע שחולף שאתה לא שומע סיפור של משפחה שהאבא והאימא עובדים כדי לכסות את הריבית של החלפן, וכולם מסתכלים – אתה לא משלם, אני אראה לך.

עיסאווי פריג': למה יש נשק בלתי חוקי?

עיסאווי פריג': למה יש פשע?

עיסאווי פריג': וזה דבר שהולך ומתרחב, הולך ומתרחב.

עיסאווי פריג': ועכשיו קמה המולה, צריך לדווח על 50,000 שקל, עסקה מעבר ל-50,000 שקל – שזה ממילא קיים.

עיסאווי פריג': אני דיווחתי עליו לעוסקים שלי.

עיסאווי פריג': ממילא קיים.

עיסאווי פריג': אתם כאן רוקדים על פעולה טכנית שאתם מכניסים.

עיסאווי פריג': אתם רוקדים על פעולה טכנית, לא יותר ולא פחות.

עיסאווי פריג': התקציב הזה – סליחה שאני קורא לו תקציב – חיבור המספרים הזה, שראינו, אנחנו, שאנחנו רואים כאן, הוא חיבור פחדן, המשך לפחדנות שהייתה כל הזמן.

עיסאווי פריג': אתם, אין לכם תעוזה לנגוע בבעיות האמיתיות.

עיסאווי פריג': למה אין לכם תעוזה?

עיסאווי פריג': א.

עיסאווי פריג': תראה, יכול להיות – – –

מיקי לוי: מה אתה מציע?

עיסאווי פריג': אני, מה אני מציע?

מיקי לוי: אתה רואה-חשבון.

עיסאווי פריג': אני מציע.

עיסאווי פריג': עכשיו אני החלטתי לדבר על השוק האפור והשוק החוץ-בנקאי שקיים במשק, שאף אחד אין לו התעוזה לנגוע בו.

עיסאווי פריג': יש לכם התעוזה להוציא מהכספומט של החלשים – בניגוד לכם, שאתם אומרים שהכספומט היה מעמד הביניים – בניגוד לכספומט.

עיסאווי פריג': אז מה שאני בא להגיד – הכסף של השוק האפור, הכסף השחור שמסתובב, וכולנו יודעים – ראש ממשלה, ושר, וחבר כנסת, כולם יודעים לגבי זה, כולם יודעים.

עיסאווי פריג': מתי תהיה לנו, כנציגי הציבור, התעוזה לנגוע בזה?

עיסאווי פריג': מתי תהיה לנו התעוזה להפסיק להיות פחדנים?

עיסאווי פריג': אנחנו פחדנים.

עיסאווי פריג': יכול להיות שקל לי עכשיו לדבר כי אני באופוזיציה ואני לא מחבר תקציב.

עיסאווי פריג': יכול להיות.

עיסאווי פריג': אני מאמין, וזה בקרוב, נחליף אתכם, זה עניין של זמן, נחליף אתכם.

עיסאווי פריג': יכול להיות שתהיו חלק מאתנו, אבל אני מאמין שנחליף אתכם.

מיקי לוי: אתה אופטימי.

עיסאווי פריג': אני לא אופטימי, אני מציאותי, כי הסטטוס קוו, יש לו סוף.

עיסאווי פריג': אנחנו צריכים לייצר סטטוס קבוע, סטטוס קבוע.

עיסאווי פריג': אין לכם – אתם, ראש הממשלה לא יכול לשחות בו, אולי ידידי השר יכול לשחות בו.

עיסאווי פריג': סטטוס קוו, יש לו גבול.

עיסאווי פריג': כמה אני יכול לחיות על זמן שאול?

עיסאווי פריג': לייצר מציאות שתיתן לי עוד לשרוד שוב – כמה?

עיסאווי פריג': אותו דבר בתקציב.

עיסאווי פריג': מה שחשוב – לגלגל את התקציב.

עיסאווי פריג': ואתם, טוב לכם, אדוני סגן השר.

עיסאווי פריג': טוב לכם.

עיסאווי פריג': אתם בקואליציה, אתם בחזית, אתם הגיבורים – אנחנו נעביר תקציב ונתראה בעוד שנה וחצי, נתראה בעוד שנה וחצי.

עיסאווי פריג': מה יהיה בעוד שנה וחצי?

עיסאווי פריג': אללה כביר, אלוהים גדול.

עיסאווי פריג': עד אז יש כלב, יש פריץ, לא יודע איך זה יסתדר, אבל מה – עד אז נייצר הזיה כלכלית חדשה ונתחבר אליה, כמו שהתחלנו עם ההזיה – חוק ההסדרים שבא כחוק חירום.

עיסאווי פריג': כי תסתכל, אני פותח את הדף, עובר על הצהרות של שר האוצר ושל יושב-ראש ועדת הכספים, ניסן.

עיסאווי פריג': ושניהם חזרו על משפט אחד: במצב רגיל – תקשיב – במצב רגיל לא הייתי מעלה תקציב כזה.

עיסאווי פריג': יא אללה, איזה משפט פצצה קלאסי.

עיסאווי פריג': חוק ההסדרים, חוק החירום הכלכלי, חוק ההסדרים – חירום, המשכתי להיות בחירום מאז שהחירום נכנס לדרכי.

עיסאווי פריג': איך תהיה במצב רגיל ואתה בא עם חוק ההסדרים, חוק החירום הכלכלי?

עיסאווי פריג': כי מצב חירום הוא זכות הקיום של הממשלה הנוכחית.

עיסאווי פריג': והמצב הזה, אני חייב לייצר אותו הן ביטחונית, הן כלכלית, הן חברתית, כדי שתהיה לי זכות להמשיך למשול.

עיסאווי פריג': אחרת – – –

יוני שטבון: חבר הכנסת, שים לב לזמן, זמנך עומד להסתיים.

עיסאווי פריג': בסדר.

עיסאווי פריג': בדרך כלל מעירים אחרי, דווקא לי אתה מעיר לפני?

יוני שטבון: דווקא הפוך.

יוני שטבון: אני, עיסאווי – – –

עיסאווי פריג': לא נורא, לא נורא.

יוני שטבון: דווקא אני – – –

עיסאווי פריג': כבוד היושב-ראש – – –

יוני שטבון: לא, חיכיתי ל"דווקא אני", בגלל זה.

מיקי לוי: עוד שתי דקות נוספות.

מיקי לוי: אני רק יכול להגיד לך – –

עיסאווי פריג': כן.

מיקי לוי: – – שקיבלנו החלטה – – –

עיסאווי פריג': כן, להאריך את מצב החירום.

מיקי לוי: לא.

מיקי לוי: אתה רוצה להיות רציני?

מיקי לוי: אתה איש רציני, אני מכבד אותך.

עיסאווי פריג': דבר.

מיקי לוי: להיאבק בכל הכלכלה השחורה.

מיקי לוי: התחלנו בצעדים – – –

עיסאווי פריג': תכל'ס, תכל'ס.

עיסאווי פריג': אני רוצה לראות תכל'ס, אני לא רוצה לראות חלומות, אני לא רוצה לראות הזיות.

עיסאווי פריג': תכל'ס, תכל'ס.

עיסאווי פריג': אתם בממשלה כבר ארבעה חודשים.

עיסאווי פריג': תכל'ס.

עיסאווי פריג': צריך – הדבר הזה לא ניתן לדחייה, המלחמה בהון השחור, והמשפחות החלשות שנשענות על השוק הזה, שהאבא והאימא לא ישנים בלילה, איך להביא את הריבית שמגיעה ל-400% כדי לשלם אותה; אנחנו לא יכולים להמשיך ולשתוק, לא יכולים להמשיך ולשתוק.

עיסאווי פריג': ואני קורא לכם – ותעביר את המסר לשר האוצר – – –

עמיר פרץ: מיקי לוי יעביר יותר מהר.

יעקב מרגי: – – –

מיקי לוי: אבל איך?

מיקי לוי: איך?

יעקב מרגי: אמרתם: משהו חדש הגיע לפה.

מיקי לוי: אבל אנחנו דקה ורבע.

יעקב מרגי: כמה פעמים סגן שר האוצר יכול לומר: הייתם?

מיקי לוי: דקה ורבע.

עיסאווי פריג': אז אני – – –

מיקי לוי: – – –

יוני שטבון: טוב, חברים.

עיסאווי פריג': שנייה שנייה שנייה שנייה.

עיסאווי פריג': אני מתאר – – –

יוני שטבון: חבר הכנסת מרגי.

עיסאווי פריג': אני אסיים – – –

יוני שטבון: בבקשה.

עיסאווי פריג': לא, תן לו, בסדר – כנסת, בשביל להעביר את הזמן, שהציבור ישמע אותנו.

יוני שטבון: זו בדיוק הבעיה – להעביר את הזמן.

יוני שטבון: אסור שהציבור ישמע.

יוני שטבון: אתה באת לקדם דברים.

עיסאווי פריג': עכשיו, סגן השר מיקי לוי, אני מתאר לעצמי שלשר האוצר שלנו אין חברים מהתחום הזה.

באסל גטאס: אבל אתה נתת לו עשר דקות, לא 15.

יוני שטבון: לא, עשר.

יוני שטבון: יש לו עשר דקות.

מיכל רוזין: סליחה, אבל יש לו שלוש דקות שלי, שאני לא סיימתי.

עיסאווי פריג': יש לי יתרה ממיכל.

עיסאווי פריג': אני מתאר לעצמי ששר האוצר – חברים – אין לו חברים, אין לו חברים מהתחום הזה.

עיסאווי פריג': אז – – –

מיקי לוי: – – –

עיסאווי פריג': סגן השר מיקי, תקשיב.

עיסאווי פריג': אתה הכי הרבה עולה כאן והכי הרבה עונה.

עיסאווי פריג': שר האוצר – –

יעקב מרגי: – – –

עיסאווי פריג': כן.

עיסאווי פריג': – – אין לו חברים בתחום הזה, אז הוא לא יפסיד קולות.

עיסאווי פריג': בוא נצא לדרך, בוא נשלב ידיים.

עיסאווי פריג': אני אומר לכם: זה תחום שאנחנו לא יכולים לעבור עליו לסדר-היום, זה תחום שנוגע בהרבה בתים ומשפיע על חברות שלמות, אז באמת אני אומר: די עם הססמאות, בואו לעשייה.

עיסאווי פריג': תודה לכם.

יוני שטבון: תודה רבה לחבר הכנסת עיסאווי פריג'.

יוני שטבון: יעלה חבר הכנסת יעקב מרגי, ואחריו – חבר הכנסת יעקב אשר.

יוני שטבון: רבע שעה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, מכובדי השר, תאמין לי, כשאמרו לי 15 דקות חשבתי מה כבר אפשר; כשהתחלתי להכין על מה לבכות בתקציב הזה, לא הספקתי לגעת אפילו ב-10%.

יעקב מרגי: תקציב המדינה הוא כלי מרכזי – ואני בכוונה מביא את המבוא הקצר הזה – המשמש את ממשלת ישראל ליישום סדרי העדיפויות וקביעת רמת ההוצאה הממשלתית.

יעקב מרגי: תקציב המדינה מחולק לשלושה מרכיבים מרכזיים: ההוצאה הממשלתית, תשלומי העברה והשקעות הממשלה.

יעקב מרגי: ממשלה תיחשב חברתית יותר ככל שתגדיל את תשלומי ההעברה לאוכלוסיות החלשות.

יעקב מרגי: בשנים האחרונות אנו עדים לכך שלממשלות ישראל יש מדיניות – מכובדי סגן השר, אני רוצה קצת לגרות אותך, שיהיה לך מה לענות לי.

מיקי לוי: אני מסביר – – –

יעקב מרגי: אבל אתה לא תקשיב לי, אני אפסיד את זה.

מיקי לוי: אני מתנצל.

יעקב מרגי: אנו עדים לכך שלממשלות ישראל יש מדיניות כלכלית אחידה למדי, שכוללת צמצום המגזר הממשלתי ותשלומי ההעברה, הגדלת ההשתתפות בכוח העבודה ופתיחת השוק לתחרות.

יעקב מרגי: עם זאת, לאחר כל המאמצים של ממשלות ישראל בעבר, ישראל עדיין נחשבת למדינת רווחה.

יעקב מרגי: מטבע הדברים, תקציב המדינה מעורר דיון ציבורי, כי הוא מטבעו קובע את סדרי העדיפויות במשק ואת אופייה הכלכלי-חברתי של מדינת ישראל.

יעקב מרגי: מכובדי סגן השר, בהצעת התקציב ל-2013–2014 מוצע לבצע את העלאות המסים הבאות: העלאת 1.5% במס הכנסה בכל רמות ההכנסה, וזו החל משנת התקציב 2014.

יעקב מרגי: יש לקחת בחשבון שמדרגות המס בשכבות הנמוכות לא מגיעות לחבות מס בכלל, בגלל נקודות הזיכוי, כך שההשפעה על אותן מדרגות המס נראית כנראה אפסית, אך על מעמד הביניים, שהוא נשוא הבחירות האחרונות – נשאתם אותו על דגלכם, את מעמד הביניים – הוא נשוא הממשלה הזאת וגם נשוא תקציב המדינה בכיוון ההפוך, כי שמתם עליו את כל כובד המשקל.

יעקב מרגי: אכן, העלאת המסים משפיעה ומגדילה את מעמסת המס על עובד בישראל ומקטינה את ההכנסה הפנויה של מעמד הביניים.

יעקב מרגי: זו עוד דחיפת יד גסה, בוטה, לכיסו של האזרח הקטן.

יעקב מרגי: העלאת כל המדרגות ב-1.5%, להערכתי תביא לתועלת מועטה למשק ולמדינה, אם בכלל.

יעקב מרגי: הקטנת ההכנסה הפנויה של משקי הבית תגרום בוודאות למיתון, לקיטון בצריכתם, ועקב כך – לקיטון בגביית המסים העקיפים, אשר ברובם המוחלט גבוהים ממס הכנסה.

יעקב מרגי: לכן, אני סבור שצעד זה הוא לא מחושב, כמו הרבה צעדים בתקציב האחרון, ואף מזיק.

מיקי לוי: זה מס פרוגרסיבי.

יעקב מרגי: בסדר, שמעתי, שמעתי את זה מכל שרי האוצר, אני קדנציה רביעית.

יעקב מרגי: מיקי, אתה יודע מה כואב לי עליך?

מיקי לוי: – – –

יעקב מרגי: אתה יודע מה כואב לי עליך?

יעקב מרגי: שהיית עסוק בעשייה חשובה, שלא עקבת אחרינו ארבע קדנציות.

יעקב מרגי: היית רואה שכל מה שמכרו לך ומכרו לי – והאמנו בזה – עשינו ועשתה המדינה, ובתקציב הבא אתה תאמר לי את אותם דברים.

יעקב מרגי: ויעמדו פה אנשים, ותראה שאנחנו עושים כמו בריקוד הורה: צעד אחד קדימה, שניים אחורה.

יעקב מרגי: זה התקציב הנוכחי.

מיקי לוי: לא, אבל ה-1.5% פרוגרסיבי.

יעקב מרגי: ברור לי, אבל על כל מדרגות המס.

יעקב מרגי: איך הוא פרוגרסיבי?

יעקב מרגי: הוא על כל מדרגות המס, הוא חייב להיות פרוגרסיבי.

יעקב מרגי: אבל כשאני אומר לך – כשאתה מקטין את כושר הקנייה של אותו מעמד ביניים, שהוא בקניונים, הוא בשווקים, הוא מניע את המשק, אתה קושר לו את הידיים, אתה קושר – אתה עוצר את הגלגלים שמניעים את המשק הישראלי.

יעקב מרגי: העלאת המע"מ ל-18% – צעד זה יפגע בכל שכבות האוכלוסייה באותה מידה, מפני שכולם משלמים מע"מ על כל רכישה.

יעקב מרגי: צעד זה פוגע יותר בשכבות החלשות, כפי שאמרתי בסעיף הקודם, מכיוון שכל הכנסתן מיועדת לצריכה.

יעקב מרגי: לכן, הפגיעה בחלשים ובמעמד הביניים היא פגיעה קריטית.

יעקב מרגי: שר האוצר – אני קצת אטפל ביאיר, למרות שיש לך רגישות לנושא הזה – שר האוצר, שנבחר על גלי המחאה הכלכלית, שדרשה צדק חברתי בעקבות עליית המחירים ויוקר המחיה, היה עליו לעשות הכול שלא להעלות עוד את יוקר המחיה.

יעקב מרגי: העלאת המע"מ זה – סלח לי על הביטוי הלא-פרלמנטרי – זה זבנג בפנים למעמד הביניים.

יעקב מרגי: היו הצעות, האוצר אטם את אוזניו.

יעקב מרגי: בוא תמסה את הקצבאות בהכנסות הגבוהות.

יעקב מרגי: אין שום סיבה – נאמר פה פעם אחר פעם: אין שום סיבה שבעלי ההכנסות הגבוהות ייהנו מקצבאות ילדים, במיוחד אחרי שיושב-ראש המפלגה שלך, שר האוצר יאיר לפיד, קבע קביעה – אני לא רוצה להגיד מדעית – שהאחריות לפרנסת הילדים מוטלת על ההורים.

יעקב מרגי: אז אני אומר לך, בעלי ההכנסות הגבוהות, תבטל להם את קצבאות הילדים.

יעקב מרגי: פועל יוצא של האמירה שלו – תבטל את קצבאות הילדים בהכנסות הגבוהות.

יעקב מרגי: מומחים לחברה וכלכלה חוששים.

יעקב מרגי: אומרים ככה: שיש מי שחושש להגדיל את הקצבאות, שמא אוכלוסיות מסוימות – יעודד אצלם את הריבוי הטבעי.

יעקב מרגי: ומאחר שאני ער – מאחר שאני ער להלך הרוחות והמחשבות באוצר ובקרב אותם שרים – נאמרו, מיקי.

יעקב מרגי: נאמרו הדברים, כתובים.

יעקב מרגי: מאחר שאני ער להלך הרוחות והמחשבות של אותם אנשים, אותם מומחים לחברה וכלכלה מציעים למסות את קצבאות הילדים.

יעקב מרגי: רבותי, העלאת מס החברות ב-1.5% – צעד מבורך.

יעקב מרגי: הנה, תקבל.

יעקב מרגי: איזה רגע של קורת רוח.

יעקב מרגי: העלאת מס החברות ב-1.5% – צעד מבורך.

יעקב מרגי: לא מספיק.

יעקב מרגי: זה מכניס למשק כמעט – מכניס לך ולא עוצר, בשונה מהעלאות מסים אחרות, מניע גם, לא מזיק להנעת המשק – 1.5% מכניס לך קרוב למיליארד; לא מיליארד, קרוב למיליארד ש"ח.

יעקב מרגי: מה קרה?

יעקב מרגי: במצב כזה, שאתם כל כך מגדירים את הבור הזה, הבור התקציבי הגדול, מה קרה אם הוא יעמוד על 28%?

יעקב מרגי: היו דברים מעולם, בתקופות יותר טובות של המשק.

יעקב מרגי: מה קרה?

יעקב מרגי: יש איזה חששות, לגעת בכל מיני אוכלוסיות או כוחות במשק או בחברה הישראלית.

יעקב מרגי: רבותי, הגזירות הכלכליות שגזר עלינו לאחרונה שר האוצר יאיר לפיד, יש לשאול עליהן שאלה אחת: האם הגזירות האלה, לאור המצב הכלכלי, הן גזירות גורל?

יעקב מרגי: האם הן הכרחיות, או שאפשר ללכת באפיקים אחרים ושונים?

יעקב מרגי: נכון, חלק מהגזירות שתכנן שר האוצר בוטלו, אם זה היה בבחינת עזים, ואנחנו רגילים לאותן עזים שהאוצר מכניס לתקציב, או לחוק ההסדרים, אם זה מסיבות של לחץ חברי קואליציה ואופוזיציה.

יעקב מרגי: אבל אני לוקח עוד גזירה אחת – קיצוץ של 2% בכוח-האדם בשירות המדינה.

יעקב מרגי: צמצום המגזר הציבורי – מילה יפה בכלכלה, אבל בואו נראה מה ההשלכות של זה.

יעקב מרגי: לטווח הקצר – חיסכון.

יעקב מרגי: אתה מראה תוצאה של הקטנת ההוצאה הממשלתית.

יעקב מרגי: אבל צריך לזכור שמאות עובדים יפוטרו, יהפכו למובטלים.

יעקב מרגי: תוסיף את זה על הקיצוץ והפיטורים של אנשי קבע, אלפי אנשי קבע שעומדים לצאת למשק, חלקם לזמן ממושך, בשל גילם, ולכן בטווח הארוך מדובר בהפסד הכנסות למדינה.

יעקב מרגי: ועוד, צעד זה יביא לפגיעה רבה בשירות לציבור.

יעקב מרגי: אנחנו מתמודדים עם טיב השירות, עם רמת השירות, עם איכות השירות, מדברים רבות על שיפור השירות לאזרח.

יעקב מרגי: איך אנחנו הולכים לעשות את זה?

יעקב מרגי: רבותי, אני אומר לכם, גזירות לפיד אינן גזירות גורל, אלא נובעות בעיקר מחוסר הבנתו בכלכלה, ואני לא היחיד שאומר זאת.

יעקב מרגי: אני אומר לך, אני סבור שאפילו ראש הממשלה, ואני אטפל גם בו אחר כך, לקראת סוף הנאום, אפילו הוא מופתע כמה יאיר נפל בפח.

יעקב מרגי: לצערנו הרב, בתקציב הזה הטייקונים מוצאים את הדרכים להתחמק, ואותו מעמד ביניים, אותו אחד, אותו עובד שהבטחתם לשים אותו במרכז, הוא היחיד שחוטף מכל הגזירות של התקציב הנוכחי.

יעקב מרגי: תמיד הנדפקים הגדולים ביותר, בכל התוכניות, של כל ממשלות ישראל – ואני הייתי חלק מהן, מיקי; חוסך לך קריאת ביניים – בעשור וחצי האחרון, בשני העשורים האחרונים – מעמד הביניים הוא שנושא על כתפיו את כל הגזירות ואת כל המשק הישראלי.

יעקב מרגי: לאור הבטחות של שר האוצר לפני הבחירות – במונחים פרלמנטריים זה נקרא גנבת שלטון.

יעקב מרגי: במצרים היו מדיחים שר אוצר כזה לאלתר, כי הוא עלה על סמך זה.

יעקב מרגי: יש עתיד הביאה – הצליחה להביא בבחירות האחרונות 19 מנדטים על אותן הבטחות של מעמד הביניים, של האדם העובד.

יעקב מרגי: אנחנו זוכרים את המחאה בקיץ לפני שנתיים.

יעקב מרגי: זוכרים, זוכרים את הזעקה.

יעקב מרגי: התחושה ששום דבר חדש לא קרה כאן ואין עתיד מתחילה לקבל הדים גלויים גם במגרש הביתי, של הפייסבול – בכוונה, לא טעיתי.

יעקב מרגי: של הפייסבול.

יעקב מרגי: למה פייסבול?

יעקב מרגי: כי אף אחד לא יכול להכחיש שלפיד, יותר מאשר הוא שר האוצר, ויותר מאשר הוא פוליטיקאי, הוא שחקן אחד גדול, והוא מעולה.

יעקב מרגי: הסתבר לו, לאותו שחקן, ליאיר לפיד, שגם שחקנים מעולים נופלים לעתים, והם לא חסינים מביקורת, מה לעשות.

יעקב מרגי: למרות העובדה שהוא רגיש – הוא גילה לנו שהוא רגיש לביקורת, אבל אני אומר לו שהוא לא חסין מביקורת.

יעקב מרגי: ביקורת שהופנתה כלפי שר האוצר יאיר לפיד בפייסבוק, בדבר אחת מההבטחות שלו לפני הבחירות – יש עתיד הבטיחה להתנגד להקמת המאגר הביומטרי.

יעקב מרגי: אף-על-פי שהיא גררה הכחשה מצד שר האוצר מייד אחרי אותה ביקורת, כשחיפשו מייד באתרי האינטרנט ראו שחור על גבי לבן הבטחה של יש עתיד להתנגד למאגר הביומטרי.

יעקב מרגי: ככה כותב לו המבקר: תקן אותי אם אני טועה, כתב טוני לברוב ללפיד, אבל הבטחת להתנגד למאגר הביומטרי.

יעקב מרגי: מה קרה?

יעקב מרגי: האנטי-פופוליזם בוער בך חזק בימים אלה, הא?

יעקב מרגי: – ככה הוא כותב לו.

יעקב מרגי: איך זה מרגיש, המעבר הזה מחולצה שחורה ומגאפון ביד, שעה שאתה מזיע עם אלפי מפגינים בכיכרות, לחליפה שחורה וחיוך מבטיח, יהיר ומדושן?

יעקב מרגי: האם החולצה, המגאפון והצעדה שלך היו תחפושת, או שמא מה שאתה עושה עכשיו הוא משחק?

יעקב מרגי: ואני אומר לך, טוני לברוב, אני, יעקב מרגי, חבר הכנסת, מעל במה זו: אני לא משחק במגרש הפייסבול.

יעקב מרגי: הבטחה אחת הוא קיים – למה, אל תגיד שהוא לא מקיים – הוא הבטיח בכל מסע הבחירות שלו הבטחה אחת: להתעמר בכל מה שקשור לחרדים.

יעקב מרגי: הוא עשה זאת בקנאות, בדקדקנות רבה.

יוני שטבון: חבר הכנסת מרגי, רק תשים לב בבקשה לזמן, כי אחרי רבע שעה, ונשמע שאתה באמצע.

יעקב מרגי: אני אמרתי לך שלא דגדגתי אפילו 10% ממה שרציתי לומר, אבל יהיו עוד הזדמנויות.

יעקב מרגי: כל הבטחות הבחירות של יאיר לפיד היו שקריות.

יעקב מרגי: ככה כותב מי?

יעקב מרגי: לא אני – אחד שאני לא מסכים כמעט עם שום דעה משלו: העיתונאי אורי אבנרי, מכירים אותו?

יעקב מרגי: ככה הוא כותב בעיתון "הארץ": כל ההבטחות של לפיד היו שקריות.

יעקב מרגי: יש לנו כאן איש צעיר יחסית, עיתונאי ומנחה טלוויזיה, שמבקש לעקוף את קריאות הביניים בכנסת – ואני אדלג – יאיר לפיד, חבר כנסת ושר אוצר חדש, הכריז שמעתה לא יישא את נאומים חשובים בכנסת – אמרתי:

יעקב מרגי: הוא רגיש לביקורת ולקריאות ביניים.

יעקב מרגי: והוא שואל – אני מדלג בציטוט – מה זה אומר עליו: במהלך מערכת הבחירות המוצלחת שלו, לפיד בחר בקפדנות בנושאים שאימץ לעצמו.

יעקב מרגי: סקרי דעת קהל ויועצים אמריקנים עזרו לו בכך.

יעקב מרגי: אחרי שבחר בנושאים, הוא דבק בהם בעקשנות בכל מערכת הבחירות.

יעקב מרגי: היו אלה בעיקר: להציל את מעמד הביניים, שוויון בנטל והנעת התהליך המדיני.

יעקב מרגי: מה שמתברר עכשיו, כל שלוש ההבטחות האלה שלו שקריות – אני מדלג על הנימוקים.

יעקב מרגי: מאחר שנגמר לי הזמן, אז אני – אני ידוע כמי שמקפיד לא לנצל את החריגות – אני לא יכול להשאיר את ראש הממשלה לבד, לא יכול להשאיר את שר האוצר לבד.

יעקב מרגי: סליחה.

יעקב מרגי: ראש הממשלה, יש לי ביקורת חריפה עליו.

יעקב מרגי: ראש הממשלה בנימין נתניהו, שאמר פה מעל כל במה שהוא לא ייתן לשסות ציבור בציבור – זוכרים את זה?

יעקב מרגי: זה מטבע לשון שלו.

יעקב מרגי: ישב פה, אחרי דיון רציני שהיה פה, בחוק הגיוס.

יעקב מרגי: היה פה דיון רציני, מעמיק, של מתנגדים ותומכים.

יעקב מרגי: רציני – אני רוצה לומר לך – לא היו בכנסת הרבה דיונים רציניים כמו בחוק הגיוס.

יעקב מרגי: יושב פה בשלוות נפש, רואה לאן שר האוצר מוביל את החברה בישראל: לקרע ולהסתה של ציבור אחד בשני.

יעקב מרגי: מעדיף שאת הנימוקים לחוק הגיוס ואת התשובות יענה שר האוצר היהיר, שמשסה ציבור בציבור, במקום לקחת מנהיגות.

יעקב מרגי: ואני אומר מה שאומר אורי אבנרי – ובזה אסיים: כבה לפיד.

יעקב מרגי: ואני מקווה שלמדינת ישראל ולעם ישראל יהיו מנהיגים יותר טובים ויותר ראויים, ומי ייתן שיידלק הלפיד ויהיו לנו מנהיגים יותר טובים מאשר יש לנו היום.

יעקב מרגי: תודה.

יוני שטבון: תודה לחבר הכנסת יעקב מרגי.

יוני שטבון: יעלה חבר הכנסת יעקב אשר, ואחריו – חבר הכנסת באסל גטאס.

יוני שטבון: הכרזת מזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה ראשונה: הצעת חוק להסדרת תוצרת אורגנית (תיקון מס' 2), התשע"ג–2013.

ירדנה מלר-הורוביץ: מסקנות ועדת החינוך, התרבות והספורט בעקבות דיון מהיר בנושא: פגיעה בזכויותיהם של ילדים עם מוגבלות במקומות ציבוריים, הצעתה של חברת הכנסת יפעת קריב.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יוני שטבון: תודה רבה.

יוני שטבון: הצעת התקציב לשנות הכספים 2013 ו-2014;

יוני שטבון: (קריאה שנייה וקריאה שלישית)

יוני שטבון: חבר הכנסת יעקב אשר, בבקשה.

יוני שטבון: 15 דקות.

אנחנו, אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, נמצאים אחרי ט"ו באב, שהוא יום שמח, כבוד השר, אבל משום מה אני מרגיש יותר קרוב לפורים.

יש איזושהי תחרות תחפושות, כי אני שומע כל מיני דברים – אני אומנם לא בוגר הכנסת הקודמת, אבל בכל זאת קצת מעורה, ואני שומע כל מיני קולות וכל מיני דברים, ואני חושב שאם היו שמים מסך כאן במליאה, והיו מדברים מי שהיה שר האוצר, או מי שהיום שר האוצר, או מי שיהיה שר האוצר – ובעצם, אני לא רואה את ההבדל בין אף אחד.

אני לא רואה את ההבדל, ואני לא מצליח גם להבין איך יכול לעמוד כאן שר אוצר ולספר בפתוס על דברים חדשים שהולכים לקרות לנו, כשהכול אותה מנגינה, הכול אותו דבר.

אני רוצה שתדמיינו בעיניכם ותגידו לי מי אמר את הדברים הללו – אני מצטט: הצעדים האלה, גזירות כלכליות, הם לא כיפיים, והם לא נעימים לי כשר אוצר, אבל כל בר-דעת מבין שאנחנו עושים את זה כדי לשמור על כלכלת ישראל.

אני מדלג: ממשלות שלא פעלו בזמן, בנחישות ובאחריות, גרמו נזק אדיר לאזרחים שלהן.

אני לא אתן לזה לקרות – אני מוסיף: זה לא במשמרת שלי.

תכף תדעו מי אמר מה.

אנחנו מביאים צעדים מדודים.

נגיד בנק ישראל סטנלי פישר, על אותם דברים, הביע תמיכה בשר האוצר – אנחנו עוד לא יודעים איזה שר אוצר זה, תכף נגיע לזה: הצעדים המובאים היום לממשלה הם כואבים, אבל כואבים פחות ממה שנצטרך לעשות בעתיד אם לא נפעל מיידית.

אני רוצה להדגיש: הצעדים שראש הממשלה ושר האוצר מביאים עכשיו, הם לא רק חיוניים אלא גם צעדים אמיצים.

בקריירה שלי ראיתי מספיק ממשלות שאמרו: יש גם מחיר, הבה נחכה ומישהו אחר יטפל בזה.

לטענה זו, אומר הנגיד: אני אומר בפה מלא, יש צורך לטפל מייד, והטיפול עכשיו הוא צעד אחראי ואמיץ, ואני מגבה את ראש הממשלה ואת שר האוצר.

ואת כל הציטוטים האלה אמר השר יובל שטייניץ, לא יאיר לפיד.

אבל אנחנו – אני לא יכול להגיד על עצמי – מבוחרי יש עתיד, אבל לפחות אותם חצי מיליון בוחרי יש עתיד אמרו לעצמם: ואללה, כשהאיש שלנו יגיע ויהיה שר האוצר, זה לא יהיה מפטירין כדאשתקד.

האיש הראה לנו על ה-this is the bomb.

איפה הקו האדום, כולנו זוכרים את זה עוד, בלגלוג על ראש ממשלה שייצג אותנו באו"ם, אבל זה בסדר – בשביל ההמחשה זה בסדר.

והוא צייר בטוש אדום איפה הקו האדום של מעמד הביניים.

הקו הזה, אדוני סגן שר האוצר, מטפס ועולה הלאה.

שום בשורה חדשה, שום תוכנית אטרקטיבית שמביאה אתה צמיחה.

דיבורים – דיבורים על מה יהיה ועל דברים טובים שיקרו; תמיד דיברו על זה, תמיד אמרו:

צעד אחראי שישמור על כלכלת ישראל ועל מקומות העבודה של האזרחים, אנחנו לא רוצים עוד מובטלים, אנחנו רוצים שישראלים יעבדו ויתפרנסו – גם אז האדם העובד היה במרכז – וזה מה שנעשה במדיניות אחראית.

מפטירין כדאשתקד, שום דבר חדש.

אני יכול לצטט לכם גם את שר האוצר מלפני שנתיים וחצי: אני מקווה שלא יהיו גזירות נוספות, ויותר מזה, לראשונה אנחנו מכריזים – מיקי, את זה אתה הכרזת פה – מלחמה על ההון השחור – – –

מיקי לוי: מאבק.

מיקי לוי: מאבק.

מהפך?

מהפך.

פעם זה היה מלחמה, לפני שלוש שנים, כשבינתיים ההכנסות רק ירדו – עכשיו זה מהפך.

איך אומרים, מה אתה רוצה מהפח?

חברים יקרים, הטרמינולוגיה אותה טרמינולוגיה, המילים הן אותן מילים, התוכנית היא אותה תוכנית, של אותם פקידים.

רק אני אומר לך משיחות עם פקידים מהאוצר, שעם יובל שטייניץ זה היה טיפה יותר קשה.

עם שר האוצר שלנו החדש זה יותר קל.

אבל אלו אותן מילים, אותה מכבסת מילים: הוא מדבר על עוד שנתיים, עוד שנה וחצי, הטרמינולוגיה היא אותה טרמינולוגיה – הפתוס הוא אחר, אין שום ספק.

ואני חושב שאחד הדברים המאפיינים ביותר את הממשלה הזאת – ותראו, אנחנו כולנו מדברים על הממשלה הזאת ומדברים על יאיר לפיד, זה נכון, כי אני לא רואה בשטח ראש ממשלה, אני לא רואה מנהיגות.

באמת, כרגע אנחנו מדברים על מי שמוביל את הממשלה הזאת, שעומד ומשכנע שקיצוץ במגזרים מסוימים יביא מזור, שבעוד שנה וחצי הכול יהיה נהדר.

הכול נדחה, הרי מי יבדוק את זה בעוד שנה וחצי?

מי יבדוק את זה בעוד ארבע שנים?

אם ניקח את מתווה פרי, מי יבדוק מה קורה בשטח כרגע?

על זה לא נותנים דין-וחשבון.

תאמינו לי שאחר כך יהיה קורבן אחר, אולי, בעניין הזה של מי אשם.

אבל יש הבדל אחד, בין אדם שיודע לדבר ואדם שיודע לעשות.

אדם נמדד, מיקי, ואתה יודע את זה, בתוצאות שלו.

אדם נמדד בעשייה שלו.

כשאני מסתכל על הרקורד – תמיד צריך להסתכל על הרקורד.

אתם יודעים, כשבא מישהו להתקבל לעבודה אז יש כל מיני תנאי סף, רוצים תעודות כאלה ואחרות, אבל מסתכלים מה הוא עשה קודם.

הרקורד של שר האוצר, ואני לא אומר את זה כפגיעה, אני אומר את זה כמציאות, כעובדה, הרקורד שלו זה מאמרים, פרשנויות.

הוא אף פעם לא עמד במבחן, האם כל הדברים האלה שהוא אמר, כתב באיזה טור ובאיזה עיתון, באמת התקיימו או לא.

הרי אין לזה מבחנים, אין מבחן לפרשנים.

לראשי עיר יש מבחן, למפקדי מחוז, למנכ"לים של חברות תחבורה.

אין מבחן לאחד שיודע לכתוב.

הוא טעה, הוא כתב שתפרוץ מלחמה ולא פרצה מלחמה, או הפוך.

מי בודק את זה?

באיזה מבחן הוא עמד?

כשבאים ומטפלים בכלכלה צריכים לבדוק מאיפה התחזיות שלך.

מאיפה אתה לוקח את הדברים?

הרי עמד בן-אדם, אותו איש שהיום הוא שר האוצר, עמד לפני שישה חודשים, חמישה חודשים, ארבעה חודשים, ואמר: לא עוד העלאת מסים; תקף את הממשלה בצורה – ואת ראש הממשלה באופן אישי ואת שר האוצר על הבור, אמר שלא יהיו יותר העלאות מסים, שלא תהיה פגיעה במעמד הביניים, שלא יהיה זה, שצריך מדיניות אחרת, הכול חדש, הכול יפה.

אבל לא עומד מאחורי הדבר הזה כלום.

אנחנו ארבעה חודשים אחרי, והאיש עושה אותו דבר שעשו האנשים שהוא תקף בכושר רטורי שאין לו מתחרים.

This is the bomb, this is the fuse.

מה החידוש?

כמה חושבים שאנשים מטומטמים?

האדם בנה את עצמו פוליטית עם מפלגה של 19 מנדטים על הקושי של אנשים, הוא בא ואמר: לא עוד.

אז זה נכון שיש הבדל אחד, יש דבר אחד שהוא כן עומד בו.

דבר אחד – מלחמה במגזרים מסוימים, שמה לעשות, הוא לא אוהב אותם.

הוא גדל בבית שלא אהבו אותם.

אני לא בא אליו בטענות.

אבל חוץ מזה?

איפה האומץ הציבורי כשאתה עומד בפני עופר עיני ומציג את זה כהישג גדול שמנעת איזו עלייה שהייתה צריכה להיות?

היו פה מלחמות הרבה יותר גדולות עם ההסתדרות בעבר.

הוא מפחד מעופר עיני, אבל הוא לא מפחד לקצץ והוא לא מפחד לטפל במגזר בו-זמנית בתוך חודשיים בכל דבר: בגנים, בבתי-הספר, בישיבות, בארנונה, במעונות ובכול.

זה כן, פה הוא חזק.

הוא לא רק חזק, הוא גם נהנה מזה.

אבל לטפל בדברים הגדולים – זאת רק מכבסת מילים.

בינתיים עוד לא נעשה שום צעד אמיץ.

גם כל הדיבורים על הפרטת חברת החשמל והורד מחירי החשמל, הכול זה הקמת ועדות.

מקימים ועדות.

אני אראה לכם ציטוטים – פשוט הזמן לא ייתן לי – כמה הדברים הללו כבר נאמרו כאן

בדוכן הזה לפני שלוש וארבע שנים ובוועדות של הכנסת.

מה, הוא קוסם?

אז תבוא ותגיד שהתפקיד הזה הוא קשה, טעיתי, נפלתי, לא הבנתי בזה כלום.

אני לא הולך לדאוג למעמד הביניים בתקופה הקרובה, כי אני לא יכול לדאוג לו.

אני לא יודע לדאוג לו, אין לי אומץ לדאוג לו.

במקום זה מה הוא אומר?

מיקי לוי: זה לא יקרה.

ומה הוא אומר במקום זה?

יש לו טיעונים.

אמר כאן שר האוצר, נדמה לי אתמול, כשהוא פנה לחברי האופוזיציה; הוא אמר: מה אתם הייתם עושים במקומי?

כאילו איזה טיעון?

מה קרה, מישהו הכריח אותך להיות שר אוצר?

מה הייתם עושים במקומי?

זאת אומרת, שיקרתי את כל עם ישראל אבל מה אתם הייתם עושים במקומי?

מה אתם הייתם עושים, אני מצטט את שר האוצר העכשווי, אם הייתם נתקלים בחיים האמיתיים?

הוא נתקל בחיים האמיתיים, לא בפייסבוק ולא במסיבות עיתונאים לפני בחירות.

איזה טיעון זה?

במקום זה מוכרים אשליות, מוכרים אשליות ומוכרים אותן לעם שלם.

העם הזה יוכל לבחון את זה בעוד שנה או שנה וחצי, כשזה יהיה מאוחר מדי מבחינתו.

זאת השיטה.

זאת השיטה שהולכת לאורך כל הדרך.

הרבה מלל, הרבה דיבורים, הרבה פתוס.

בואו דמיינו לעצמכם מה היה קורה אם היום היה יאיר לפיד יושב-ראש האופוזיציה והתקציב הזה היה מגיע היום.

מיקי, אתה היית יושב לידו והוא היה נותן לך כל פעם ואומר לך: תצעק גם אתה.

מה היה קורה פה במליאה?

הוא היה צועק: איפה הכסף?

הוא היה צועק: אתם גומרים את מעמד הביניים.

הוא היה אומר את זה בפתוס, עם תנועות הגוף, עם החיוך בזמן ועם החשיבות בזמן אחר.

מה היה קורה פה?

על אותו תקציב שהוא מביא?

הרי הוא כבר עשה את זה.

הוא תקף אישית את ראש הממשלה ואת שר האוצר שנרדמו בשמירה.

אותו דבר היה קורה.

ומוכרים דברים, מספרים הזויים.

עברתי היום על קצת דברים, אני כל פעם רואה מספר אחר.

תגידו לי כבר מה המספר.

אומרים שבחינוך התקציב עלה ב-6 מיליון שקלים, נכון, אדוני סגן השר?

כאן לפני יומיים אמר שר האוצר: 9 מיליון שקלים.

תקציב הבריאות, לפני יומיים אמר כבוד שר האוצר, עלה ב-1.2 מיליארד שקלים.

לפני שבועיים או שלושה, אני אראה לכם ציטוט, אומר שר האוצר בכבודו ובעצמו, בנאום כאן במליאה, שתקציב הבריאות עלה ב-3 מיליארד שקלים.

אנחנו יודעים טוב מאוד שתקציב החינוך לא עלה, לא ב-9 וגם לא ב-6.

זה נכון שמספרית יש 6 מיליארד שקלים יותר, אבל זה הסכמי שכר של מורים, זה לא משהו חדש.

זה גידול טבעי.

אין תוכנית אחת חדשה בחינוך השנה.

אין המשך של תוכניות קודמות בחלק גדול מהתוכניות.

ישבנו בוועדת חינוך, קיבלנו את הסקירה.

חבל שעמרם מצנע לא פה, אבל הייתה ועדה בוועדת החינוך.

פרויקט שמפסיק השנה.

ב-2013 הוא היה צריך לגדול והוא הופסק.

יוני שטבון: חבר הכנסת אשר, שים לב לשעון.

תמיד צריך להסתכל כלפי מעלה.

אז מוכרים אשליות, אז תאמרו את האמת.

יאיר לפיד, הקדוש-ברוך-הוא חנן אותך בשפה יפה, תגיד את האמת בשפה יפה.

אל תמכור אשליות.

ובדרך מה יקרה?

הרי התקציב הזה הוא תקציב שיביא להרבה מאוד כאב, הרבה מאוד עוני.

הולכים ומקצצים בקצבאות ילדים.

אז מה עושים?

מקימים קרן לשר הרווחה, של 200 מיליון שקלים, בשביל להאכיל את הילדים שיורעבו מהקיצוץ בקצבאות.

איפה ההיגיון?

איפה השכל?

איפה החידוש?

איפה המבט הרחב?

בונים בית-חולים בגלל שלא רוצים לטפל בגשר.

השיטה הזאת, אדוני היושב-ראש, היא שיטה שהולכת לאורך כל הדרך.

אני רוצה לסיים בדבר אחר, שהולך באותה שיטה.

לצערי הרב, בחודשים האחרונים, במקום שתהיה יותר התקרבות בין ציבורים שונים בארץ – ובמשך שנים היה שקט מאוד, גם בין חרדים לבין חילונים, גם בין דתיים לבין חילונים, גם בין דתיים לבין חרדים – ישנה היום מגמה שתופסת לצערי תאוצה, שוב בעקבות הממשלה הזאת.

הממשלה הזאת, עד שלא יהיה לה מנהיג, אני אקרא לה ממשלת יאיר לפיד.

אני מודאג ממה שקורה.

אני אומר את זה כאיש ציבור חרדי, שידע – ואתה יודע, מיקי, שמכיר טוב את הציבור שלנו – לעשות הרבה מאוד דברים בתוך הציבור שלו בעיר שהיא העיר כמעט הגדולה ביותר של הציבור החרדי.

אני מודאג.

אני אומר לך: אני מודאג ואני מודאג מאוד.

אם היה מותר לעשות פה את מה שעשה יאיר לפיד במסיבת העיתונאים, הייתי מראה את עם ישראל בתוך הציור של הפצצה הזאת, כי הוא עם ששזור מהרבה מאוד גוונים, שלאט-לאט מצליחים לחיות יחד למרות חילוקי הדעות ביניהם, האידיאולוגיים ואפילו הקשים.

ואם this is the bomb, הפיוז זה יאיר לפיד.

הוא רוצה לפוצץ את הדבר הזה, זו המטרה המוצהרת שלו, כדי שבעשן הסמיך הזה הוא ימשיך למכור לנו לוקשים על תקציב יותר טוב, ימשיך לעבוד על אנשים שבחרו בו ועל אנשים שלא בחרו בו, אותן משפחות עניות ששני בני-הזוג עובדים ולא מרוויחים את מה שריקי כהן הייתה צריכה להרוויח לפי מה שאומר כבוד השר.

אני אומר, תעצרו את הפיוז הזה, תעצרו את הדברים האלה.

ואני קורא לראש הממשלה, לנשיא המדינה, ליושב-ראש הכנסת: צריך פה מנהיגות.

אין פה מנהיגות, נותנים לאנשים צעירים שכל ניסיונם הוא רק לכתוב מאמרים, לטפל בעתיד של עם ישראל.

תיזהרו.

יוני שטבון: תודה רבה לחבר הכנסת יעקב אשר.

יוני שטבון: יעלה חבר הכנסת באסל גטאס.

יוני שטבון: לאחריו – חבר הכנסת עמר בר-לב.

יוני שטבון: חבר הכנסת גטאס, חצי שעה, לפי החלטת הסיעה שלך.

באסל גטאס: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, אדוני חבר הכנסת, גברתי מזכירת הכנסת, אני עומד כאן ובאמתחתי הרבה מה להגיד על עניין התקציב.

באסל גטאס: אומנם הוקצבה לי חצי שעה, אני מקווה שאספיק להגיד הכול בחצי שעה, ואם לא, אולי אזדקק לעוד כמה דקות.

באסל גטאס: אולי צירוף מקרים טוב גרם השבוע לכנסת לדון באותו זמן גם בחוק התקציב וגם במה שנקרא חוק המשילות.

באסל גטאס: הטיפול בחוק התקציב, שמתרחש עד עכשיו ויהיה גם בשבוע הבא, חשף בפנינו תמונה אמיתית על המשילות בישראל – שמה שחסר לממשלה הוא לא משילות, מה שחסר לכנסת זה יותר עצמאות, ומה שאנחנו סובלים ממנו זה עודף משילות של הממשלה.

באסל גטאס: הטיפול בתקציב, קודם כול בצורת הבאתו והנחתו בפני הכנסת כחוק ההסדרים, שהיה מלא, גדוש בסעיפים שאינם ראויים להיכלל בחוק ההסדרים – מה שנקרא חוק לשינוי סדרי עדיפויות לאומיים – מזל שהכנסת והיושב-ראש עמדו על שלהם בשביל להוציא מתוך חוק ההסדרים הרבה סעיפים ולהעביר אותם למסלול של חקיקה ראשית.

באסל גטאס: אחר כך, הטיפול במה שנשאר בתוך חוק ההסדרים, בוועדות השונות, במיוחד בוועדת הכספים, שהועברו אליה 90% מהסעיפים של חוק ההסדרים.

באסל גטאס: צורת הטיפול וההתנהלות של האוצר מולנו, מול חברי הכנסת ומול הוועדות, היא צורה, אולי המילה היפה ביותר שאני יכול להשתמש בה זה אי-שקיפות, זה זלזול באינטליגנציה של חברי הכנסת, זה שינוי במספרים, זה זריקת מספרים לאוויר, ואני אביא דוגמאות.

באסל גטאס: כנראה, התנהלות המשרד משנים, מימים ימימה, היא שחברי הכנסת לא מבינים עניין, בסופו של דבר יש קואליציה–אופוזיציה, יש מי שירים יד, יגידו לו להרים יד, ירים יד.

באסל גטאס: והיום האחרון של ההצבעות בוועדת הכספים, זה היה מחזה מביש.

באסל גטאס: מביש.

באסל גטאס: אני מדבר בעיקר על יש עתיד.

באסל גטאס: יש לי חשבון ארוך, אני אתחשבן אתכם היום.

באסל גטאס: אני לא חבר ועדת הכספים; עד לפני שבועיים, כשהפכתי להיות ממלא מקום.

באסל גטאס: הקפדתי על כל הדיונים, למדתי את התקציב הרבה שעות, תאמינו לי, ימים ולילות ביליתי שם.

באסל גטאס: אני יושב וחברי הקואליציה מתחלפים להם, בהצבעות הגורליות.

באסל גטאס: אני מסתכל מסביבי, רואה אנשים שלא ראיתי, בחיים שלהם לא נכנסו לוועדת הכספים ולא דנו אפילו שנייה.

באסל גטאס: מה זה, ככה מנהלים מדינה, ככה מנהלים תקציב?

באסל גטאס: בקיצור, הפיכת הכנסת וועדת הכספים לחותמת גומי דה-פקטו בידי הקואליציה, זה נקרא עודף משילות.

באסל גטאס: מה שצריך לחפש רונן הופמן, ואחרים, זה איך להבטיח עצמאות יתר לחברי הקואליציה; בשיטה הקיימת, אני לא מדבר עכשיו על שינוי שיטת ממשל ולהפוך את ישראל למדינה רפובליקנית, מדינת נשיא.

באסל גטאס: אבל בשיטה הקיימת, איך לעגן את עצמאותם של חברי הקואליציה מול הטירונות של הממשלה, זה מה שדרוש.

באסל גטאס: אני הסתכלתי בעיניים של חברים מיש עתיד, והם כמה פעמים הורידו את העיניים שלהם כשהצביעו.

באסל גטאס: אני מדבר כי יש לי עדיין זיק של תקווה, יש אנשים טובים ביש עתיד, באמת, זו טירונות, אבל הטירונות הזאת עולה בשנה וחצי, זה לא תקציב של שנה.

באסל גטאס: פעם שנייה תפגשו את התקציב בסוף 2014.

באסל גטאס: מה יקרה בתקופה הזאת?

באסל גטאס: אדוני השר, אני אומר לך, מדברים על משמעת.

באסל גטאס: אני לא יודע אם יאיר לפיד יודע היטב מה זאת משמעת פיסקלית, אבל הוא בהחלט יודע, טוב מאוד, מה זאת משמעת קואליציונית.

באסל גטאס: מה שעשיתם במשמעת הקואליציונית, הגורפת, הדורסנית, לא ראיתי, אפילו בליכוד לא היה דבר כזה.

באסל גטאס: היו קולות נגד, היו קולות של הססנות, של אולי לחפש דרך אחרת.

באסל גטאס: זה לא נעשה, זה לא נעשה, וזה אומר דורשני.

באסל גטאס: באותו שבוע מביאים הצעת חוק, שגם אתם שותפים לה, לחיזוק המשילות.

באסל גטאס: מצד אחד עודף משילות, דורסנות, אין כבוד עצמי לכנסת ולוועדות שלה, ומצד שני רוצים עוד יותר משילות.

באסל גטאס: more of the same.

באסל גטאס: more of the same – זה אומר יותר שחיתות, יותר דורסנות, יותר אי-שקיפות, יותר זלזול.

באסל גטאס: זה more of the same.

באסל גטאס: מה יש בשיטה?

באסל גטאס: מה שזקוקים לו זה תרבות שלטונית, לא יתר משילות.

באסל גטאס: צריך תרבות שלטונית, ותרבות שלטונית לא עושים בחוקים.

באסל גטאס: כל החוקים שבעולם לא עוזרים להנחיל תרבות שלטונית אמיתית, תרבות שלטונית שתדבר על ערכים של שקיפות, של שירות, של הנגשת מידע לאזרח, שבבסיסה האזרח, כבוד לאזרח.

באסל גטאס: התפיסה השלטת בתרבות הזאת, הקיימת, שהאזרח הוא קודם כול משתמט.

באסל גטאס: משתמט מחובותיו, משתמט מתשלום מסים, והוא צריך להוכיח את ההפך, בשביל שיקבל את מה שמגיע לו או יקבל את היחס הטוב, והאדיב והמכובד.

באסל גטאס: תרבות שמקדשת את המטרה, מצדיקה כל אמצעי, כולל רמיסת זכויות בסיס, את זה, יאיר לפיד, צריך לשנות, וכבוד השר פרי.

באסל גטאס: לזה נדרשים לא למשילות יתר, שתביא, כפי שאמרתי, יותר מכל מה שהזכרתי קודם: יותר שחיתות, יותר קומבינות, יותר עריצות, יותר אי-פיקוח ואי-שקיפות.

באסל גטאס: אני אומר לכם: כל העוולות הנעשות בשם הציבור ונגד טובתו האמיתית נעשות בשיטה הזאת, כולל – התרבות הזאת, אתם יודעים, תרבות, באופן כללי, זה לא בין יום ולילה.

באסל גטאס: לא הממשלה הזאת אחראית לתרבות השלטונית השלטת, הדומיננטית.

באסל גטאס: ההגמוניה של התרבות הזאת זה עניין של עשרות שנים, של הרבה ממשלות, של העברת תקציבים, כולל להתנחלויות, לעשות בתקציב הביטחון ככל שעולה על רוחך.

באסל גטאס: כל אלה נעשו – העוולות – תחת ההגמוניה של התרבות השלטת.

באסל גטאס: אני מתחיל להביא לכם דוגמאות, שלא יגיד מיכאל לוי שרק האשמות.

באסל גטאס: ואני באמת ובתמים – ואמרתי את זה ליאיר לפיד ביום השבעתו, שהוא זקוק לעזרה ולשמוע הרבה דעות, לפני שהוא מחליט.

באסל גטאס: זה או שהוא נולד, יעני הדנ"א שלו הוא של New Conservative, של שמרן, ניאו-שמרני, ואני לא מאמין לזה, או שהנחילו לו – תפסו אותו, אמרו לו: זו השיטה, זו התיאוריה, זה המודלים היחידים הקיימים.

באסל גטאס: ככה אנחנו יכולים לגבות יותר כספים, ככה אנחנו יכולים לצמצם את התקציב.

באסל גטאס: ומאז הוא לא היה מוכן לשמוע אפילו דעה אחת, ושוב ושוב עלה הסגן שלו לכאן, וענה לנו בצורה מאוד לא מקצועית, אני מצטער להגיד, על כל טענה וטענה, שזה סתם, שאנחנו מתחשבנים עם יאיר.

באסל גטאס: אני אין לי חשבון עם יאיר לפיד, חוץ ממה שהוא מביא לנו ומה שאנחנו רואים לנגד עינינו בתקציב הקיים.

באסל גטאס: אפילו אם הוא היה מביא את התקציב הזה, אבל עם ניצנים של שינוי, ניצנים של שינוי, עם הצהרות – איפה, איפה הוא מוביל את הספינה הזאת, מילא.

באסל גטאס: מילא.

באסל גטאס: יכולים לקבל.

באסל גטאס: נגיד, האיש לא היה לו הזמן, לא הייתה לו היכולת, הוא מוכרח עכשיו לקצץ, הוא מוכרח, אבל אתם יודעים מה?

באסל גטאס: יש לו משנה סדורה.

באסל גטאס: יש לו משנה סדורה, הוא הולך לשנות.

באסל גטאס: הוא אומר: מע"מ אני מגדיל ב-1% ב-2013, 2014; אני מקטין ל-16%, ואחר כך ל-15%, ואחר כך ל-14%.

באסל גטאס: למה?

באסל גטאס: כי אני, בתור משרד האוצר החדש, הולך לשנות את שיטת המיסוי בישראל.

באסל גטאס: אבל הוא לא עושה את זה.

באסל גטאס: ולהבדיל ממדינות אחרות ב-OECD, אותו מועדון של מדינות שישראל כל כך השתוקקה להיות חברה בו, אני מביא לכם איך – מה הרכב המיסוי באותן מדינות, בממוצע: בישראל 32.6% מהתל"ג זה הכנסות ממסים.

באסל גטאס: 32.6% מהתל"ג.

באסל גטאס: ב-OECD זה קצת יותר – קצת יותר זה טוב, זה לא רע.

באסל גטאס: זה לא שהאזרח יחסית משלם יותר, אלא שבסך הכול הכנסות המדינות האלה ממסים היא 34.1%.

באסל גטאס: אבל פה מסתיים הדמיון.

באסל גטאס: מה השוני?

באסל גטאס: המסים הלא-ישירים, העקיפים, הרגרסיביים, בישראל הם 50% מהכנסת המסים.

באסל גטאס: 50%.

באסל גטאס: יעני, המיסוי הישיר, הפרוגרסיבי, הוא 50%.

באסל גטאס: ב-OECD 62% מההכנסות ממסים הן מסים ישירים.

באסל גטאס: האם יאיר לפיד מוביל למצב של הממוצע של ה-OECD, שאנחנו יותר ויותר הולכים לכיוון של מיסוי ישיר, שהוא יותר צודק, ופחות לכיוון מיסוי רגרסיבי, שהוא פוגע בכולם באותה צורה?

באסל גטאס: לא.

באסל גטאס: התחיל בהעלאת המע"מ בצעד דורסני.

באסל גטאס: אפילו לשמוע על מע"מ דיפרנציאלי לא רצה.

באסל גטאס: ומיקי לוי כאן, הבאתי לו מסמכים, בשביל להוכיח לו כמה ארצות באירופה מיישמות מע"מ דיפרנציאלי.

באסל גטאס: אבל עוד, עוד יותר, נתון עוד יותר גדול, חשוב: ביטוח לאומי מהכנסות המדינה בישראל, ביטוח לאומי מעסיקים, שמשלמים המעסיקים, הוא 1.5%.

באסל גטאס: 1.5% זה מה שמוציא המעסיק בישראל מכיסו כדי לשלם עבור העובדים שלו ביטוח לאומי.

באסל גטאס: 1.5% מהתל"ג.

באסל גטאס: ב-OECD – 5.4%.

באסל גטאס: זה פי-שלושה ומשהו.

באסל גטאס: למה?

באסל גטאס: כי בישראל לא מטילים, כפי שצריך, על המעסיקים לשלם ביטוח לאומי.

באסל גטאס: מטיבים עם המעסיקים במקום להטיב עם העובדים.

באסל גטאס: מרכיב חשוב מאוד במדיניות הזאת, שדה-פקטו מובילה ליתר משילות, אפילו ללא החוק, זה היה מבנה התקציב.

באסל גטאס: עליתי וירדתי לממ"מ השבוע, בשבועות האחרונים, כמה פעמים, כדי להבין כמה סעיפים בתקציב, והתברר שהמדיניות של הממשלה, כבוד השר, היא לכנס כמה שיותר סעיפים בסעיף אחד.

באסל גטאס: יעני, לדוגמה, המשרד לביטחון פנים, הרכש – סעיף אחד.

באסל גטאס: מיליארד שקל רכש, לדוגמה.

באסל גטאס: עכשיו, זה רכש – יכול להיות סולר לרכבים, ויכול להיות הרכבים עצמם.

באסל גטאס: זה שני מוצרים שונים לגמרי: רכש של סולר, או רכש של דברים שהם מוצרים לא בני-קיימא, שונה לגמרי מרכישת נכסים שנחשבים נכסים יותר קבועים, שאפשר להפחית אותם.

באסל גטאס: בתוך הסעיף הזה, אף אחד לא יודע מה קורה.

באסל גטאס: יעני, נטלו מוועדת הכספים – מקווה שהיה פה יושב-ראש ועדת הכספים, בשביל שידע כמה הוא נוטרל בעצם, בכמה מהסעיפים המרכזיים, שכל פעם היה צריך לחזור חשב המשרד, במשרד האוצר, לוועדת הכספים.

באסל גטאס: עכשיו הם לא צריכים לחזור.

באסל גטאס: זה עוד צעד, לדעתי, מוציא את – מעגן את השיטה של להפוך את הכנסת יותר ויותר ללא רלוונטית בכל מה שקשור לפיקוח על תקציב המדינה.

באסל גטאס: אני מביא דוגמאות לאי-שקיפות לא רק בעניין של הכנסת כמה סעיפים – איך אומרים בעברית merging?

קריאה: מיזוג.

באסל גטאס: מיזוג, מיזוג כמה סעיפים של משרדי ממשלה – אף מילה רעה לא אמרתי עליכם.

קריאה: – – –

באסל גטאס: אף מילה רעה לא אמרתי.

מיקי לוי: ארבע דקות ארוחת צהריים לכבודך.

באסל גטאס: לא, מגיע לך.

באסל גטאס: בתיאבון, מגיע לך.

באסל גטאס: אתה תספוג עכשיו עוד הרבה.

באסל גטאס: אני לא סיימתי.

באסל גטאס: הגענו בשבוע שעבר לישיבה של ועדת הכספים – מגלה לנו בשמחה רבה יושב-ראש הוועדה מה שקראנו בבוקר ב-ynet, שיש דיל עם שר האוצר שמפחית את הגזירות, 3.5 מיליארד שקל.

באסל גטאס: כמובן, התגובה הראשונית, אתה מברך, אתה אומר, זה שיטת העז, לא העז, אתה מסתכל קצת יותר, רואה שיש דברים שעמדנו כאן על הדוכן וצעקנו עליהם, כמה וכמה וכמה פעמים, ומיקי לוי עלה פעם אחר פעם אחר פעם ובהינף יד זלזל בכל מה שאמרנו – שדווקא אומצו.

באסל גטאס: במיוחד שיטת המיסוי: במקום להטיל מס הכנסה על יחידים 1.5% על כולם, עשו את זה מדורג, עד 14,000 שקל – 1%.

באסל גטאס: זה דווקא עיקרון טוב, הדיפרנציאליות בגזירות, זה מה שעמדנו כאן וביקשנו פעם אחר פעם.

באסל גטאס: אבל, אני אומר, מאיפה אתם מממנים את הקיצוץ בגזירות?

באסל גטאס: טוב, שולפים לנו דף – אני מביא את זה כדוגמה, יש עוד הרבה מה להתחשבן – יש 500 מיליון שקל, חצי מיליארד שקל, כבוד סגן השר, ששכחו מהם.

באסל גטאס: ככה אמרו לי, ככה אמר ניסן, אפשר לחזור לפרוטוקולים.

באסל גטאס: מה זה?

באסל גטאס: זה דיבידנדים של חברות ממשלתיות.

באסל גטאס: א.

באסל גטאס: אני לא קניתי את זה.

באסל גטאס: בגיל הזה אני לא קונה דברים כאלה.

באסל גטאס: אולי הם הסתירו את זה מאתנו ועכשיו רצו לחפש מקור, אז גילו את זה.

באסל גטאס: אוקיי?

באסל גטאס: וככה התבטאתי, אמרתי לו: זה לא יכול להיות, הם פשוט מרחו אותנו, אמרו שאין הכנסות כאלה, ועכשיו, בגלל שהם צריכים לחפש מקור, אמרו שיש חצי.

באסל גטאס: אבל אני הולך וחוזר וקורא בתקציב, ואני מגלה שדווקא תוקצבו בהכנסות של המדינה 325 מיליון שקל מדיבידנדים של חברות ממשלתיות.

באסל גטאס: כלומר, הם מרחו עכשיו את ניסן.

באסל גטאס: ניסן כנראה לא יודע על כל פרט.

באסל גטאס: כלומר, מה-500 מיליון שקל, שכביכול כולם באים לכסות את הקיצוץ בגירעון, 300 היו כבר בחשבון.

באסל גטאס: יעני, יש כבר גירעון של 300 מיליון שקל.

באסל גטאס: מה זה 100 מיליון שקל, כבוד סגן השר?

באסל גטאס: מה זה, זה מוצאים ברחוב?

באסל גטאס: 100 מיליון שקל זה כלום?

באסל גטאס: אפילו אם התקציב הוא 395 מיליארד.

באסל גטאס: 100 מיליון שקל, או 300 מיליון שקל, זה סכום עתק.

באסל גטאס: 500 מיליון שקל זה סכום כפליים עתק.

באסל גטאס: אומרים לנו: 500 מיליון שקל לא נחשבו, עכשיו גילינו אותם.

באסל גטאס: אני חוזר לתקציב, אם אתה רוצה לראות בהכנסות של המדינה, אתה רואה שדווקא היו, בהכנסות ל-2013, 325 מיליון שקל.

באסל גטאס: מה עם הרפורמה בגבייה?

באסל גטאס: אנחנו יושבים על חוק הסדרים, מתווכחים על עשרות סעיפים – בשביל לתת לכם, אתה אמרת, מהפכה שלמה, נושא של העמקת הגבייה ומלחמה בהון השחור.

באסל גטאס: בדוח של מבקר המדינה – קיימנו השבוע ישיבה של ועדת ביקורת המדינה – התגלה שיש 63 מיליארד שקל חובות רשומים של המדינה, ועוד 60 מיליארד שקל חובות לא רשומים.

באסל גטאס: רשות הגבייה מתוקצבת ויש צוות, ועכשיו יש לה את כל הסעיפים המאושרים, החוקים הרלוונטיים, בשביל לבצע את מה שהיא צריכה לבצע.

באסל גטאס: אני שואל אותם: כמה תוקצב בתקציב המדינה הקיים, עכשיו, 2013–2014, כמה שמתם הכנסות מאותם חובות?

באסל גטאס: מה שנקרא debt recovery, כמה אתם עומדים להכניס כתוצאה מכל זה?

באסל גטאס: אומרים לי: אפס.

באסל גטאס: איך זה יכול להיות?

באסל גטאס: 2013 – אפס, אני מבין.

באסל גטאס: אבל 2014?

באסל גטאס: שנה וחצי.

באסל גטאס: אתה יודע מה, 8 מיליארד מה-123 הם של רשות המים.

באסל גטאס: אני אומר להם: זה חובות שהם soft, זה חוב שהוא נזיל וצריך ללכת לגבות אותו.

באסל גטאס: דוגמאות שהיה אפשר – חוץ מהמיליארדים של הרווחים הכלואים.

באסל גטאס: אתה יודע מה, אני לא רוצה להגיד, זה כבר נדוש; או הוויתורים על מס הכנסה לחברות הגדולות, זה נדוש.

באסל גטאס: אני מדבר על חובות של המדינה, שהיא יכולה ללכת לגבות.

באסל גטאס: הקמתם רשות מתוקצבת במאות מיליוני שקלים, 100 עובדים יש להם.

באסל גטאס: למה לא לשים להם יעדים?

באסל גטאס: השנה 3 מיליארד, בשנה הבאה 10 מיליארד שקל.

באסל גטאס: אולי היינו יכולים להוריד את הגזירות של קצבאות הילדים, אבל מי אכפת לו מהקצבאות, קל ללכת ולקצץ שם.

באסל גטאס: סיפור ענק – אמר אתמול דב חנין שיש פה, בתוך האולם הזה, בתוך התקציב, עומד פיל גדול, שנקרא הכיבוש.

באסל גטאס: אני אומר לכם שבתוך התקציב הזה עומד פיל ענק שאף אחד לא רואה אותו ואף אחד לא רוצה לראות אותו, וזה הקשר בין תקציב המדינה והביטוח הלאומי.

באסל גטאס: רבותי, מה שקורה שם, הדבר – אני אומר, קשר שתיקה.

באסל גטאס: לא רוצה להגיד שערורייה; הוא שערורייה בסוף, אבל זה קשר שתיקה.

באסל גטאס: כי גם מהאופוזיציה לא שמעתי מילה על הביטוח הלאומי.

באסל גטאס: שלי יחימוביץ לא רוצה לשמוע.

באסל גטאס: הביטוח הלאומי והקשר הגורדי הזה עם תקציב המדינה, זה נושא ענק.

באסל גטאס: חברי הכנסת כולם לא יודעים, לא יודעים, לא יודעים, שהביטוח הלאומי מסבסד את תקציב המדינה ב-6 מיליארד שקל שנתי.

באסל גטאס: יעני, אם הקשר בין שני המוסדות האלה, המוסד לביטוח הלאומי, משרד האוצר, תקציב המדינה, מתנתק עכשיו, הגירעון של תקציב המדינה גדל ב-6 מיליארד שקל.

באסל גטאס: זה לא אני אומר – – –

שלי יחימוביץ': המפלגה שלך לא פה.

שלי יחימוביץ': ואתה אומר: שלי יחימוביץ לא רוצה לשמוע?

שלי יחימוביץ': איפה המפלגה שלך?

שלי יחימוביץ': לא, באמת.

שלי יחימוביץ': מה זה?

באסל גטאס: לא, אני מתוך כבוד רציתי שאת תשמעי את הסיפור הזה, כי חנין פה – – –

שלי יחימוביץ': בסדר, כן, כן, אבל זה נשמע כאילו זה חלק מובנה מהנאום.

באסל גטאס: לא, דווקא תודה שבאת.

מיקי לוי: שלי גם דיברה וגם שמעה אותך.

שלי יחימוביץ': כן.

באסל גטאס: העניין של הביטוח הלאומי והקשר שלו עם תקציב המדינה זה עניין מרכזי.

באסל גטאס: המדינה בעצם משתמשת בכספים שלנו, חסכונות של האנשים, בסדר גודל של 180 מיליארד שקל, ולא מחזירה אותם.

באסל גטאס: היא משלמת רק את הריבית.

באסל גטאס: 6–7 מיליארד שקל שנתי, היא מחזירה, ריבית, והקרן לא מחזירה.

באסל גטאס: המדינה בעצמה מקימה ועדה לבדיקת האיתנות הפיננסית של הביטוח הלאומי, מתריעים על המצב הרגיש פיננסית, החלש – אני לא רוצה להגיד יותר – על הגירעון האקטוארי הענק של הביטוח הלאומי, ואומרים וממליצים לממשלה סל של המלצות.

באסל גטאס: מי שעשה את זה, שר, שכנראה הצטיין ברפורמות, כחלון, שהתחיל בזה, אמרו לו: מספיק הרפורמה שהצלחת בה בתקשורת, בביטוח הלאומי לא.

באסל גטאס: למה?

באסל גטאס: כי המשרד עשה אחד ועוד אחד וידע שאם הוא יקבל את ההמלצות הוא צריך להמציא מחר בבוקר 6 מיליארד שקל להחזיר לביטוח הלאומי.

באסל גטאס: הבור הזה, של ה-180 מיליארד שקל, ששווה 6 מיליארד שקל שנתי, לא מדברים עליו.

באסל גטאס: פילוסוף מכובד אחד אמר שאם אתה רוצה לדעת את האמת, תחפש את הנסתר, יותר מהגלוי.

באסל גטאס: הנסתר בתקציב הזה זה הקשר עם הביטוח הלאומי.

באסל גטאס: הדבר האחרון שרציתי להתעכב עליו זה עניין התאגידים.

באסל גטאס: חוק המים, זה שוב מגלם בתוכו את כל צורת ההתנהלות של הממשלה עם הכנסת בעניין תקציב המדינה.

באסל גטאס: הביאו לנו את העניין בחוק ההסדרים, שצריך לעשות רפורמה.

באסל גטאס: שוב, רפורמה בתאגידים – להקטין את המספר שלהם מ-55 ל-15.

באסל גטאס: האוצר הכניס את עצמו למלכודת דבש כשאמר שאם אנחנו מקטינים את המספר מ-55 ל-15 אפשר להפחית במחיר המים – מי זוכר בכמה?

באסל גטאס: – ב-5%.

באסל גטאס: זה בשביל לעודד את חברי ועדת הכספים לקבל את התיאוריה הזאת שצריך למזג ולאחד תאגידים.

באסל גטאס: אני לא מתנגד באופן גורף לכל מוסד של התייעלות.

באסל גטאס: אני איש מים, אני מהנדס מים.

באסל גטאס: אכפת לי מכל מקורות הסביבה, במיוחד בעניין המים, ולימדתי וכתבתי על משבר המים ועל מדיניות המחירים והתמחור של המים.

באסל גטאס: מה שנעשה כאן – למה אמרתי "מלכודת"?

באסל גטאס: כי אני אישית התרעתי בוועדת הכלכלה ובוועדת הפנים ואמרתי, אין קשר כמעט בין מחירי המים לבין הקמת התאגידים.

באסל גטאס: במקרה או לא במקרה הדברים קרו והתרחשו באותה תקופת זמן.

יוני שטבון: חבר הכנסת גטאס, שים לב לזמנים.

יוני שטבון: אתה מדבר חצי שעה ויש עוד 20 שניות.

באסל גטאס: כן.

באסל גטאס: – – על זה מבקר המדינה, שנקבע 3.5 קוב פר-קפיטה למדרגה הראשונה באופן שרירותי.

באסל גטאס: מחיר המים קפץ ל-9.26 שקל כולל מע"מ למדרגה הראשונה ולכ-14 במדרגה השנייה ללא כל היגיון.

באסל גטאס: אפילו, וגם על זה מתריע מבקר המדינה, שאנחנו משלמים – – –

יוני שטבון: נא לסיים.

יוני שטבון: בבקשה.

באסל גטאס: אני מסיים.

באסל גטאס: תן לי.

יוני שטבון: 30 דקות יכולת לדבר.

יוני שטבון: בשמחה.

באסל גטאס: מבקר המדינה מתריע שבמרכיב ההון של המים אנחנו משלמים עבור הלוואות שלקחו התאגידים כדי לקנות את הצינורות ואת הציוד שאנחנו שילמנו עליו כשהתחברנו למים.

באסל גטאס: פעם שנייה משלמים.

באסל גטאס: דבר כזה לא מביאים בחוק הסדרים.

באסל גטאס: ביקשתי כמה פעמים להוציא את זה, לפצל את זה, לחשוב איך עושים רפורמה, איך מחזירים לכנסת את הפיקוח על מחירי המים.

באסל גטאס: אבל שוב, זה לא נעשה – –

יוני שטבון: תודה רבה.

באסל גטאס: – – כי הרצון של הקואליציה הוא לבצע מה שהיא רוצה בלי לקחת בחשבון את מגוון הדעות שהביעו חברי הכנסת.

באסל גטאס: לכן צריך לדחות.

באסל גטאס: תודה רבה.

יוני שטבון: תודה רבה לחבר הכנסת באסל גטאס.

יוני שטבון: יעלה חבר הכנסת עמר בר-לב, ואחריו – חבר הכנסת אברהם מיכאלי.

יוני שטבון: 15 דקות, בבקשה.

עמר בר-לב: אדוני היושב-ראש, כנסת מלאה ונכבדה – –

משה מזרחי: אני פה.

עמר בר-לב: – – אני רוצה לדבר על כדאיות כלכלית ולספר קצת מהניסיון האישי שלי מה זה "כדאיות כלכלית".

עמר בר-לב: הקמתי חברה בתחום ההיי-טק, בתחום הרפואי, חברה בת עשר שנים, ועסקנו הרבה בפיתוח.

עמר בר-לב: היו לא פעם מקרים שכל מיני תעשיות בין-לאומיות פנו אלינו והציעו לנו לפתח נושאים מסוימים שקשורים לנושאים שעסקנו בהם, ואפילו היו מוכנים לממן את זה.

עמר בר-לב: כמובן, המוטיבציה של החברה הייתה לעשות את זה, כי הנה, גם מוכנים לשלם לנו כסף, גם אנחנו נפתח, גם תהיה עבודה לאנשים, גם יהיה אתגר – נהדר.

עמר בר-לב: אז כמובן, אני האחרון שחושב שאנשים צריכים לבוא לעבודה רק בשביל משכורת, כמובן שצריכים לבוא בשביל ההנאה, אבל חברות עסקיות, בוודאי חברות פרטיות, לא קיימות רק בשביל ההנאה של העובדים, כי יש להם בעלי מניות, ויש להם משקיעים.

עמר בר-לב: ואני מצאתי את עצמי לא פעם כמנכ"ל החברה שחייב לקחת בחשבון את האינטרס של בעלי המניות והמשקיעים, וזה לא תמיד היה לפתח רק בשביל לפתח – זה היה לפתח בשביל שאחרי זה יהיה מוצר שיהיה ברור איך מוכרים אותו.

עמר בר-לב: לכן נאלצתי לא פעם, למרות שזה סיפק תעסוקה לחברה, להחליט שלא, אנחנו לא נעשה את הפיתוח הזה למרות שמימון יש לנו.

עמר בר-לב: במובן הזה אני חושב שאני ונפתלי בנט, שר הכלכלה, באים מאותו מקום – יש לנו אותו ניסיון עסקי.

עמר בר-לב: במידה מסוימת, אומנם תיאורטית, גם ליאיר לפיד יש הניסיון הזה, אבל זה רק תיאורטי, כי ניסיון מעשי כזה לא היה לו.

עמר בר-לב: המטרה של חברה עסקית זה להגדיל את ההון, או כפי שאומרים – להעלות את ערך המניה.

עמר בר-לב: זאת המטרה של חברה עסקית.

עמר בר-לב: אבל מדינה היא לא חברה עסקית.

עמר בר-לב: למדינה יש מטרות אחרות, וטובת המדינה היא טובה אחרת מאשר חברה עסקית שמסתכמת בסופו של דבר בשורת הרווח בעליית הערך של החברה.

עמר בר-לב: האינטרס העליון של המדינה זה לא הגדלת ההון, כי אם טובת אזרחיה.

עמר בר-לב: טובת אזרחיה לא נמדדת רק בכסף, היא נמדדת במושגים אחרים לגמרי מהמושגים שבהם נמדדת טובתו של ארגון עסקי, שכאמור הוא למטרת רווח.

עמר בר-לב: בעניין הזה יש לי אמפתיה לשר הכלכלה בנט, ואם אני ממש מתאמץ אני יכול להבין – לפחות באופן ראשוני – את התגובה שהוא נתן כאן מעל במה זאת כשהועלתה כאן שאילתה על-ידי חבר הכנסת כבל בעניין מפעל "נגב טקסטיל" בשדרות.

עמר בר-לב: הוא עמד כאן על הבמה הזאת ואמר: למפעל הזה אין זכות קיום כלכלי.

עמר בר-לב: מסתכל על הפרמטרים, מסתכל על ההכנסות, מסתכל על ההוצאות; הוא שלח גם בזמנו מומחה לשם.

עמר בר-לב: מבחינה עסקית אין לו סיבה כלכלית מובהקת להמשיך את קיומו, אולי; גם על זה אפשר להתווכח, אבל נניח.

עמר בר-לב: אבל, כמובן, כמו שאמרתי, מדינת ישראל היא לא עסק; מדינת ישראל יש לה אינטרסים נוספים ויש לה ערכים שלאורם היא פועלת.

עמר בר-לב: ואחד הערכים המרכזיים שדובר בו רבות זה יישוב הפריפריה ותעסוקה בפריפריה.

עמר בר-לב: שלא לדבר על יישוב באזורים כמו שדרות.

עמר בר-לב: אין עיר יותר סמלית משדרות: נמצאת בעוטף-עזה, נמצאת תחת איום ה"קסאמים".

עמר בר-לב: ולכן הכדאיות – נקרא לזה ככה, למרות שזאת מילה נוראה – של המשך קיומו של מפעל "נגב טקסטיל" בשדרות לא מתחילה ולא נגמרת בַשקל.

עמר בר-לב: השקל הוא חשוב, אבל יותר חשוב ממנו התעסוקה של האנשים שם, חיזוק היישוב ומתן מקומות עבודה לאנשים שנמצאים תחת איום ה"קסאמים".

עמר בר-לב: צריך לעודד אותם.

עמר בר-לב: ובסופו של דבר, אם אנחנו מסתכלים על המשמעות הכספית – כל המשמעות הכספית זה איזשהו גישור ביניים של 2 מיליון שקל.

עמר בר-לב: אני לא מזלזל ב-2 מיליון שקל, אבל זאת הייתה המשמעות של מה שהם ביקשו בשביל להביא אותם ל-15 חודשים מהיום, לזמן שהגז יגיע לשם, וכל הוצאות הייצור שלהם יֵרדו בצורה דרמטית, והם יוכלו להמשיך להתקיים ולהמשיך לספק מקומות עבודה ל-50 משפחות.

עמר בר-לב: אני הייתי שם, ראיתי את האנשים.

עמר בר-לב: חלקם אנשים מבוגרים, בגילי, בגילנו, אלה שבצד הזה.

עמר בר-לב: עם כל ההערכה – אולי אפילו – אני באמת מאמין שנפתלי בנט היה רוצה לייצר להם מקומות עבודה חלופיים, אבל זה יהיה מאוד מאוד קשה לאנשים בגילנו, שעבדו 20 ומשהו שנים במפעל מסוים, למצוא עבודה אחרת.

עמר בר-לב: אני רוצה לדבר על נושא נוסף, כמובן, קשור לתקציב, וזה תקציב הביטחון.

עמר בר-לב: מדובר בקיצוץ משמעותי בתקציב הביטחון.

עמר בר-לב: ואני בעד הקיצוץ הזה בתקציב הביטחון.

עמר בר-לב: לא כי אני חושב שקיצוץ בימי מילואים לא יפגע בביטחון מדינת ישראל.

עמר בר-לב: אין ספק שקיצוץ בימי מילואים יפגע בביטחון מדינת ישראל, כמו גם קיצוץ בהשקעה בטכנולוגיות עתידיות נוספות, שאין ספק שחשיבותן רבה.

עמר בר-לב: אבל צריך לקצץ.

עמר בר-לב: והסיבה שצריך לקצץ היא פשוט שזה נחוץ.

עמר בר-לב: ולמה זה נחוץ?

עמר בר-לב: זה נחוץ בגלל הגירעון הגדול בתקציב המדינה.

עמר בר-לב: ולכן אני בעד הקיצוץ הזה.

עמר בר-לב: אבל אני חושב עוד דבר – שבתקופה הזו הקיצוץ הזה אפשרי.

עמר בר-לב: ולשמחתי, גם הרמטכ"ל וגם שר הביטחון חושבים כך.

עמר בר-לב: כי מצבנו הביטחוני, למרות אמירות שנאמרו כאן מהבמה הזאת לא פעם – אני לא אגיד "מעולם לא היה כל כך טוב", כי אני לא רוצה לצאת בהכרזות כאלה.

עמר בר-לב: אבל בפירוש מצבנו הביטחוני היום הרבה יותר טוב ממה שהיה לפני 30 שנה, ובוודאי 60 שנה.

עמר בר-לב: ולכן אפשר לקצץ בתקופה הזאת.

עמר בר-לב: ובואו לא נשכח מי עומד מולנו.

עמר בר-לב: מולנו, האיום הטקטי העיקרי, גם מלבנון – "חיזבאללה", וגם מה"חמאס" בעזה, הוא בסופו של דבר לוחמים עם רובים ביד, עם מרגמות פרימיטיביות.

עמר בר-לב: כן, יש להם גם כמה טילים טיפה יותר מתקדמים, אבל בסופו של דבר, היכולת שלהם, מול העוצמה של צה"ל, היא קטנה מאוד.

עמר בר-לב: מה יש להם?

עמר בר-לב: כן, יש להם נחישות.

עמר בר-לב: וכנגד נחישות צריך להגיב בנחישות.

עמר בר-לב: זה לא בהכרח עוד עשרות מיליוני, ואולי מאות מיליוני שקלים של פיתוח זריז ומהיר של מערכת נשק כזאת או אחרת.

עמר בר-לב: אבל מה זה באמת ביטחון?

עמר בר-לב: בואו רגע נשאל את עצמנו, מה זה ביטחון?

עמר בר-לב: ביטחון, בסופו של דבר, זה איזושהי תחושה.

עמר בר-לב: תחושה של מי?

עמר בר-לב: תחושה שלנו, האזרחים.

עמר בר-לב: אנחנו מרגישים בטוח.

עמר בר-לב: וגם תחושה של הצד השני, שבמונחים מקצועיים קוראים לזה הרתעה, שאנחנו מרתיעים אותם, כי הם מבינים שאנחנו חזקים.

עמר בר-לב: ובמקרים שההרתעה נכשלת, יש לנו יכולת אמיתית להראות להם – להראות לנו שבאמת יש סיבה טובה שאנחנו נרגיש בטוחים, ולהראות להם שהם עשו טעות מאוד חמורה כשהם הטילו ספק ביכולתנו.

יוני שטבון: לשיטתך, ההשקעה ב"כיפת ברזל" הייתה טעות?

עמר בר-לב: לא.

יוני שטבון: ההשקעה, או – – –

עמר בר-לב: לא, לא, ממש לא.

עמר בר-לב: אני לא חושב כך.

עמר בר-לב: תכף נגיע לזה.

עמר בר-לב: שלא תטעה, זה לא שאני חושב שאין להשקיע בטכנולוגיה, אבל תכף ניגע גם בדבר הזה.

עמר בר-לב: ודאי שיש להשקיע בטכנולוגיה, אבל אפשר, כמו חלק מהתוכנית של תקציב הביטחון, להאט חלק מהפיתוחים, לפרוס אותם על פני שנים רבות.

עמר בר-לב: תכף אני אתן דוגמה שתהיה מוחשית לכולנו, אני חושב, מחיי היום-יום, למה אני מתכוון.

עמר בר-לב: אז ממה מורכבת אותה יכולת שנותנת לנו את אותו ביטחון, שזו תחושת השלווה שלנו, נקרא לזה, אם זה כך?

עמר בר-לב: דבר ראשון, כמובן, זו יכולת התקפית ויכולת הגנתית של צה"ל, זה ברור.

עמר בר-לב: מעבר לזה, כן, גם יכולת כלכלית של המדינה.

עמר בר-לב: מדינה חזקה עם יכולת כלכלית נותנת ביטחון לאזרחיה.

עמר בר-לב: אבל בנוסף לזה, זה יכולת עמידה.

עמר בר-לב: יכולת עמידה ויכולת ספיגה, גם של החיילים בחזית וגם של האנשים שנשארים בעורף.

עמר בר-לב: ספיגה במהלומות כאלה או אחרות, בקשיים כאלה או אחרים, בשיבוש מערך החיים שלנו.

עמר בר-לב: עמידה כנגד האיום הזה.

עמר בר-לב: קודם הזכרתי נחישות.

עמר בר-לב: לצערנו, לטרוריסטים בצד השני יש לעתים מידה לא קטנה של נחישות.

עמר בר-לב: גם לנו צריכה להיות נחישות.

עמר בר-לב: ותחושת הנחישות באה מתחושה של יכולת עמידה, יכולת ספיגה, תמיכה של אחד בשני.

עמר בר-לב: ביטחון, בעיני, זה בעיקר תחושה של שייכות.

עמר בר-לב: תחושה של שייכות, כולנו קבוצה אחת, תומכים אחד בשני.

עמר בר-לב: אם צריך לסבול, אנחנו סובלים ביחד, לא אחד סובל יותר ואחד סובל פחות.

עמר בר-לב: וגם כשצריך להקריב, אז כולנו מקריבים באותה מידה.

עמר בר-לב: אז בוא רגע נחזור לתקציב משרד הביטחון, וזה קצת מתקשר לשאלה ששאלת.

עמר בר-לב: ישראל, וצה"ל, מעצמה טכנולוגית, אין בזה בכלל ספק.

עמר בר-לב: מובילה בענק מול כל מדינה שנמצאת סביבנו.

עמר בר-לב: אבל אני אתן דוגמה, כשאני מדבר על טכנולוגיה, למה אני מתכוון, ומה הטריק שקיים בטכנולוגיה.

עמר בר-לב: בוא נדבר על פלאפונים.

עמר בר-לב: לכל אחד מאתנו יש טלפון.

עמר בר-לב: אתם זוכרים את הדור הראשון והדור השני, ואיך החלפנו לדור השלישי?

עמר בר-לב: ועכשיו יש לנו טלפונים חכמים.

עמר בר-לב: ואנחנו שואלים את עצמנו, רגע, איך יכולנו לחיות קודם בלי הטכנולוגיה הזאת?

עמר בר-לב: אז דבר ראשון, עובדה, יכולנו לחיות.

עמר בר-לב: ודבר שני, אם ייקחו לנו עכשיו את הפלאפונים, אז אנחנו גם נוכל לחיות.

עמר בר-לב: נוכל לשרוד תקופה די ארוכה.

עמר בר-לב: לכן בטכנולוגיה יש גם את האלמנט, שהוא אלמנט מסוכן, שאתה נשבה בטכנולוגיה ומשכנע את עצמך שבלי הטכנולוגיה הזאת אתה לא יכול להמשיך.

עמר בר-לב: לכן, לשאלתך, "כיפת ברזל" – בהחלט היה דבר נכון וחשוב.

עמר בר-לב: אבל בין זה לבין לרצף – אני פשוט משתמש בדוגמה שנתת, היושב-ראש – את כל מדינת ישראל ברצף של "כיפות ברזל" שיגנו עלינו כאילו מבחינה הרמטית מפני התקפות טילים, זה דבר לא נכון לעשות.

עמר בר-לב: ובכסף הזה חשוב לעשות דברים אחרים, דברים אחרים שיחזקו את תחושת הלכידות שלנו.

עמר בר-לב: וכשאני אומר "יחזקו את תחושת הלכידות שלנו", אני אתן דוגמה: דוח מבקר המדינה, בהתייחס ליוצאי העדה האתיופית, קבע שאחוז הגיוס – המוטיבציה – בקרב מתגייסי העדה האתיופית הוא מאוד גבוה.

עמר בר-לב: כמה כתוב לי?

עמר בר-לב: 86% לעומת 74% בכלל האוכלוסייה.

עמר בר-לב: מאוד גבוה.

עמר בר-לב: אבל במהלך השירות יש נשירה של 20%, או יותר מ-20%, בקרב המתגייסים מקרב יוצאי הקהילה האתיופית.

עמר בר-לב: ומה המשמעות של אותו אחד שנפלט ולא מסיים את השירות בצה"ל, לעומת אותו אחד שכן מסיים את השירות בצה"ל?

עמר בר-לב: זה שמסיים את השירות בצה"ל מרגיש תחושת שייכות, מרגיש תחושת אחריות, מרגיש שותף למפעל הציוני שאנחנו בונים כאן.

עמר בר-לב: זה שנפלט מרגיש ניכור.

עמר בר-לב: ניכור – הוא לא מכיר במדינה ומרגע זה נמצא בשוליים.

עמר בר-לב: לכן, אם אני חוזר לנושא התקציב, לדעתי הרבה-הרבה יותר חשוב להשקיע באנשים, להשקיע בבני-אדם, גם בתקופה הזאת.

עמר בר-לב: יותר חשוב שאחוז הנשירה בקרב יוצאי הקהילה האתיופית ומגזרים אחרים בחברה הישראלית, הנשירה מצה"ל, שהאחוז יהיה הרבה יותר קטן, מאשר – אתם יודעים מה – איזושהי מערכת טכנולוגית מאוד מתקדמת, שעכשיו מתוכנן שהיא תהיה בשנת 2016, וכנגד זה היא תהיה רק ב-2018.

עמר בר-לב: נשאר לי עוד קצת זמן, אז אני אדבר על נושא שלישי, ההתיישבות העובדת.

עמר בר-לב: אני לא חושב שיש מה להכביר מילים על מקומה בציונות ועל ההובלה שלה, וכן הלאה.

עמר בר-לב: אני יושב בראש השדולה החקלאית, יחד עם עוד שני חברי כנסת שנמצאים במליאה.

עמר בר-לב: אתמול עשינו כנס שהתמקד בנושא שמאוד מטריד אותם, מאוד בעייתי, נושא הקפאת הבנייה בקיבוצים ובמושבים.

עמר בר-לב: ואני פשוט רוצה – אולי זה יתאר בשלושה משפטים את הסיפור.

יוני שטבון: תזדרז בבקשה.

עמר בר-לב: היה אתמול בחור בשם אבנר מקיבוץ כינרת.

עמר בר-לב: אבנר בן 35.

עמר בר-לב: הוא חזר לקיבוץ לפני שבע שנים, בגיל 28, עם אשתו.

עמר בר-לב: היום יש לו שני ילדים.

עמר בר-לב: אבנר הוא דור רביעי – סליחה.

עמר בר-לב: זה מסמן לי שנגמר הזמן.

יוני שטבון: זו הטכנולוגיה.

עמר בר-לב: כן.

עמר בר-לב: אתה רואה?

עמר בר-לב: זו הבעיה בטכנולוגיה.

עמר בר-לב: אז אני אסיים.

עמר בר-לב: אבנר דור רביעי לקיבוץ כינרת.

עמר בר-לב: סבא רבא שלו, בן-ציון ישראלי, הוא ממקימי קבוצת כינרת.

עמר בר-לב: בשנת 2008, כשהוא היה בן 28, הוא החליט לחזור לקיבוץ.

עמר בר-לב: והוא, מה לעשות, חזר כמה חודשים אחרי שמינהל מקרקעי ישראל הוציא איזושהי החלטה, 571, לא משנה מה, אבל על-פי מינהל מקרקעי ישראל, עד היום, שבע שנים אחרי, אבנר גולן, דור רביעי בקיבוץ כינרת, לא מוכר כחבר קיבוץ.

עמר בר-לב: ואם הוא לא מוכר כחבר קיבוץ הוא לא יכול לבנות את הבית שלו בקיבוץ, ועל מה אנחנו מדברים?

עמר בר-לב: אנחנו מדברים על אזור עדיפות א', אין שם איזשהו ערך משמעותי לנדל"ן.

עמר בר-לב: בחור, כבר לא כל כך צעיר, בן 35, עם משפחה, שרוצה לגור בפריפריה, ולא נותנים לו, לא נותנים לו מכל מיני סיבות ביורוקרטיות טכניות, שכמובן אני לא אכנס אליהן, אבל הן בניגוד ברור – עומדות בניגוד, שוב, לאותם יעדים ערכיים שכולנו מסכימים עליהם, שקשורים ליישוב הפריפריה, לחיזוק הפריפריה, להוזלת מחירי הדיור על-ידי הפשרת קרקעות, וכן הלאה.

עמר בר-לב: ולכן, לסיכום, מה שאני אומר, שהתפיסה הימנית השמרנית שעומדת בבסיס התקציב הזה זו תפיסה של דוחות רווח והפסד של חברות, זו תפיסה של – סופרים את הכסף.

עמר בר-לב: לצערי, זה לא תפיסה של ערכים שכולנו היינו רוצים להיות שותפים להם, ולצערי התקציב הזה ממש ממש לא משקף את הערכים האלה.

עמר בר-לב: תודה רבה.

יוני שטבון: תודה רבה לחבר הכנסת עמר בר-לב.

יוני שטבון: אני חייב לציין שאני למדתי הרבה מהנאום הנוכחי.

יוני שטבון: חבר הכנסת אברהם מיכאלי, בבקשה.

יוני שטבון: אחריו – חבר הכנסת ישראל חסון.

יוני שטבון: 15 דקות.

יוני שטבון: בבקשה.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, אדוני היושב בראש, יש יתרון לנאומי תקציב; נאומי תקציב בדרך כלל התאפיינו באמת – נאומים שכל אחד בא ומתאר לחברים בכנסת את התפיסות הכלכליות שלו, ואת המחלוקת שיש תמיד, הן בקואליציה והן באופוזיציה.

אברהם מיכאלי: אף פעם נאומי תקציב לא באים מתוך אג'נדה אחת, שיכולים לבוא ולהצביע מי מסכים למה.

אברהם מיכאלי: גם באוצר, כשאנחנו כבר יותר ותיקים, מכירים את התפיסות הכלכליות שלהם, תמיד מגיעים עם מחלוקת בתוך האוצר, ואחר כך, כשמשרד האוצר שם את זה על השולחן, את התקציב, כשהיינו בקואליציה חלקנו עליו, וכשאנחנו באופוזיציה בטח חולקים עליו, ולכן, אני זכיתי גם ביומיים האחרונים פה לשמוע הרצאות חשובות, וחברים שמביעים פה את עמדותיהם בנושא של תפיסות העולם הכלכליות שלהם.

אברהם מיכאלי: זה גם מראה שאין דעה אחת, ואין עמדה אחת, ואין הסכמה על הרבה מאוד דברים שאנחנו בסוף נאלצים להצביע פה ברוב ובמיעוט, כי אין דרך אחרת להכריע בסוף בתקציב.

אברהם מיכאלי: אתמול אפילו זכיתי לשמוע את פרופסור ברוורמן, שהוא לכל הדעות אחד מהכלכלנים הדגולים בעולם, הוא לא כלכלן רק ברמה של כנסת ישראל, והוא בא ונתן את התפיסות הכלכליות שלו, והוא בא והסביר למה התפיסה הכלכלית של שר האוצר, שישב ונכח פה בדיון הספציפי הזה במקרה, והקשיב – אני מאמין שהוא הקשיב, הוא ישב פה – לכל הדברים של פרופסור ברוורמן.

אברהם מיכאלי: ואנחנו – שוב – שומעים דעות כלכליות, שומעים תפיסות כלכליות, ובסוף, כאשר מקבלים את התקציב, מקבלים עם חיתוך כזה, חיתוך אחר, ואני אומר, התקציב אף פעם לא מרצה את כולם, אבל כשאנחנו בסוף מגיעים לניתוח, צריכים גם להיות כנים, ולראות מה היה אפשר לעשות, לא בשביל להגיד: אנחנו יותר חכמים מזה שכתב את התקציב או מזה שכתב ברוב ובמיעוט, אלא לבוא ולנתח איפה הן נקודות התורפה, שמרגישים בתקציב שלא באו מתוך איזה מניע של אילוץ, מתוך איזה מניע של לא הייתה ברירה, כי לפעמים אתה אומר: לא הייתה ברירה, מה לעשות.

אברהם מיכאלי: ניסו לתאר פה בתחילת הדרך, כאשר התחילו להכין כבר את הצעת התקציב, את הקטסטרופה שהממשלה הנוכחית כביכול מצאה בתחילת הדרך.

אברהם מיכאלי: מי שמכיר קצת את העובדות, זה מצחיק, על איזה ממשלה אנחנו מדברים?

אברהם מיכאלי: זה אותה ממשלה, רק יש רכיבים אחרים בממשלה.

אברהם מיכאלי: אותו שר אוצר, אותו ראש ממשלה, אותה קטסטרופה הייתה ידועה להם, והם דיברו על זה פה לפני שנה.

אברהם מיכאלי: למה הבחירות נדחו, מישהו שכח?

אברהם מיכאלי: הבחירות נדחו כי ראש הממשלה ניסה לשנות כמה וכמה דברים בתוך התקציב.

אברהם מיכאלי: אותה קטסטרופה, שמתארים אותה כאותה קטסטרופה, גם לראש הממשלה היא ידועה, אבל מה לעשות, הוא לא ראה את זה אז כקטסטרופה, ולא רק שלא, רבותי, אנחנו שוכחים את ההפגנות הגדולות שהתחילו לפני שנתיים, והציבור, אגב, אדוני היושב-ראש, היום אני שומע בפרסומת ברדיו, יש איזה פרסומת שאני לא יודע מי עומד מאחוריה – ביבי, תביא לי אוטו, תביא לי מחשב, תביא לי זה; אני לא יודע, כנראה כבר התחילו לשווק שאפשר ללחוץ גם דרך הרדיו על ראש הממשלה לקבל כסף.

אברהם מיכאלי: אותו ראש הממשלה, אחרי שהיו הפגנות גדולות הוא נלחץ, הוא נלחץ מהפגנות, ואז הקים את ועדת טרכטנברג, ונתן לנו תחושה שהולכת להיות מהפכה כלכלית, וכל התלונות, וכל הטענות שהיו לאזרחים ברחוב, אותן טענות, כביכול – תתוקנה.

אברהם מיכאלי: אנחנו בזמנו באנו ואמרנו, היינו אז חברים בממשלה, היינו חברים בקואליציה: סליחה, מי אמר שכל מה שאנשים תובעים בהפגנות – הן טענות ריאליות, הן טענות צודקות?

אברהם מיכאלי: הרבה מהטענות האלה – יושבים פה חברים ותיקים – אנחנו טיפלנו בהן בוועדות השונות; ועדת הכספים טיפלה בזה, היושב-ראש הקודם, שעוד היה באופוזיציה, אני זוכר, טיפלנו בחלק מן הבעיות שאנשים בגללן הפגינו ברחוב, והתלוננו וביקשו.

אברהם מיכאלי: אבל מה לעשות, תמיד יש אילוצים איך עושים, מה עושים, כי אותן טענות שעלו, וחשבו שוועדת טרכטנברג תפתור אותן, אותן טענות אנחנו מראש אמרנו – ועדת טרכטנברג לא תוכל לפתור את כל הטענות.

אברהם מיכאלי: אבל ועדת טרכטנברג המליצה כמה דברים, והממשלה החליטה כמה דברים, ואז הגירעון שגדל בגלל אותן החלטות טובות וחיוביות, בסוף תיארו אותן כקטסטרופה.

אברהם מיכאלי: לכן אני אומר שאנחנו בוחנים, בסוף, איפה באמת הייתה קטסטרופה, או איפה – נכון, הגירעון גדל, אבל הגירעון הזה גם היה בתקופות אחרות, ואנחנו, בואו ניזכר, רבותי, בעשור האחרון יש ירידה בצמצום התקציב, נכון?

אברהם מיכאלי: התקציב הנוכחי גדל יותר ממה שהיה בשנים האחרונות, בתוך עשר שנים, אבל עדיין לא הגענו לאותו גידול תקציבי שהיה לנו ב-2001.

יוני שטבון: לא הבנתי, הגידול לטענתך הוא בעקבות הפעולות – בעקבות המחאה החברתית?

אברהם מיכאלי: לא, אני מדבר כרגע – בעקבות הפעילות החברתית הרי ועדת טרכטנברג המליצה כמה דברים, והממשלה המליצה כמה דברים.

אברהם מיכאלי: על אותו סיוע לגילאי שלוש-ארבע הממשלה החליטה מיוזמתה, ובעידוד ועדת טרכטנברג, וכמובן זה עולה כסף.

אברהם מיכאלי: הרי מצד אחד הציבור רוצה כמה דברים.

אברהם מיכאלי: ומה עם המשכורות שהגדילו לעובדים סוציאליים?

אברהם מיכאלי: ומה עם המשכורות שנתנו למערכת הבריאות?

אברהם מיכאלי: הן לא היו טענות צודקות?

אברהם מיכאלי: מישהו יכול להגיד שהמשכורות שלהם גבוהות?

אברהם מיכאלי: אנחנו כולנו בזמנו תמכנו בטענות האלה, האוצר התנגד לטענות של העובדים הסוציאליים, ושלא נשכח, לפני שנה הם עמדו שבועות ברחוב פה, מול הכנסת, וברחובות במקומות אחרים.

אברהם מיכאלי: העובדים הסוציאליים הפגינו, מה הם ביקשו?

אברהם מיכאלי: תוספת שהיא – אני חושב, בעיני – אני חושב שהיא תוספת הכי מינימלית.

אברהם מיכאלי: ומה שהם קיבלו בסוף, רבותי, זה צחוק מהעבודה; מישהו יודע היום להסתכל בתלוש של עובדת סוציאלית, כמה היא מרוויחה?

אברהם מיכאלי: והיא עושה עבודת קודש.

אברהם מיכאלי: היא משתכרת, מול ההשקעה שלה בעבודה, יחסית שום דבר, אבל מה, מצד אחד רוצים להגדיל להם את המשכורת, וכשהגדילו להם את המשכורת נוצר גירעון, ובסוף באים ואומרים על הגירעון הזה – קטסטרופה.

אברהם מיכאלי: לכן, כשאומרים בתחילת הדרך שהכול קטסטרופה, ואנחנו היום ניגשים ועושים חיתוכים, אז מפחידים את הציבור – מפחידים את הציבור בצורה כזאת שבגלל הקטסטרופה הולכים כביכול לתקן את העולם, ולבטל את הגירעון, או לצמצם את הגירעון, ואז, בחלוקה החדשה שכביכול עושים, פוגעים פחות באותן אוכלוסיות שמגיע להן לקבל יותר, וישנם אלה שלא פוגעים בהם, ומשאירים אותם באותו מצב – והמצב בסוף נשאר לא רק קטסטרופה, המצב נשאר פחות או יותר אותו דבר, וגרוע.

אברהם מיכאלי: אז כשאנחנו מנתחים את התקציב – אז אומרים זה תקציב של לית ברירה, תקציב שהיו חייבים לעשות אותו.

אברהם מיכאלי: זה הדבר שהכי מקומם בתקציב הנוכחי – שלקחו מגזרים מסוימים, ובמגזרים האלה – בעולם הישיבות מותר לחתוך באחוזים לא הגיוניים, לא סבירים.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, אתה, כבן תורה, שגדלת ואתה יודע מה זה להעריך את עולם התורה, אתה יודע גם מה הקושי כשפוגעים באותו עולם תורה.

אברהם מיכאלי: מה לעשות, אנחנו בתקציב אולי באמת מגלים את אותה מחלוקת שיש בין ציבורים שונים בארץ.

אברהם מיכאלי: בכל הדיונים האלה של התקציב אנחנו הרי לא נוכל לשכנע אחד את השני בכוחנות.

אברהם מיכאלי: אנחנו צריכים לשים לפנינו את אותן שאלות קשות, שהן קיימות בין הציבורים השונים, ונכון, האג'נדה של כל ציבור, שמאמין בדרך שלו – אם הוא חושב שרק הוא צודק ואם הוא חושב שרק הדרך שלו תנצח, לצערנו זה לא ילך ככה.

אברהם מיכאלי: אנחנו ראינו את זה ביומיים-שלושה האחרונים בוויכוח הגדול שהיה פה – ממש לפני 48 שעות – במליאה, בנושא של כביכול שוויון בנטל.

אברהם מיכאלי: מי שקורא לזה שוויון בנטל – הוא קורא לזה שוויון בנטל.

אברהם מיכאלי: מהצד האחר רואים את זה כגזירות שקשה אפילו לתאר אותן, את חומרת הגזירות.

אברהם מיכאלי: אז בסוף, כשבאים ופוגעים בעולם הישיבות לא באחוזים סבירים, שאפשר היה להגיד: לא הייתה ברירה וקיצצנו פה 5%, גם אתם תקוצצו ב-5%.

אברהם מיכאלי: לא.

אברהם מיכאלי: פה פגעו בעשרות אחוזים.

אברהם מיכאלי: כשבאים ומנגחים בעניין של הליבה, כביכול באג'נדה של הליבה – הרי כולנו יודעים שזה לא עניין של הליבה.

אברהם מיכאלי: רבותי, מי שלא עוקב, לאחרונה ישנם מאמרים מלומדים של אנשי חינוך שלא שייכים למגזר החרדי ולא שייכים לעולם הישיבות; אנשי חינוך שמביעים במאמרים שהם כותבים בעיתונות ביקורת על הליבה, שקוראים לה ליבה במתכונת הנוכחית.

אברהם מיכאלי: מי אמר שתוכנית הליבה הנוכחית הזאת היא תוכנית חינוכית נכונה?

אברהם מיכאלי: מי אמר שהנוער והדור שגדל על הליבה הזאת – שהיא התוכנית שעל-פיה צריכים לחנך את הנוער היום?

אברהם מיכאלי: אז מה עושים?

אברהם מיכאלי: כדי לבוא ולנגח את הציבור, שלא הלך עד עכשיו, כולו לפחות – המפלגה שלי, במערכות החינוך שלי ברובן כן לומדים תוכנית ליבה, אבל הנקודה היא שאנחנו מנסים פה לחנך אנשים בכפייה.

אברהם מיכאלי: אנחנו מנסים להכתיב להם: אם אתה לא מאמין במה שאני מאמין, אני מעניש אותך.

אברהם מיכאלי: אני מעניש אותך בכך שבית-הספר שלך או מערכת החינוך שלך, שהיא מערכת חינוך מוכרת על-ידי מדינת ישראל, תיענש על כך; אם היא לא תעבור על דתה, היא לא תחליף את האמונה שלה, אנחנו מענישים אותך בכסף.

אברהם מיכאלי: זה נקרא תקציב הוגן?

אברהם מיכאלי: זה נקרא תקציב כפייה.

אברהם מיכאלי: זה נקרא תקציב – ואני לא רוצה להגדיר את זה במילים הקשות האלה, אבל זה מה שעשו ברוסיה פעם.

אברהם מיכאלי: לחנך מחדש.

אברהם מיכאלי: עשו חינוך מחדש, חינוך בכפייה לאותם אנשים שלא האמינו במה שהקומוניסטים פעם האמינו בו.

אברהם מיכאלי: אנחנו לא יכולים לקרוא לתקציב תקציב הוגן כשאנחנו מנסים – לא לשכנע אחד את השני באמונות או לוותר אחד לשני באמונות, אלא: אם אתה לא מאמין במה שאני מאמין, אז אני מעניש אותך ואני פוגע בך.

אברהם מיכאלי: זה התחיל בעולם הישיבות, זה התחיל בתוכנית הליבה, זה התחיל בתוכנית שקראו לה חוק נהרי.

אברהם מיכאלי: קראו לזה חוק נהרי.

אברהם מיכאלי: גילינו פה דבר שהיה מעוות ברשויות המקומיות, שילד אחד תקצבו וילד אחד לא תקצבו.

אברהם מיכאלי: כביכול הילד הזה שייך לעיר אחרת או למדינה אחרת.

אברהם מיכאלי: אותו תושב, ששילם ארנונה לעירייה בצורה הוגנת, בצורה חוקית, הילד שלו לא קיבל את השירותים מהעירייה.

אברהם מיכאלי: היו רשויות שהיו נדבנים ונתנו את זה, היו רשויות שלא נתנו.

אברהם מיכאלי: אני, רבותי, ליוויתי מאבק במקרה בעירי, באור-יהודה.

אברהם מיכאלי: בא ראש העיר החדש והחליט שלילדים האלה לא מגיע חשמל.

אברהם מיכאלי: יום אחד הוא ניתק להם, באמצע החורף, את מערכת החשמל בבית-הספר, אדוני.

אברהם מיכאלי: בית-ספר שלא שייך לרשת שלי, של "מעיין החינוך התורני"; הוא שייך לרשת חינוך של יהדות התורה, שנקראת רשת החינוך העצמאי.

אברהם מיכאלי: ראש העיר החליט לנתק לו חשמל.

אברהם מיכאלי: אדוני, באמצע החורף לא היה להם חשמל, לא היה להם חימום.

אברהם מיכאלי: הילדים האלה, במשך חודשים, חודשים, לא יכלו לקבל חשמל.

אברהם מיכאלי: וזאת למה?

אברהם מיכאלי: כי ראש העיר החליט שאין לו כפייה בחוק או אין לו חובה בחוק לממן את זה.

אברהם מיכאלי: זה היה לפני חוק נהרי.

אברהם מיכאלי: ובאתי בזמנו לשר, שהיה אז השר מאיר שטרית – מאיר לא יושב פה.

אברהם מיכאלי: מאיר אמר לי: אני לא יכול להכריח אותו כי אין לי חוק.

אברהם מיכאלי: באתי למנכ"ל שלו, מנכ"ל המשרד.

אברהם מיכאלי: אמרתי לו: אדוני המנכ"ל, ילדים של אזרחי מדינת ישראל, תושבי עירי, יושבים ללא חשמל.

אברהם מיכאלי: המנכ"ל אמר: לא יכול להכריח אותו.

אברהם מיכאלי: ניסו לשדל אותו, לא הצליח.

אברהם מיכאלי: בא נהרי ביוזמתו וחוקק חוק.

אברהם מיכאלי: של מה?

אברהם מיכאלי: לתת לילדים האלה תקצוב למתן שירותים.

אברהם מיכאלי: שייתנו להם ניקיון, שרת, מזכירה, שירותי בית-ספר, והעירייה כן תשלם חשמל.

אברהם מיכאלי: אם לא, מאיפה יביאו?

אברהם מיכאלי: מאיפה יביאו את הכסף?

אברהם מיכאלי: אז אמרו: לא, זה גזלה של הקופה הציבורית.

אברהם מיכאלי: את זה היום באה הממשלה הנוכחית, והתקציב הנוכחי – אגב, זאת אותה ממשלה שתמכה בזה בקדנציה הקודמת, אבל בגלל הסחיטה, שבא שר האוצר הנוכחי ואמר לראש הממשלה: אם לא, אז אין לך ממשלה, אם לא, אין לך זה, לצערי, בגלל זה בסוף היום ביטלו את חוק נהרי.

אברהם מיכאלי: ביטלו את חוק נהרי.

אברהם מיכאלי: זה מה שמומלץ היום בתקציב הנוכחי.

אברהם מיכאלי: תקציב, צריך לנתח אותו מבחינת הוגנות, לא מבחינת סדרי עדיפויות.

אברהם מיכאלי: זה כבר לא סדרי עדיפויות, זה סחיטה, או לאלץ אחד את השני בכפייה.

אברהם מיכאלי: ולמה זה גורם, אדוני?

אברהם מיכאלי: אני חושב שאנחנו צריכים כבר היום לדבר על זה בקול רם.

אברהם מיכאלי: מלחמת אחים בינינו כבר החלה.

אברהם מיכאלי: אנחנו לא יכולים כבר לדבר על שמא, חלילה, תהיה מלחמת אחים.

אברהם מיכאלי: מלחמת אחים לא צריכה להיות, חלילה, באלימות ברחובות.

אברהם מיכאלי: מלחמת אחים קורית כאשר קבוצה אחת באוכלוסייה כבר לא מכירה בזכויות של הקבוצה השנייה.

אברהם מיכאלי: קבוצה אחת כבר לא מכירה בלגיטימציה של הקבוצה השנייה, שמותר לה לחשוב אחרת.

אברהם מיכאלי: מה אנחנו מצפים?

אברהם מיכאלי: שאנחנו נחנך בכוח?

אברהם מיכאלי: נניח, הציבור החרדי יחנך את הציבור החילוני שיחזרו כולם בתשובה?

אברהם מיכאלי: אף אחד לא ניסה לעשות את זה.

אברהם מיכאלי: אבל הציבור החילוני, אדוני היושב-ראש, כן מנסה, לפחות בתקציב הנוכחי, בגזירות שקבעו בתקציב הנוכחי, להמיר את דתם של אותם בני ישיבה, שהם לא יוכלו ללמוד תורה כי קיצצו להם בתקציב.

אברהם מיכאלי: עזוב כבר חוק הגיוס, מי שלא ירצה לא יתגייס, ובכוח אי-אפשר לגייס אף אחד.

אברהם מיכאלי: אי-אפשר כך לחיות בין האחים.

יוני שטבון: נא לסיים.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, זה מה שאני מנסה.

אברהם מיכאלי: אני קורא פה לבית הזה כן להידבר אחד עם השני.

אברהם מיכאלי: לא רק להביע עמדות קיצוניות, שכל אחד חושב שהוא צודק, אלא לשבת ולהידבר אחד עם השני, ובהידברות אפשר להגיע לפשרות ולהבנות, ולא בהורדת ידיים.

אברהם מיכאלי: תודה.

יוני שטבון: תודה רבה לחבר הכנסת אברהם מיכאלי.

יוני שטבון: יעלה חבר הכנסת ישראל חסון, ואחריו – חבר הכנסת איתן כבל.

יוני שטבון: בבקשה.

יוני שטבון: חצי שעה, בבקשה.

ישראל חסון: חצי שעה?

יוני שטבון: זה הזמן שהחלטתם בסיעה.

ישראל חסון: רובי, תזמין משהו לשתות.

יוני שטבון: אתה לא חייב.

ישראל חסון: תודה לך.

ישראל חסון: אני הולך להגדיל, 40 דקות.

ישראל חסון: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני מודה ומתוודה שזה, אני חושב, התקציב השישי או השביעי שיוצא לי לחוות.

ישראל חסון: בעבר יצא לי לעסוק בלא מעט דברים מורכבים, כשהייתי צריך לדעת לקחת את המופשט ולנסות למקד אותו.

ישראל חסון: בסוגיית התקציב התקשיתי, מסיבה אחת פשוטה: משום שאני חושב שאנחנו באיזשהו מקום נעדרי ערכים כשאנחנו באים לומר: יש לנו תקציב.

ישראל חסון: איזה ערכים התקציב אמור לקדם ובמה הוא אמור לגעת?

ישראל חסון: אתם יודעים מה, אז אם זה מסובך, אני שאלתי את עצמי עם איזה ערכים באים לדון בתקציב.

ישראל חסון: ואני רוצה לתאר פה לפחות שניים-שלושה ממשקים שיש לי בסוגיה הזו של דיון התקציב ולתאר איך זה נראה מהזווית שלי וכמה הדבר הזה קשה.

ישראל חסון: כשחברי מורי רובי ריבלין היה יושב-ראש הכנסת, לפני ארבע שנים בדיוק, הוטל עלי להקים צוות שיבדוק את התנהלות אגף השיקום במשרד הביטחון ואגף משפחות שכולות; משפחות שכולות והנצחה.

ישראל חסון: במשך שבעה חודשים צעדו לכאן 437 נכים ובני משפחות שכולות שביקשו להופיע בפני הוועדה.

ישראל חסון: כל מי שרצה להופיע בפני הוועדה, ניתנה לו הזכות.

ישראל חסון: כשנכנסו האנשים הכואבים האלה לחדר, אמרנו להם במשפט אחד: אנחנו רוצים לשמוע את המקרה שלכם על מנת להקיש ממנו על האחריות של המדינה ואופן התפקוד של המדינה.

ישראל חסון: אנחנו לא נטפל באף בעיה פרטית של אף אחד מכם.

ישראל חסון: אנשים המתינו פה שבע שעות ולא התלוננו.

ישראל חסון: ישבנו פה עד 23:00 ו-24:00.

ישראל חסון: ויצאנו עם מסמך מאוד מפורט, תמציתי מאוד, של הנושאים שאנחנו רוצים לטפל בהם.

ישראל חסון: המסמך הזה הוצג לוועדת חוץ וביטחון בראשות שאול מופז, קיבל את ברכתה, ונכנסנו לתהליך עבודה.

ישראל חסון: השאלה הראשונה שאנחנו שאלנו בישיבה הראשונה את אגף השיקום ואת ארגון נכי צה"ל הייתה: תגדירו לנו מה זה שיקום.

ישראל חסון: לא הייתה הגדרה.

ישראל חסון: קוראים לכם אגף שיקום?

ישראל חסון: תגידו לי מה זה שיקום, מהי ההגדרה של שיקום, כי כל שקל שאני הולך לשים עכשיו, אני רוצה לראות אם הוא משרת את המטרה הזאת, כן או לא.

ישראל חסון: זאת השאלה.

ישראל חסון: ולא הייתה הגדרה כזאת.

ישראל חסון: לא היה שיח בין ארגון נכי צה"ל לבין אגף השיקום, ויתרה מכך, כנסת ישראל לא נדרשה לבחון את פעילות אגף השיקום באותה שנה.

ישראל חסון: זה היה 14 שנים לאחור, בדקתי, אגף השיקום לא נדרש לתת דין-וחשבון פעם אחת.

ישראל חסון: ויצאנו לדרך, ונוצר שיח, ונוצרה הגדרת מטרות, ונכתבה אמנת שירות משותפת, וחוקקנו חוקים בשיתוף פעולה מלא של שני הגופים, כשלא העלינו בשקל אחד את התקציב, כי יכולנו להסתכל ביושר בעיני הנכים ולהגיד להם: רבותי, אנחנו לא מוכנים לפרוץ את המסגרת התקציבית, ובמסגרת התקציבית הזאת נעשה את המיטב לצורך השגת השיקום.

ישראל חסון: באגף משפחות והנצחה, באגף משפחות שכולות, שוב ועדת חוץ וביטחון נרתמה ועשתה ישיבה בכינוס של המועצה הארצית להנצחה, שלא התכנסה 12 שנים לפני כן.

ישראל חסון: הם הסכימו להתכנס בעקבות הפעילות.

ישראל חסון: שאול, אתה זוכר?

ישראל חסון: עשינו את זה בכינוס הראשי שלהם.

ישראל חסון: קם אחד ההורים השכולים, אני מכיר את שמו היטב, שמוליק חזון, איש חינוך משכמו ומעלה, שאיבד את בנו בליל הגלשונים.

ישראל חסון: בנו, ניב, נהרג בעימות עם המחבל בליל הגלשונים.

ישראל חסון: והוא עמד ואמר את הדבר הבא: רבותי, במשך שנים רבות אנחנו מסתובבים עם התחושה, אני מצטט אותו, שקורבנם היה במידה מסוימת לשווא.

ישראל חסון: מזה שנתיים, מרגע שהכנסת נכנסה והתחילה לפעול בשיח אתנו, בשיח של ערכים, בשיח שהוא ישר והגון, אנחנו מודים לכנסת שהעבירה אותנו מדיון על כספים לכיסופים.

ישראל חסון: זה המונח שבו הוא השתמש.

ישראל חסון: מדיון – אני אומר לכם שמבחינתי לא יכולה להיות מחמאה גדולה מזו ונקייה וצרופה מזו; מצד שני, גם לא יכולה הייתה להיות מחויבות יותר גדולה באותו רגע של מה שהם הטילו עלינו.

ישראל חסון: ואז – אדוני היושב-ראש, תשמע, זה חשוב לך, אתה לא בקי בזה, כדאי שתשמע, אתה בקואליציה.

ישראל חסון: ואז קמה ממשלת ישראל דאז ומחליטה להקים ועדה בראשות אדם מכובד, השופט גורן, אורי גורן, ואנשים מאוד מכובדים, פרופסור ערן דולב ואני לא זוכר מי עוד, כשמי שהוביל את הדיון הזה היה משרד האוצר, עם משרד הביטחון ועם לשכת ראש הממשלה.

ישראל חסון: המנדט של הוועדה היה לבחון את ההתייעלות הכלכלית של אגף השיקום של משרד הביטחון.

ישראל חסון: לקחו עבודה של שנתיים-שלוש, בהגדרה של התייעלות כלכלית.

ישראל חסון: אני שאלתי שאלה אחת, אחת ויחידה: אתם עומדים מול הנכים, אתם עומדים מול המשפחות השכולות, מה זה התייעלות כלכלית?

ישראל חסון: התייעלות כלכלית, תוסיף עוד שתי מילים: מבלי לפגוע בשיקום הנכה.

ישראל חסון: אין את זה, אין את זה.

ישראל חסון: מיקי, חבל על הזמן, תאמין לי.

ישראל חסון: אל תייצג אותם.

ישראל חסון: אין את זה.

ישראל חסון: דרך אגב, אנחנו – – –

ראובן ריבלין: מכובדי היקר, התפקיד הוא של משרד הביטחון.

ראובן ריבלין: אי-אפשר כל פעם לחזור לאוצר, אחרי שמחלקים את התקציב, ולומר להם: עכשיו אתם תיתנו עוד כסף, כי זה עניין ערכי.

ראובן ריבלין: אני מסכים שהממשלה – אבל אי-אפשר כל פעם לחלק את התקציב ולאחר מכן לומר שאת כל הדברים שאנחנו צריכים לעשות יעשה משרד האוצר.

ראובן ריבלין: משרד האוצר, תפקידו לחלק את התקציב.

ראובן ריבלין: משרד הביטחון, את המסקנות של הוועדה המכובדת והרצינית שלך, היה צריך ליישם.

ישראל חסון: דרך אגב, הוא התחיל.

ראובן ריבלין: אני יודע, אבל הוא מצא – – –

ישראל חסון: רובי, רובי – – –

מיקי לוי: דרך אגב – – –

ישראל חסון: בדיוק.

ישראל חסון: רובי, אני אומר לך שזה היה ברור לכולם שאנחנו בסוף העבודה הזאת לא דורשים שקל.

ישראל חסון: לא דורשים שקל.

ישראל חסון: אבל מה לעשות, רובי, יושב פה לידך מכובדי ויקירי עמרם מצנע, שבמלחמת יום כיפור – –

ראובן ריבלין: – – –

ישראל חסון: – – היה עלם שחרחר, ורבים מחבריו לא שבו, או שהם פצועים, והיום כולנו התבגרנו, ויש נכות שמחמירה כשהנכה מתבגר, ויש לך פוסט-טראומטים, שהיו גם אצלך בלשכה, ויש לך את פדויי השבי המסכנים שצפים ועולים להם.

ישראל חסון: והדבר הזה, הקימו ועדה, ועדת גורן, שאמרה: בחינת ההתייעלות הכלכלית.

ישראל חסון: אמרתי להם: רבותי, אין לכם התייחסות – –

ראובן ריבלין: – – –

ישראל חסון: לא.

ישראל חסון: – – ליכולת השיקום.

ישראל חסון: זה בסדר.

ישראל חסון: אם אתה עכשיו בא ואומר לי שאתה יכול להוריד חלק גדול מהדברים, אני לא מתווכח.

ישראל חסון: ייתכן שכן, אבל תבחן אם זה פוגע או לא פוגע בשיקום.

ישראל חסון: לא הייתה התייחסות לזה.

ישראל חסון: ועדת גורן הגישה את מסקנותיה.

ישראל חסון: באה כנסת ישראל, ואני אומר כנסת ישראל, אני לא אומר עכשיו "ועדת חוץ וביטחון".

ישראל חסון: באה כנסת ישראל ואמרה לוועדת גורן: התייצבי נא בפנינו, תציגי את העבודה, אנחנו רוצים לשאול שאלות.

ישראל חסון: ישבו 3.5 שעות בדיון בוועדת חוץ וביטחון, עוד פעם, בראשות מופז זה היה.

ישראל חסון: קיימנו דיון.

ישראל חסון: אני מציע לאוצר לקחת את הפרוטוקול של הדיון הזה ואת מה שאמר שם כבוד השופט, שאני אומר לך, אני מכבד כל מילה שהוא אמר, כי הוא עשה את זה ביושר.

ישראל חסון: הוא אמר: חבר'ה, אין לנו כלים להתייחס, אנחנו לא בחנו את סוגיית השיקום, בחנו רק את ההתייעלות הכלכלית.

ישראל חסון: אתם מכירים את הסיפור על הסוס שהאיכר הפסיק לתת לו לאכול לאט-לאט?

ראובן ריבלין: התרגל בסוף.

ישראל חסון: התרגל בסוף.

ישראל חסון: באה ממשלת ישראל ומקבלת 20–30 סעיפים להחלטה.

ישראל חסון: דיון אחד לא קיימתם על ועדת גורן.

ישראל חסון: דיון אחד לא התקיים על ועדת גורן ביחס לפגיעה שלה ביכולת השיקום.

ישראל חסון: אחד לא התקיים.

ישראל חסון: אני אומר לכם שבמשך כל ארבע השנים הללו ארגון נכי צה"ל לא הוציא הפגנה אחת.

ישראל חסון: אחת הוא לא הוציא.

ישראל חסון: למה?

ישראל חסון: כי אמרנו לו: פה, בכנסת, אתה תדבר אתנו רק ערכית ועניינית.

ישראל חסון: והם קיבלו את זה.

ישראל חסון: באה הוועדה הזו, באה הממשלה – זה כבר הונח בממשלה, והיינו צריכים לעצור את ראש הממשלה בשנייה האחרונה, אבל זה מופיע גם בתקציב.

ישראל חסון: מישהו קיים דיון על ועדת גורן?

ישראל חסון: מישהו בחן את ההשלכות של זה?

ישראל חסון: מישהו מבין מה הוא הולך לעשות לאלפי אנשים טובים?

ישראל חסון: אי-אפשר להסתתר מאחורי הססמה: 70% לא בקרב.

ישראל חסון: בשביל 10% שכן בקרב אסור לעשות את זה.

ישראל חסון: זה גם לא לעניין.

ישראל חסון: זה מודל אחד שאני בא להציג לגבי מהו תהליך קבלת ההחלטות שלנו ואיזה ערכים אנחנו מביאים כשאנחנו מקבלים את ההחלטות.

ישראל חסון: אני רוצה לספר על עוד מקרה אחד, שאני מודה, אני בעל עניין בו.

ישראל חסון: אבל אני לא מדבר כבעל עניין.

ישראל חסון: בשנת 1997 שירות ביטחון כללי חתם על הסכם שכר עם האוצר.

ישראל חסון: הסכם השכר עם האוצר אמר שעובדי שירות ביטחון כללי, שהם מספר מועט מאוד של אנשים, שעושים את תפקידם בתצורה כזו או אחרת, יהיו צמודים לשכר של הצבא.

ישראל חסון: אותו דבר המשטרה.

ישראל חסון: ויצאו לדרך.

ישראל חסון: בשנת 2000 – אני לא זוכר אם זה היה 2004, 2005 – חוקק חוק השב"כ, ובעקבות חוק השב"כ תוקן חוק הגמלאות, ונאמר שם ששכר הגמלאים בשב"כ יהיה צמוד לשכר הפעילים.

ישראל חסון: שלא תיווצר שחיקה.

ישראל חסון: למה?

ישראל חסון: כי אמרו: אנחנו לוקחים פה קבוצת אנשים שמשקיעה שנים רבות וטובות מחייה, אנחנו רוצים לתת להם דבר אחד, שידעו שהם לא צריכים לדאוג, הם מסודרים עד סוף חייהם עבור התרומה הזו שהם תרמו ועשו לטובת הכלל.

ישראל חסון: רובי, וראה הפלא ופלא, הפלא ופלא, האוצר החליט שהוא רוצה להעביר את כל המשק להצמדה למדד; ולא הצמדה לשכר הפעילים.

ישראל חסון: מאבק מתמשך, גמלאי צה"ל התפצלו, לא התפצלו, חתמו בסוף.

ישראל חסון: המשטרה – חתמו.

ישראל חסון: השב"כ והמוסד אמרו – דרך אגב, מותר לי להגיד גם את המספרים, שתבין רגע על איזה מספרים.

ישראל חסון: מיקי, אתה יודע על איזה מספרים מדובר?

ישראל חסון: ביחד שני הארגונים האלה לא מגיעים – – –

ראובן ריבלין: לא מציע שתגיד מספרים.

ישראל חסון: עזוב.

ישראל חסון: לא, בסדר, עזוב.

ישראל חסון: ביחד שני הארגונים האלה לא מגיעים ל-2,000, בסדר?

ישראל חסון: ואמרו: אנחנו לא מוכנים, אנחנו לא רוצים.

ישראל חסון: אצלנו הסוגיה הזו היא סוגיה קודם כול עקרונית.

ישראל חסון: היא עקרונית.

ישראל חסון: דבר שני, גם כלכלית אנחנו לא מוכנים לפגוע באנשים שלנו.

ישראל חסון: מה קרה מאז?

ישראל חסון: אני אספר לך מה קרה.

ישראל חסון: וכשאתה שואל אותי, הייתה הערה ואמרתי לך: אני אתן לך את הדוגמה.

ישראל חסון: משנת 2006 שכר הפעילים בשירות ביטחון כללי לא מוצמד.

ישראל חסון: מוצאים לצבא ניסוחים בתוספות שכר שאפשר יהיה להגיד שאנחנו לא משיתים אותן על השב"כ.

ישראל חסון: כדי שתבין – דוגמה: המציאו לצבא תוספת שכר שנקראת תוספת אי-קביעות.

ישראל חסון: עובד שב"כ בשלב מסוים הופך להיות קבוע, אבל החליטו שבצבא – תוספת אי-קביעות.

ישראל חסון: מצנע, אתה יודע שאם היית אלוף – היית אלוף פיקוד מרכז – אתה היית מקבל תוספת אי-קביעות, כי אין לך קביעות.

ראובן ריבלין: רק אם הוא לא היה בן – – –

ישראל חסון: תאמין לי, תוספת אי-קביעות לאלוף עד יומו האחרון בצה"ל.

ישראל חסון: בגלל שאתה חי בספק ואין לך קביעות, אתה מקבל תוספת אי-קביעות.

ישראל חסון: עכשיו, אתה לא מדבר על 200 שקל.

ישראל חסון: והתחילו ליצור פערים שנעים בין 13% בארגונים מסוימים לבין 19%, מ-2006.

ישראל חסון: מ-2006 קונסים את השירות, והשירות, שמתבייש לדבר על כסף, כי לא מדברים על כסף ושירות, מוחזק כבן-ערובה.

ישראל חסון: למה?

ישראל חסון: כי הגמלאים לא מוכנים ללכת להצמדה למדד.

ישראל חסון: כשאתה היית יושב-ראש הכנסת, לפני שנה וחצי, חברנו המשותף חיים כץ העביר פה חוק שלפיו גמלאי שירות שנדרשים לחזור לעבוד במשהו שהוא משולם מקופה ציבורית, לא יחול עליהם עניין קופה ציבורית.

ישראל חסון: אמר: אני לא רוצה שישראל חסון ייקח את היכולות שלו ולא יתרום אותן לכלל, וילך יתרום אותן לאיזה טייקון תורן כזה או אחר; אנחנו רוצים לאפשר להם לעבוד וליהנות מהדבר הזה.

ישראל חסון: יתרה מכך, באינתיפאדה השנייה, שכולנו חווינו אותה, ובטח סגן שר האוצר חווה אותה, אולי יותר מכולנו, כשהוא היה מפקד מחוז ירושלים כאן, אז הוא ידע שאנחנו נדרשנו באותה העת לקחת את הארגון הזה ולגייס כל מי שיכולנו, מהגורן ומהיקב, אם זה חוקרים ואם זה אנשי מבצעים ואם זה לוחמים כאלה ואחרים, ולהביא אותם.

ישראל חסון: עבדו כתף אל כתף עם מיקי; כתף אל כתף, ולא שאלו שאלות.

ישראל חסון: החזירו אותם.

ישראל חסון: רק בסוף החודש, כשהם גמרו את החודש, הם קיבלו תלוש שכר שנע בין 1,000 ל-1,400 שקל, והם לא שאלו שאלות והם נשארו ארבע וחמש שנים, כמה שנדרש.

ישראל חסון: הם נשארו, הם לא שאלו שאלות.

ישראל חסון: חיים כץ העביר את החוק, רק הוא שכח להוסיף לצה"ל, למשטרה – ולשב"ס גם, נכון?

ישראל חסון: – ולשב"ס, שכח להוסיף שב"כ-מוסד.

ישראל חסון: לפני שבוע ביקשתי רק שיתקנו את הטעות הקטנה הזו, טכנית.

ישראל חסון: התשובה הייתה: לא.

ישראל חסון: עד שלא תסכימו להצמדה למדד, שום דבר.

ישראל חסון: אתה יודע בכמה עובדים מדובר בעניין הזה?

ישראל חסון: שלושה עובדים.

ישראל חסון: על זה האוצר – זה הערכים.

ישראל חסון: זה מה שמשגע אותי.

ישראל חסון: זה הערכים.

ישראל חסון: אלה הערכים.

ישראל חסון: על מה אנחנו מדברים?

ישראל חסון: אני אומר, אם אלה הערכים שמנחים בתהליך קבלת ההחלטות, אני לא צריך לבדוק את המספרים.

ישראל חסון: אם אלו הערכים שאני צריך דרכם לבחון את קבלת ההחלטות, מי צריך לבדוק את המספרים בכלל?

ישראל חסון: זה עקום ממילא.

יוני שטבון: אתה יודע שצה"ל טוען עכשיו שהם שבויים בידי השב"כ והמוסד.

ישראל חסון: מה זה?

יוני שטבון: היום צה"ל טוען שהם שבויים בידי השב"כ והמוסד.

יוני שטבון: הם אומרים את זה על הצד ההפוך, עכשיו, שזה צריך להיות – – –

ישראל חסון: לא, לא.

ישראל חסון: בצה"ל זה דיון אחר.

ישראל חסון: אבל הם מפעילים – – –

יוני שטבון: אבל המדינה קשרה את כל המעגל הזה יחד.

ישראל חסון: שיהיה לך ברור, יוני, זה הכול לתכלית אחת, כדי להפעיל את המנוף הזה על השב"כ ועל המוסד.

ישראל חסון: על מי אנחנו עושים את זה, מניפולטורים?

ישראל חסון: על מי אנחנו עושים את זה, סוחרים?

ישראל חסון: על מי?

ישראל חסון: על נכי צה"ל, על השב"כ, על המוסד.

ישראל חסון: אתם רוצים עוד אנשים, אני אמציא לכם עוד אנשים בליגה הזו שלא יתווכחו אתכם.

ישראל חסון: אני פשוט לא יודע מהו סולם הערכים של האנשים שיושבים לקיים סוג כזה של דיון.

ישראל חסון: וכשאני רואה כיצד אני חווה את זה, אני אומר: תשמע, אני חוסך לעצמי את הקריאה.

ישראל חסון: אמיתי אני חוסך לעצמי את הקריאה.

ישראל חסון: חברי הטוב מאוד מיקי, חבל לי.

ישראל חסון: אני מטיל את זה כרגע לפתחך, כי אתה עכשיו השומר התורן.

ישראל חסון: אבל אם איבדנו משהו, אני חושב שזה פחות את ההבנה המוניטרית מאשר את הדרך, מאשר את הערכים שאתם אנחנו יכולים לגייס את האנשים להירתם ולתרום.

ישראל חסון: ואני אומר לך שאני הייתי פה בערב כשהייתה ההצבעה של שוויון בנטל.

ישראל חסון: אני אומר לך, אני אמרתי שאני ממש מצטער שפרי עומד מאחורי זה, כי אחרת הייתי אומר את כל מה שאני חושב.

ישראל חסון: אני חושב – אמיתי – שבעוד 30–40 שנה, כשאנחנו נשאל את עצמנו האם אנחנו קיימנו את חובתנו בשמירת השושלת של המפעל האדיר הזה שנקרא המפעל הציוני, אני אומר לך, אנחנו חוטאים.

ישראל חסון: אנחנו דופקים שיטתית את הערכים, את השיח ואת היחד.

ישראל חסון: אני אומר לך, אנחנו פוגעים בהם בצורה אנושה יום-יום.

ישראל חסון: יום-יום.

ישראל חסון: אנחנו אשמים, ואני אומר את זה פה, אנחנו.

ישראל חסון: גם אני.

ישראל חסון: גם אני חלק מהאשם הזה, ואני לא יוצא מפה ומסוגל להסביר – לא לבני – אני יכול להסביר להם את השיטה הדמוקרטית, אני לא יכול להסביר להם את ההיגיון, אני לא יכול להסביר להם את הרוח הערכית, אני לא יכול להסביר להם את הרוח היהודית שיש בזה, שצריכה להיות בזה.

ישראל חסון: אני לא גדלתי כך.

ישראל חסון: אני לא גדלתי כך, ואני חושב שאנחנו נותנים לזה תאוצה מטורפת.

ישראל חסון: אפשר לשבת פה ולהתווכח עכשיו על מספרים, מיקי, ואתה יכול להתווכח אתי על מספר כזה או מספר אחר.

ישראל חסון: אני אומר לך, הרבה יותר קל – כשאני קיימתי את השיח עם המשפחות השכולות, באו האחים השכולים ורצו לקבל תגמולים.

ישראל חסון: ישבתי אתם, לא דיון אחד – – –

ראובן ריבלין: – – – לא ביקשו – – –

ישראל חסון: לא לא לא, שנייה.

ראובן ריבלין: להכיר בהם – – –

ישראל חסון: תכף.

ישראל חסון: אני אגיד לך משהו.

ישראל חסון: באותה שנה גם אישרו לאלמנות את המענקים, ואני סירבתי להשתתף בהצבעה כי התנגדתי לה.

ישראל חסון: אני התנגדתי לסוגיה הזו של אלמנות צה"ל, ואני אומר את זה פה כי אמרתי להם את זה בחדר.

ישראל חסון: אמרתי להם: חבר'ה, אותי לא תגייסו שותף לדבר הזה.

ישראל חסון: שאלו אותי: למה?

ישראל חסון: אמרתי להם: תראו, אני בסוף בסוף צריך להגיד לכם על-פי איזה ערך אני מקבל את ההחלטות שלי, ועל-פי איזה ערך אני חושב שהמדינה צריכה לקבל את ההחלטות שלה, בהתאם ליכולת מסוימת שיש למדינה.

ישראל חסון: אמרתי למשפחות השכולות: תראו, אני מחויב, מחויב למלא את מקומו של החלל.

ישראל חסון: זו חובתי.

ישראל חסון: כלפי מי?

ישראל חסון: כלפי הוריו, כלפי ילדיו, ודרך אגב – – –

ראובן ריבלין: וגם כלפיכם.

ישראל חסון: כן כן, ודאי.

ראובן ריבלין: אני חושב שהייתה הרבה ערכיות בהתייחסות שלנו לאלמנות צה"ל.

ישראל חסון: אני חושב שכן.

ישראל חסון: אני חושב אבל, אתה יודע, כשאתה צריך לבוא ולמתוח את הקו עד היכן הערכיות, ומהיכן גם – אני קורא לזה, גם הכספים, או גם הדמים – אני חושב שבמקרה הזה עברנו את הגבול, אבל רוב הבית חשב אחרת ממני, וזה לגיטימי.

ישראל חסון: אני אמרתי להם את זה, אבל אמרתי לאחים השכולים: תראו, רבותי, אני הולך לדרוש מכם את ההחזקה של לפיד ההנצחה.

ישראל חסון: אני הולך לדרוש את זה מכם, כאחים שכולים.

ישראל חסון: אני מוכן לטפל בכל דבר ועניין שנגרם לכם כתוצאה מהשכול, כתוצאה מזה שנדרשתם לטפל בהורים בגלל הסיטואציה הזו – כן, מדינת ישראל צריכה לטפל, אבל עד כאן.

ישראל חסון: עד כאן, נקודה.

ישראל חסון: יותר מזה, אין.

ישראל חסון: אני אכיר בכם, בחוק, והעברנו בקריאה ראשונה – אני לא יודע למה משרד הביטחון משתהה בקריאה השנייה והשלישית בעניין הזה ולא משית דין רציפות, כנראה – לא יודע, לא יודע למה, באמת שאני לא יודע.

ישראל חסון: אבל אמרנו להם, זה הגבול.

ישראל חסון: ישבתי ואמרתי להם: חבר'ה, כך אני רואה את הדברים, מותר לכם לא להסכים אתי, מותר לי לטעות, אני אעשה את זה ביושר ובכוונה טובה.

ישראל חסון: ומה אנחנו עושים פה עכשיו?

ישראל חסון: האופן שאנחנו נוגעים, הערכים שאתם אנחנו נוגעים בנושאים האלה, אני אומר לך, מלמד אותי על היתר, וגורם לי – אתה יודע מה, באמת, באיזשהו מקום – להגיד: אוקיי, אז מה.

ישראל חסון: אם אלו הערכים בנושאים הללו – בסדר, אז הדיון הוא על מספר ימינה, מספר שמאלה, מספר קדימה, מספר אחורה.

ישראל חסון: מיקי, אני חושב שיש לכם כלי שהוא בלתי רגיל, אתם מחזיקים את אוצר המדינה ואתם יכולים באמצעות האוצר הזה להפיח איזושהי רוח.

ישראל חסון: ואני שומע פה את חברי – פה מימין, את שלי, שטוענת את הטענות שלה, ואני שומע את הטענות מהצד האחר, ואני בטוח שהיא צודקת ואני בטוח שגם פה יש צדק.

ישראל חסון: אין רוח ואין ערך מאחורי התקציב.

ישראל חסון: יש כסף ויש פיזור.

ישראל חסון: אין רוח, אין ערכים, אין בהירות של אופק, אין מצפן, ואני חושב שאוצר המדינה מזה שבע שנים – לא מהיום – שאני נמצא פה, אני חש שהוא יותר מתנהל בשיטה של שק רוח מאשר מצפן.

ישראל חסון: וחבל, כי בסוף אנחנו שוחקים את הגרעין הסגולי הטוב ביותר שיש למדינה הזו ושסוחב את המדינה הזו קדימה, כמעט בכל דבר ועניין – זה אנשים שלא יצעקו, זה אנשים שלא ישבתו, זה אנשים שישמרו על הממלכתיות ושהמדינה חשובה להם, ויש המונים כאלה.

ישראל חסון: אותם אנחנו שוחקים.

ישראל חסון: תזכור את זה בבואך להתייחס לתפקידך בשנים הקרובות, והלוואי שתצליח לתקן עשירית מהנושאים שעכשיו דיברתי עליהם – תדע שעשית מעשה גדול.

ישראל חסון: אם תראה את התפקיד רק באיך לחלק 400 מיליארד בצורה כזו שתצלח את הבניין הזה, חבל.

ישראל חסון: בסדר, את זה גם אני יודע לעשות, אבל אם תצליח לקחת את האנרגיה הכספית הזו ולייצר אתה גם מצפן מסוים, אשריך, זכית – את זה אני עוד לא זכיתי לעשות.

ישראל חסון: שיהיה לכם בהצלחה.

ישראל חסון: תודה.

יוני שטבון: תודה, חבר הכנסת ישראל חסון.

חמד עמאר: הכרזה לסגן מזכירת הכנסת.

נאזם בדר: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבד להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה ולקריאה שלישית: הצעת חוק לתיקון פקודת העיריות (מס' 133), התשע"ג–2013, שהחזירה ועדת הפנים והגנת הסביבה; והצעת חוק שמירת הניקיון (הוראת שעה), התשע"ג–2013, שהחזירה ועדת הפנים והגנת הסביבה.

נאזם בדר: תודה.

חמד עמאר: תודה.

חמד עמאר: הצעת התקציב לשנות הכספים 2013 ו-2014;

חמד עמאר: (קריאה שנייה וקריאה שלישית)

חמד עמאר: חבר הכנסת איתן כבל.

איתן כבל: אני נמוך אבל לא עד כדי כך.

חמד עמאר: יש לך 15 דקות.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, חברי הקצרנים – – –

ראובן ריבלין: הרשמים הפרלמנטריים.

ראובן ריבלין: הרשמת הפרלמנטרית – – –

איתן כבל: הרשמת והרשם הפרלמנטריים, יפה.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, אני רוצה להתוודות.

איתן כבל: צפיתי לא פעם בתוכנית האירוח של יאיר לפיד, בזמנו.

איתן כבל: אפילו נהניתי.

איתן כבל: ברשותכם, אני רוצה לעשות מחווה קטנה לתוכנית ולדבר על התקציב, כמו שלפיד היה מציג אותו.

איתן כבל: אז הנה חמישה דברים שלא ידעתם על תקציב נתניהו-לפיד: 1.

איתן כבל: חברי הכנסת שהצביעו בוועדת החוץ והביטחון על תקציב הביטחון לא באמת ידעו על מה הם מצביעים, ולא באשמתם.

איתן כבל: ההחלטה על התקציב הכי גדול ומשמעותי מבין תקציבי הממשלה התקבלה לאחר דיון של שעתיים.

איתן כבל: גם חבר הכנסת בינוני לא היה מצליח להשתלט על כל כך הרבה חומר בכל כך מעט זמן.

איתן כבל: לא הייתי לוקח סיכון גדול אם הייתי אומר שמישהו עושה את זה בכוונת מכוון כדי להעביר את התקציב ביתר קלות.

איתן כבל: 2.

איתן כבל: התקציב של לפיד ונתניהו לא מספק אפילו פתרון אחד ליוקר הדיור.

איתן כבל: לפני שנתיים פרצה כאן מחאה, מחאה חברתית.

איתן כבל: הגפרור שהדליק אותה היה יוקר המחיה – יוקר הדיור, סליחה.

איתן כבל: מאז, מחירי הדירות רק עולים, ולצערי, כנראה ימשיכו עוד לעלות, אדוני השר, כל עוד לא תהיה התערבות ממשלתית אמיתית.

איתן כבל: חיפשתי וחיפשתי בתקציב – יגיד לי מישהו אחר אם מצא – עם פנס ומימייה, רמז לחזון כלשהו בתחום הדיור.

איתן כבל: לא מצאתי.

איתן כבל: 3.

איתן כבל: התקציב הזה לא נוגע באחת הדרמות הגדולות המתחוללות היום בשוק העבודה – תעסוקת בני 40 פלוס.

איתן כבל: כמחצית מהמובטלים במשק שייכים היום לקבוצת הגיל הזו, ורובם – כן, לצערנו – רובם לא מצליחים לחזור למעגל העבודה.

איתן כבל: אם לא נספק לתופעה הזו פתרונות מיידיים, חבר הכנסת ראובן ריבלין, נייצר במו ידינו מעמד שלם של אנשים עניים שמסתמכים על ביטוח לאומי, ומנכס גדול הופכים לנטל על כלכלת המדינה.

איתן כבל: אסור לנו שזה יקרה.

איתן כבל: 4.

איתן כבל: הססמה של יש עתיד בבחירות הייתה, אדוני סגן השר "באנו לשנות", אני רק מזכיר לך.

איתן כבל: מי שעושה השוואה בין התקציב הקודם של שטייניץ לתקציב הנוכחי של לפיד יגלה שהשינוי היחיד בו הוא בשמו של שר האוצר.

איתן כבל: אותו תקציב חסר מעוף, אותו שימוש במעמד הביניים ככספומט הלאומי, אותו שימור של פערים חברתיים, ואדוני סגן השר, כי אתה עושה את זה הרבה פה, גם אותם תירוצים והסברים.

איתן כבל: 5.

איתן כבל: לא באמת יהיה פה טוב עוד שנתיים, לא עם המדיניות הכלכלית הזאת.

איתן כבל: מי שממשיך להתעקש על אותה מדיניות שהביאה אותנו לגירעון העצום הזה, לא יכול להבטיח שיהיה יותר טוב.

איתן כבל: הוא יודע שזה שקר ואנחנו יודעים שזה שקר.

איתן כבל: כדי שיהיה יותר טוב צריך לתפוס את ההגה ולהסיט אותו לכיוון אחר לגמרי.

איתן כבל: לפיד ממשיך לנסוע באותה הדרך, רק החליף את המוזיקה ברכב.

איתן כבל: ולסיום, אשאל את שר האוצר את השאלה האחרונה שהיית שואל את אורחיך: מה היית רוצה, אדוני סגן השר, שיכתבו על המצבה של מעמד הביניים?

איתן כבל: אתם זוכרים את השאלה האחרונה עם המצבה?

ראובן ריבלין: אם מותר לי להעיר לך הערה.

איתן כבל: אני יודע מה אדוני רוצה לומר לי.

ראובן ריבלין: לא, יש ועדה משותפת, אני חושב שאתה חבר חיוני בה, אבל למפלגתך היו שלושה נציגים.

איתן כבל: לא, לא.

ראובן ריבלין: עמר בר-לב, פואד בן-אליעזר ומרגלית.

איתן כבל: אדוני.

ראובן ריבלין: אני חושב שצריכים לשלוח אותך, אבל מה אני אעשה.

איתן כבל: אדוני, חברי, לא, לא, לא על זה, תקשיב.

ראובן ריבלין: כי באנו למליאת ועדת חוץ וביטחון.

איתן כבל: אני חבר שם.

איתן כבל: לא, לא.

ראובן ריבלין: גם אנחנו לא קיבלנו את כל התשובות, בכל זאת ישבנו כמעט 15 שעות.

איתן כבל: חברי, לפני הכול – –

ראובן ריבלין: מאה אחוז.

ראובן ריבלין: הדדי.

איתן כבל: – – חבר הכנסת ראובן ריבלין, בכל הכבוד, שנינו ישבנו ואני לא פספסתי אף קטע.

איתן כבל: שנייה.

איתן כבל: שמעתי את הרמטכ"ל – –

ראובן ריבלין: אתה היית.

איתן כבל: – – שמעתי את שר הביטחון מאלף ועד תיו.

איתן כבל: אני גם מקפיד להיות בדיונים ואני חושב שאני מהפעילים ביותר.

ראובן ריבלין: מאה אחוז.

איתן כבל: אוקיי?

איתן כבל: זה מסוג אותם דברים שגם אתה לא יכול לעשות שם לעצמך, זה בתוך המסגרת הפנימית.

איתן כבל: אבל אדוני יודע שהתקציב, תקציב הביטחון, שהוא אחד המורכבים, הקשים, ואתה יודע מה?

איתן כבל: כתוב: המביא דברים בשם אומרם מביא גאולה לעולם, אני אצטט את נח הקר, אח של המ"פ שלי.

איתן כבל: שם שאלתי אותו: נח, מה קורה פה?

איתן כבל: אמר לי: להגיד לך את האמת?

איתן כבל: אני, סגן הממונה, סגן הממונה, אני לא יודע הכול, כי אדוני יודע שתקציב הביטחון, בכל דלת שיש בו, יש דלת שנפתחת ודלת שנפתחת ודלת שנפתחת.

איתן כבל: מה ברצוני לומר בנושא הזה?

איתן כבל: זה תקציב שאנחנו הצבענו עליו על 51 מיליארד – 52 מיליארד שקל בשנה הנוכחית, ולשנה הבאה 52 – או הפוך.

מיקי לוי: הפוך.

איתן כבל: הפוך, אוקיי – 51.7 ו-52.

איתן כבל: תקציב שהקול שלי לא מסוגל להגיד אותו עד הסוף.

איתן כבל: עם כל כך הרבה עומק וכל כך הרבה דברים שמשפיעים עלינו, ואתה יודע, האזרחים במדינת ישראל – יושבים כאן, ובתקופה שהיה גם מותר לעשן בתוך חדרים סגורים, היו חושבים שאנשים יושבים וכל היום דופקים את היד במצח כדי להוציא את התוצאה הטובה ביותר; כך הם רוצים להאמין.

איתן כבל: אז גם כשהגיע שר הביטחון וגם כשהגיע הרמטכ"ל ונתן סקירה יוצאת מן הכלל, שכבר הרבה זמן לא ניתנה על-ידי רמטכ"לים כאן, למרות הכול ואף-על-פי-כן, אם אנחנו נעשה בחינה אחד לשני, אנחנו בצרה צרורה.

עמרם מצנע: גם אם היה זמן כפול ומשולש, אתה לא יכול – –

איתן כבל: לא, לא, עמרם.

עמרם מצנע: – – אלא אם כן אתה כל השנה – –

איתן כבל: לא, עמרם, סליחה.

עמרם מצנע: – – עוסק בנושא.

איתן כבל: עמרם, תן לי להגיד לך שני משפטים בעניין.

איתן כבל: קודם כול, לא ביקשתי ששבוע שלם נעסוק – הרי מה ההבדל בין תקציב הביטחון לבין התקציב הכללי?

איתן כבל: הרי אפשר לומר את אותם דברים גם – אלא מאי?

איתן כבל: בתקציב הכללי הרגיל, וכבר אני בעל ניסיון כאן, יש, חבר הכנסת מצנע וחבר הכנסת ריבלין, יש לנו את המרחב כדי לדעת פחות או יותר איפה עולה, איפה יורד, מוצאים כאן את התרמית של האוצר, את העז הזו, את העז ההיא.

איתן כבל: שם אפילו אתה לא רואה הדיר.

איתן כבל: אתה לא עוסק בכלל – אתה בכלל לא בתחום.

איתן כבל: וזה תקציב כל כך כבד, שבחלקו הגדול – שמע, זה חיי אדם.

איתן כבל: אבל מה כן?

איתן כבל: ואמרתי את זה גם ליושב-ראש הוועדה, לאיווט, שבאמת בעניינים האלה עושה כל מאמץ לשדרג את מעמדה של הוועדה – צריך שהדברים ייאמרו, באופן שכבר הרבה זמן לא היה.

איתן כבל: ואחד הדברים – קודם כול, ועדת המשנה צריכה להיות ועדה קבועה למשך שנה שלמה.

ראובן ריבלין: אתה צודק.

איתן כבל: אחד.

איתן כבל: דבר שני, אם יורשה לי להעיר, יושב-ראש הוועדה צריך להיות אחד מחברי הכנסת ולא היושב-ראש של ועדת החוץ והביטחון, זו דעתי, כדי שהוא יוכל באמת להתעסק ולא רק לתפוס את המסגרות מבחוץ.

איתן כבל: ודבר שלישי, תהיה חובת התכנסות לפחות פעם בחודש, ובכל פעם לתפוס נושא מרכזי.

איתן כבל: דבר רביעי, חייבת ועדת החוץ והביטחון לחזק את עצמה באנשי כלכלה שיודעים – לא סתם כלכלה, אנשים שיודעים להתעסק עם תקציב בסדר גודל כזה.

איתן כבל: ולכן אני אומר לכם שבעניין הזה יש מה לעשות.

איתן כבל: אבל יחד עם זאת, אם אני אמשיך ואומר לכם, בכל זאת שר האוצר אתמול שאל: מה אתם הייתם עושים במקומי?

איתן כבל: איזו שאלה מעצבנת זו, שאתה בא למישהו והוא אומר לך: נו, ומה אתה היית עושה במקומי?

איתן כבל: סליחה, קודם כול, כשאתה זורק כבר את זה אלי, לא מוצא חן בעיני.

איתן כבל: אתה נבחרת, קרעת את התחת בשביל להיות שר האוצר, עשית את כל התרגילים, אתה שר האוצר.

איתן כבל: דרך אגב, אני מוכרח לומר, ואני רוצה לנצל את ההזדמנות הזו, ואיך אומרים, הנה, כל הזמן פונים אל שלי יחימוביץ או אלינו ואומרים: אבל הציעו לך להיות שרת האוצר.

איתן כבל: זה לא – זה פשוט כל כך לא לעניין, זה אפילו לא מכובד.

איתן כבל: קודם כול, כי היא לא, החליטה מסיבות – אוהב את זה, לא אוהב את זה – היא לא שרת האוצר.

איתן כבל: והיא לא זו שצריכה לתת את התשובות, כמו שאנחנו באופוזיציה לא אמורים לתת את התשובות לממשלה.

איתן כבל: התפקיד שלנו להיות אופוזיציה ולאתגר את הממשלה.

איתן כבל: זו המערכת, כך היא עובדת, כך היא צריכה לעבוד.

איתן כבל: ואתה לא יכול להתחמק מלתת תשובות בכך שבשיחה שכל אחד מאתנו אומר: נו, ומה אתה אומר?

איתן כבל: ומה דעתך אתה על זה?

איתן כבל: ומה אתה היית אומר?

איתן כבל: מכירים את זה בשיח הכמעט יומיומי בינינו במערכות השונות.

איתן כבל: אנחנו בוחרים אנשים ונאבקים כדי שייתנו לנו תשובות, ולא תשובות מתחמקות, ובוודאי כשאנחנו עוסקים בנושא תקציב המדינה.

איתן כבל: כן, אנחנו היינו עושים את זה אחרת.

איתן כבל: וכל עוד לא ניתנה לנו ההזדמנות, כל מה שאנחנו אומרים, בוודאי מבחינתי, הוא יותר נכון ממה שהם מציגים.

איתן כבל: ככה זה.

איתן כבל: כשאנחנו מדברים על מה אחרת – כן, היינו עושים מע"מ דיפרנציאלי.

איתן כבל: כן, זה נושא, אחד הנושאים היותר ערכיים ומרכזיים.

איתן כבל: אני רואה שקשה לך, חבר הכנסת מיקי לוי, סגן השר, אתה יכול לזרוק לי איזה מילה, תאתגר אותי.

נסים זאב: הוא מאמין לכל מילה שאתה אומר.

מיקי לוי: חס וחלילה, בפרט לא בנושא – – –

שלי יחימוביץ': את זה לא שמעתי, שמזמינים אותו – – –

איתן כבל: אני לא יכול, אני כבר גמור.

מיקי לוי: רק לא בנושא מע"מ דיפרנציאלי.

איתן כבל: מה?

מיקי לוי: עניתי לחבר הכנסת נסים.

איתן כבל: טוב, בסדר, מי אני.

איתן כבל: ולכן, אדוני, אני אומר לך: מע"מ דיפרנציאלי – תשמע, בסוף בסוף – תראה, זה לא רק מילים, בסוף אנחנו עוסקים בבני-אדם.

איתן כבל: וכל אחד מאתנו מתערה בשכונתו, בחברה שבה הוא חי, ואין מה לעשות, לא כולם יכולים ולא כולם דומים.

איתן כבל: אני בא מהמקום שבו אני נמצא, והיכולת שלי להתערות באופן טבעי היא כנראה יותר גדולה מאשר של שר האוצר, ואני לא אומר את זה בסוג של התנשאות על איפה אני מתערה ואיפה הוא לא.

איתן כבל: וכן, אדוני סגן השר, יש כאן אנשים רעבים ללחם.

איתן כבל: זה דבר שלא יכולנו לומר לפני עשור.

איתן כבל: תמיד אמרנו: בישראל, נכון, יש מצוקה, יש קשיים, אבל לא נדבר על אנשים במושגים של רעבים ללחם.

איתן כבל: וכן, יש כאן אנשים רעבים ללחם.

איתן כבל: אתה יכול להניד ראשך במימיקה – אני אומר את זה לציבור שלא רואה אותך – אבל מה לעשות?

איתן כבל: זו עובדה.

איתן כבל: ואם לא, אני מוכן לקחת אותך למקום כזה, למקומות כאלה.

איתן כבל: הרי התקציב יעבור, ואתם תעבירו אותו, אבל אדוני יבוא ויציג – ואני מקווה שתוכל לבוא ולהציג תקווה.

איתן כבל: תקווה.

חמד עמאר: תודה, חבר הכנסת איתן כבל.

חמד עמאר: חבר הכנסת אחמד טיבי.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, אני אקח את זה מהנקודה שבה דיבר חבר הכנסת איתן כבל, על היעדר הקשבה והיענות לצרכים של החברה הערבית, היעדר מנועי צמיחה, ולקשר את זה גם עם היעדר סובלנות לכל מה שהוא ערבי; דווקא במקומות שאתה מתאר לעצמך שאתה לא תמצא, לא אמור למצוא שם יחס מדיר או דוחק החוצה.

אחמד טיבי: היום קראתי, כמו שקראתם, על המרכז האקדמי באור-יהודה, שם יצאה הנחיה על איסור מוחלט, אדוני יושב-ראש ועדת החינוך חבר הכנסת מצנע, לדבר בשפה הערבית בין המרצה לבין התלמידים.

אחמד טיבי: 20% מהתלמידים באור-יהודה הם ערבים וחלק מהמרצים הם גם ערבים.

אחמד טיבי: יצאה הנחיה בכתב של ד"ר חנה בר-ישי, סגנית הדיקן, שאומרת: "אין לפנות לסטודנטים בכל שפה שאינה עברית, לא בזמן שיעור ולא בזמן בחינה, גם לא בבדיחות הדעת".

אחמד טיבי: עוד היא כתבה כי מדובר ב"תלונה החוזרת על עצמה כל סמסטר".

אחמד טיבי: והוסיפה: "אם ברצונכם להסביר משהו לסטודנטים בערבית, למשל, יש לעשות זאת מחוץ לכותלי הכיתה הרשמית, בהפסקות או בשעות הקבלה".

ראובן ריבלין: אולי יושיבו – – –

מיקי לוי: למה לא?

ראובן ריבלין: פה יושב איווט ליברמן – – –

מיקי לוי: – – – מגיע לאחרים גם.

אחמד טיבי: אתה מגן על זה?

מיקי לוי: בוודאי.

מיקי לוי: אני אומר שהשאלה, והתשובה, צריכה לבוא לידיעת שאר הסטודנטים.

מיקי לוי: מה רע בזה?

שלי יחימוביץ': זה אמיתי?

אחמד טיבי: אז אני אענה לך.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת טיבי – – –

אחמד טיבי: שלי שואלת אם זה אמיתי, ואני שואל אם התשובה שלך וזה שקפצת זה אמיתי.

מיקי לוי: בתוך הכיתה?

מיקי לוי: להערכתי – – –

אחמד טיבי: אוקיי.

אחמד טיבי: אז תן לי לענות לך במה אומר גורם בכיר במכללה ל"הארץ": "מדובר בהנחיה בעייתית מאוד.

אחמד טיבי: קשה להבין, למשל, מדוע אסור לעזור לסטודנט ערבי בשפה שלו בזמן בחינה, כאשר הלחץ הוא גדול והשיחה היא בין כה וכה אישית.

אחמד טיבי: זו הנחיה שמעידה בעיקר על חוסר סובלנות כלפי הסטודנטים הערבים.

אחמד טיבי: במקום לעזור להם, מקשים עליהם".

אחמד טיבי: דיקן בית-הספר לחינוך, פרופסור דוד חן, אמר כי לא ידע על עצם פרסום ההוראה.

אחמד טיבי: סטודנטים שהגיעו ממערכת החינוך הערבית מתמודדים עם קשיי הסתגלות לאקדמיה, בין השאר בשל המעבר ללמידה בעברית, והאיסור על שימוש גורף בשפה הערבית הוא בעייתי.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת טיבי, האם אתה יכול להושיע אותי?

ראובן ריבלין: האם זה גם כולל את חבר הכנסת אלקין, סגן השר, וחבר הכנסת איווט ליברמן, שאני יושב ביניהם והם מדברים ביניהם רוסית?

ראובן ריבלין: האם ההוראה הזאת גם חלה עליהם?

אחמד טיבי: אם שלושתכם תהיו שם, כנראה היא תחול עליכם.

אחמד טיבי: אבל השאלה שלך מבהירה היטב – – –

ראובן ריבלין: צריך גם להזכיר לכולם שהשפה הערבית היא שפה רשמית בישראל.

אחמד טיבי: בינתיים היא שפה רשמית, אדוני.

מיקי לוי: חבר הכנסת טיבי, כשהוא מסביר לו באמת כדי להבין את השאלה, אין בעיה וזה בסדר גמור.

מיקי לוי: אבל כשהוא שואל משהו וכל הכיתה אמורה לדעת את ההסבר, והאחרים לא שולטים בשפה הערבית, מה לעשות?

מיכל בירן: לא על זה מדובר.

אחמד טיבי: חבר הכנסת מיקי לוי, חבר הכנסת מיקי לוי – –

עמרם מצנע: יש בעיה.

עמרם מצנע: הוא לא אמר – – –

אחמד טיבי: – – סגן שר האוצר, היית מיטיב לעשות אם לא היית קופץ.

עמרם מצנע: תעצור, תעצור.

מיקי לוי: לא, אני לא עוצר.

מיקי לוי: עמרם – – –

עמרם מצנע: אתה לא מבין שיש פה – – – יש בעיה המצריכה – – –

מיקי לוי: אני מבין שיש בעיה, אבל כששאלה נשאלת, והסבר ששאר הכיתה צריכה להבין מהו.

עמרם מצנע: אבל זה לא מדובר על זה.

עמרם מצנע: הוא לא אמר – – –

מיקי לוי: הוא דיבר על זה.

עמרם מצנע: לא – – –

ראובן ריבלין: לא.

ראובן ריבלין: לא, לא, ממש לא.

חמד עמאר: זה מהזמן שלך.

אחמד טיבי: זה מהזמן שלי.

אחמד טיבי: אני מסכים.

מיקי לוי: חבר הכנסת טיבי – –

אחמד טיבי: בבקשה, אדוני.

מיקי לוי: – – אמרת שהיו שני סוגי שיחות, או שלושה.

מיקי לוי: אחד במסדרון – זה בסדר; אחד כדי להסביר בזמן הבחינה בערבית – זה בסדר; אחד – – –

אחמד טיבי: לא, לא בסדר.

מיקי לוי: לא, אני אומר שזה בסדר בתפיסת העולם שלי.

אחמד טיבי: אבל יש דרגות שונות של הדרה.

אחמד טיבי: דרגה אחת של ההנחה, דרגה שנייה של מיקי לוי.

מיקי לוי: לא.

מיקי לוי: והאחרונה היא, שכשנשאלת שאלה בערבית וצריך לענות עליה תשובה, האם לידיעת שאר הסטודנטים, זה בסדר?

מיקי לוי: אני שואל.

אחמד טיבי: חבר הכנסת מיקי לוי, אני לא מאמין לך שאתה לא מבין מה הבעיה כאן.

מיקי לוי: אני מבין היטב.

מיקי לוי: שאלתי אותך אם דמיינת את שלושת המצבים.

אחמד טיבי: אני רוצה להרחיב מכאן.

אחמד טיבי: כאן מדובר באקדמיה, אתה מצפה לפתיחות, לסובלנות, דווקא לפלורליזם שמתבטא בין כותלי המכללה הזאת או מכללות אחרות.

אחמד טיבי: אם הם כל כך צודקים, חבר הכנסת מיקי לוי, למה אין הנחיה כזאת במקומות אחרים?

אחמד טיבי: אני אומר לך שהמקרים שבהם האפליה היא בוטה, ההתגייסות המיידית כדי להסביר היא בעייתית.

אחמד טיבי: בעייתית.

אחמד טיבי: כאשר גזען מוצא שיש מי שמסביר את הגזענות שלו, אז הוא ימשיך.

איתן כבל: זה מזכיר לי, כשאתה לפעמים נמצא בבית-חולים, ברוך השם, יש היום הרבה ערבים, יש גם רוסים.

איתן כבל: לפעמים עומדים מעליך ומדברים בשפה – – – אז מה – – – אתה אמור, שהם – – –?

ראובן ריבלין: יש הבדל בין מוסד – אבא שלי ואימא שלי, כשלא רצו שאבין היו מדברים ביידיש.

איתן כבל: אם הוא רומז לו תשובה, זה כמו מישהו עובר באור אדום.

איתן כבל: מי שעובר באור אדום, אז – – –

אחמד טיבי: יודעים מי עובר באור אדום, אדוני השר.

אחמד טיבי: יודעים מי עובר באור אדום.

איתן כבל: הבעיה, אם לא סומכים על מאן דהוא וחושבים שהוא ייתן תשובה לתרגיל – – –

נסים זאב: זה לא דיאלוג, זה – – –

איתן כבל: – – –

מיקי לוי: זאת לא הבעיה.

מיקי לוי: – – –

חמד עמאר: אני מסכים לדיאלוג כל עוד זה על חשבון הדובר והדובר אמר שאין לו בעיה שזה על חשבון הזמן שלו.

אחמד טיבי: זה על חשבוני.

מיקי לוי: מי?

מיקי לוי: מי?

חמד עמאר: הדובר.

אחמד טיבי: אני, כשאני בשלטון, אני מגלה נדיבות – – –

קריאה: – – –

חמד עמאר: לא, הדובר הנוכחי.

חמד עמאר: הבא – אף אחד לא ייקח לך דקה.

אחמד טיבי: על חשבוני, על חשבוני.

ראובן ריבלין: עלא חסאבּי, עלא חסאבּי.

אחמד טיבי: עלא חסאבּי, הוא יבין את זה, כן.

אחמד טיבי: אני הצגתי כאן מקרה ברור של חוסר סובלנות, הדרה, אי-רצון להכיר את האחר, ולכן לא מדובר בתופעה יחידה, לא בתופעה חריגה.

אחמד טיבי: אתמול דנו – חבל שעמרם יצא כי רציתי לשבח אותו – בוועדת החינוך על הסירוב של – –

איתן כבל: אני אמסור לו.

אחמד טיבי: – – ראש עיריית נצרת-עילית גפסו להקים בית-ספר ערבי בעיר.

אחמד טיבי: בנצרת-עילית, אדוני סגן שר האוצר, אדוני יושב-ראש הכנסת לשעבר, יש 17% ערבים בנצרת-עילית.

אחמד טיבי: כידוע לך, נצרת-עילית הוקמה על אדמות שהובאו מאוסטרליה בספינות וגם מאנטרקטיקה – – –

ראובן ריבלין: הם שם כבר יותר מאשר 30 שנה.

ראובן ריבלין: עלייה – – –

אחמד טיבי: אוקיי, אוקיי.

אחמד טיבי: 17%, איתן, 2,000 תלמידים.

אחמד טיבי: הם רוצים, ההורים, להקים בית-ספר ערבי.

אחמד טיבי: אומר גפסו אתמול בישיבה, וגם אז – ולכן ביקשתי – – –

איתן כבל: על החלק האוסטרלי, על החלק של הקרקע האוסטרלית.

אחמד טיבי: על החלק של הקרקע האוסטרלית – הוא אומר – שנלקח, הופקע מאוסטרליה.

אחמד טיבי: – – – אומר: כל עוד אני ראש עיר, לא יקום בית-ספר ערבי בנצרת-עילית.

אחמד טיבי: הוא חזר על זה אתמול.

אחמד טיבי: יש לך מה להגן על כך, סגן שר האוצר?

אחמד טיבי: יעני, הוא הסביר את זה.

אחמד טיבי: אם אתה רוצה, אני אגיד לך מה הוא הסביר, תוכל להתייחס לזה.

אחמד טיבי: הוא אמר: יש מערכת חינוך ממלכתית, מי שרוצה – שישתלב.

אחמד טיבי: האמת, מי שרוצה להשתלב בבית-ספר יהודי – ערבי רשאי.

אחמד טיבי: על בסיס ספורדי זה קורה.

אחמד טיבי: אבל קולקטיב וקהילה שהיא 20% מהאוכלוסייה, 17% מהאוכלוסייה, זקוקה לבית-ספר ערבי, זכותה.

אחמד טיבי: בחיפה, למשל, יש בתי-ספר ערביים, עמרם מצנע היה שם ראש עיר, ולא קרה כלום לחיפה, לא קרסה.

אחמד טיבי: ביטחון המדינה לא נפגע.

אחמד טיבי: ולכן עמרם מצנע פנה וגינה בכל לשון של גינוי גם את ההתבטאות וגם את ההתנהלות.

אחמד טיבי: והדבר החמור ביותר הוא התשובה של פקידת המחוז של משרד החינוך שנתנה יד – בניסוחים פתלתלים.

אחמד טיבי: אני שוחחתי עם שר החינוך מייד כשיצאנו, ושר החינוך תומך עקרונית בהקמת בית-ספר ערבי בנצרת-עילית, ולכן הפקידה לא מעודכנת.

אחמד טיבי: וגם העמדה שלה, נדמה לי – אלו הפירושים שלי – לא על דעת השר.

אחמד טיבי: והשר קובע את המדיניות.

אחמד טיבי: לכן, כאשר אומר לך ראש עיר: כל עוד אני מכהן בתפקידי לא יקום בית-ספר ערבי – אני לא יודע צרפתית, אבל תארו לעצמכם שמישהו בצרפתית אומר את זה על בית-ספר יהודי.

אחמד טיבי: אני לא רוצה להביך אף אחד ולהגיד לתרגם את זה לגרמנית.

אחמד טיבי: זה נשמע נורא.

אחמד טיבי: אם הוא היה אומר את זה, ראש עיריית ניס למשל, מייד אלי ויזל – – –

איתן כבל: מייד הצעה דחופה לסדר-היום.

אחמד טיבי: הייתה מאושרת אוטומטית.

איתן כבל: או שאילתה דחופה.

אחמד טיבי: כן, או שאילתה דחופה – – –

ראובן ריבלין: חבר הכנסת טיבי, אמרתי את זאת בבוקר ואני חוזר ואומר עוד פעם, שלא תהיה שום אי-הבנה:

ראובן ריבלין: אמירתו של ראש העיר נצרת-עילית מחייבת את היועץ המשפטי לבדוק האם אין כאן עניין גזעני או אפילו הסתה.

אחמד טיבי: אני מודה לך.

ראובן ריבלין: בכל שאר הדברים, יש לנו הרבה טענות, גם אנחנו כולנו מסוכסכים בראש שלנו – –

אחמד טיבי: נכון, נכון.

ראובן ריבלין: – – אבל הדבר הזה הוא בלתי נסבל.

ראובן ריבלין: זה הכול.

אחמד טיבי: נכון.

אחמד טיבי: ולכן אני אומר שהגיע הזמן להסיר את המגן מעל הגזענים האלה, כי הם חושבים שהם עובדים בחממה שמגינה עליהם.

אחמד טיבי: טוב שאתה פה, חבר הכנסת איתן כבל, כי אני רוצה לדבר גם על נושא שהדאיג אותי שנים רבות, וזה קליטת ערבים בשירות הציבורי, בעיקר אקדמאים, שלא מוצאים מקום תעסוקה.

אחמד טיבי: אקדמאים מוכשרים.

אחמד טיבי: אנחנו 20% מהאוכלוסייה, אבל אנחנו רק 7.8% מהמועסקים בשירות הציבורי.

אחמד טיבי: הזכיר לי חברי חבר הכנסת איתן כבל, שאני פעם הזכרתי את המצוקה של הערבי שבא לבקש עבודה, באמצעות בדיחה על רואה-חשבון ערבי צעיר, בוגר.

אחמד טיבי: מגיע למשרד רואי-חשבון מאוד ידוע בתל-אביב, מכובדי, יוקרתי.

אחמד טיבי: וקוראים לו מוחמד, לרואה-החשבון.

אחמד טיבי: והוא קבע פגישה, הוא ניגש לרואה-החשבון הבכיר, סוף-סוף נקבע לו ריאיון, והוא אומר לו: אני רוצה להתקבל לעבוד אצלכם כמתמחה.

אחמד טיבי: אומר לו רואה-החשבון הבכיר, היהודי, בתל-אביב, באחד המגדלים הגבוהים שם: בוא אתי לסיור.

אחמד טיבי: אומר לו: אתה רואה המשרד היפה הזה?

אחמד טיבי: הוא יהיה שלך.

אחמד טיבי: אחר כך אמר לו: בוא אתי.

אחמד טיבי: בקומה השנייה יש משרד רחב יותר עם ספרייה, מסך פלזמה ונוף אל הים.

אחמד טיבי: אומר לו: אחרי הצהריים – –

איתן כבל: גם זה יהיה שלך.

אחמד טיבי: – – גם זה יהיה שלך – אתה מכיר את רואה-החשבון, איתן?

אחמד טיבי: – גם זה יהיה שלך – –

ראובן ריבלין: גם ה"מרצדס", ה"מרצדס".

אברהם מיכאלי: גם הפייסבוק.

אחמד טיבי: – – אבל יכול להיות שאתה צריך תחבורה, בוא אתי.

אחמד טיבי: ירדו לגראז' ואומר לו – לא, זה היה "אאודי 8" – ואומר לו: ה"אאודי 8" הזאת, כאשר אתה צריך, היא שלך – –

ראובן ריבלין: עם נהג.

אחמד טיבי: – – ואז מוחמד חשד, התחיל לחשוד, מה קורה פה?

אברהם מיכאלי: מצלמה נסתרת.

אחמד טיבי: ואז הוא אומר לרואה-חשבון הבכיר: תגיד, משה, אתה מסתלבט עלי?

אחמד טיבי: אז ענה לו משה: מי התחיל?

ראובן ריבלין: אתה התחלת.

אחמד טיבי: הבנת, אדוני סגן שר האוצר?

אחמד טיבי: עצם העובדה שערבי מבקש להתקבל כמתמחה במשרד רואי-חשבון, הוא מסתלבט.

אחמד טיבי: המציאות המרה הזאת היא מציאות יומיומית.

אחמד טיבי: לפחות מוחמד המתמחה קיבל תשובה חיובית לעצם הריאיון להתקבל לעבודה בסיפור הסמלי הזה.

אחמד טיבי: אבל ערבים, כשמגישים בקשה להתקבל לעבודה, לרוב הם לא מקבלים תשובה, לרוב הם לא מקבלים תשובה.

אחמד טיבי: לכן, מה שדיברתי אתך, דיברנו עליו, לגבי משרות ייעודיות.

אחמד טיבי: תקציב המחייב משרות ייעודיות למגזר הערבי, לצעירים הערבים.

אחמד טיבי: כך אפשר להעלות את שיעור הערבים בסקטור הציבורי מתת-ייצוג של 7.8%, ואנחנו 20%.

אחמד טיבי: בשירות הציבורי יש מקומות שיש בהם הדרה מוחלטת של ערבים, והגיע הזמן לשנות את המציאות המרה הזאת.

אחמד טיבי: תודה רבה לך, אדוני.

חמד עמאר: תודה רבה, חבר הכנסת אחמד טיבי.

חמד עמאר: חבר הכנסת מאיר פרוש.

איתן כבל: אבל אתה יודע, אדוני יושב-ראש הכנסת לשעבר, מי שבא לבקש, יהודי בא לעבוד, להיות רוקח, אומרים לו: אתה מסתלבט עלי?

מאיר פרוש: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני שם לב בימים האחרונים ששר האוצר, כאשר הוא מתייחס לסקטור החרדי – ואני מתייחס כרגע לשר האוצר כי הדיון הוא הרי דיון על תקציב, ומטבע הדברים ההתייחסות צריכה להיות למה שהוא מניח בפנינו; למרות שאני חושב שהוא היה צריך להיות במליאה, ואני לא פוגע, חלילה, בכבודו ובמעמדו של סגנו, ידידי סגן השר.

מאיר פרוש: אבל בכל אופן, שר אוצר מגיש תקציב, תקציב לא קל, לא רוצה להתבטא ולומר תקציב מאוד קשה, אבל תקציב לא קל לאוכלוסייה, והוא לא נמצא במליאה, אבל אני בכל אופן רוצה להתייחס.

מאיר פרוש: כאשר הוא מדבר על הסקטור החרדי, אולי בימים האחרונים, אולי זה גם בתקופה האחרונה, הוא דוחה את הטענה שכאילו מה שגורם לכך שהוא יפעל כך נגד החרדים זה שנאה.

מאיר פרוש: אנחנו אומרים שזאת שנאה, שנאה לחרדים.

מאיר פרוש: התשובה שלו שזאת לא שנאה חלילה.

מאיר פרוש: למה שנאה?

מאיר פרוש: אדרבה, זה מתוך דאגה.

מאיר פרוש: מתוך דאגה לציבור החרדי הוא מתווה מדיניות כזאת.

מאיר פרוש: הוא חושב שבזה שהוא דואג לנו, הוא יוכל בסופו של דבר להיטיב אתנו.

מאיר פרוש: זה בעצם מה שמשתמע.

מאיר פרוש: הוא עושה את הכול, הוא מנתח את ההתנהלות שלנו, הוא מנתח את הגופה שלנו, מנתח אותנו מכיוון שבסופו של דבר הוא ייתן לנו תרופה כזאת, ואנחנו – הוא רוצה להיטיב אתנו.

מאיר פרוש: אני מנסה לשאול בקול רם – כאשר אני מנסה לחשוב לרגע – אולי באמת שר האוצר לא שונא אותנו.

מאיר פרוש: הרי אין לו איזו מדיניות של שנאה כלפי חרדים, אלא המטרה שלו היא להיטיב אתנו.

מאיר פרוש: אני מנסה לבדוק ולקחת את המעשים ולומר, בואו נראה מה הוא עשה.

מאיר פרוש: האוכלוסייה החרדית, כמה שהיא באחוזים שלה במדינה, חברי כבר אמרו את זה ואני אולי אמרתי את זה אבל אני אחזור שוב.

מאיר פרוש: ניקח את המקורות התקציביים, את התקציבים שבהם האוכלוסייה החרדית פועלת ומפעילה את מוסדותיה ואת הציבור שלה.

מאיר פרוש: בניגוד לחבר הכנסת ריבלין, סגן השר מיקי לוי, שכאשר יש לו בן, יש לו נכד, נכדה, בת, איפה שהוא נולד, מטבע הדברים יש מייד גן-ילדים, בית-ספר.

מאיר פרוש: זה יכול אולי להתאחר, אבל המדינה מחויבת לבנות.

מאיר פרוש: כאשר מדובר באוכלוסייה החרדית, מטבע הדברים החוק לא מחייב בכלל לבנות בתי-ספר.

מאיר פרוש: צריך לעשות שתדלנות סביב העניין הזה.

מאיר פרוש: כשצריך להפעיל את הלימודים זה לא ממלכתי, המדינה לא מממנת את זה, וצריך לפעול כדי לקבל חלק מהתקציבים מהמדינה, חלק צריכים לגייס מההורים וכדומה.

מאיר פרוש: אז אני לוקח את האוכלוסייה על כל הגילאים שלה.

מאיר פרוש: אנחנו יודעים שמבקשים לקצץ במה שקרוי כוללים, זה לאברכים, לישיבות, לישיבות גדולות – מעל גיל 18.

מאיר פרוש: אם זה היה ב-2012 מיליארד שקל, מבקשים להגיע ב-2014 ל-475 מיליון שקלים.

מאיר פרוש: ל-2013 זה 675 מיליון שקלים.

מאיר פרוש: בישיבות קטנות, מה שקרוי גילאי על-יסודי, עם ההתניות השונות ועם מה שהוגש מהתחלה, עם הדברים וההתניות שמבקשים שילמדו ליבה; אם לא, אז היום לפי החוק יש 60% – יֵרד ל-30%.

מאיר פרוש: והכול שר האוצר עושה מתוך דאגה, הוא דואג לנו.

מאיר פרוש: הוא כרגע בעת הניתוח, אז הוא מנתח, אבל הכוונה היא שבסוף נהיה בריאים.

מאיר פרוש: אם יש את הבנות בסמינרים, אז אפשר לבטל את התקציב הזה.

מאיר פרוש: אם יש תקציב לילדים בפנימיות, מבטלים את הסעיף.

מאיר פרוש: אם הוא היה ב-2012 62 מיליון שקלים, הוא לא קיים.

מאיר פרוש: אנחנו מגיעים לגיל יסודי, ואני עוד לא נוגע בגן-ילדים.

מאיר פרוש: כל זה, בסך הכול שלו זה נעשה מתוך דאגה לילד החרדי, מתוך דאגה לאוכלוסייה החרדית.

מאיר פרוש: איך זה היה המבוא לחוק ההסדרים?

מאיר פרוש: מתוך דאגה שילכו ויעבדו, יהיה בסוף פחות עוני ויהיה יותר טוב.

מאיר פרוש: אני כבר לא מדבר על קצבאות ילדים.

מאיר פרוש: אבל אני רוצה לשאול את שר האוצר, שאומר שהוא לא מונע משנאה אלא שהוא רוצה לעזור לנו, אני רוצה להבין מה אשם הילד בן השש שנולד להורים, אבא ואימא, ששולחים אותו למוסד ששם לא לומדים את מלוא הליבה, או שלא לומדים בכלל ליבה.

מאיר פרוש: בתלמודי-תורה פטור לומדים לכתוב, דקדוק, עברית, לומדים חשבון.

מאיר פרוש: אבל כפי שהם נהגו, ההורים שלהם והורי ההורים, זה מה שהם לומדים.

מאיר פרוש: אבא ששולח את הילד שלו בן השש למוסד כזה דווקא, שאינו בדיוק ממלכתי – למה הילד הזה צריך ללמוד במוסד כאשר שר האוצר מבקש למנוע את התקציבים מאותו מוסד?

מאיר פרוש: אם היה מדובר שמוסד פטור מקבל 55% עד היום – 55% לא בדיוק מתוך ה-100% שמקבל ילד בממלכתי אבל 55%, עכשיו מבקשים לתת רק 30%.

מאיר פרוש: למה?

מאיר פרוש: למה הילד הזה צריך להיות במקום, להימצא בבית שבו האבא יצטרך להוסיף עוד כסף ללימודיו?

מאיר פרוש: בשביל שהאבא יצטרך להוסיף כסף ללימודיו הוא יצטרך להיכנס להתחייבויות שונות, ובשביל זה הוא יקנה פחות כדי לאכול בבית.

מאיר פרוש: יהיה פחות מה לשתות בבית.

מאיר פרוש: הילד הזה מצטרף למעגל העוני.

מאיר פרוש: אני רוצה להבין אם בן-אדם לא פועל מתוך שנאה, הוא רוצה לדאוג לאוכלוסייה החרדית, מה הילד אשם שהאבא והאימא חושבים שהם צריכים לשלוח את הילדים שלהם לבתי-ספר שלא לומדים בהם ליבה, לא לומדים את מה שהמדינה מבקשת מהם לעשות?

מאיר פרוש: איך אפשר לומר שההחלטה הזאת לקצץ בתקציבים של תלמודי-תורה, של הגיל היסודי, במקום 55% – 30%, שזה לא בא מתוך איזו שנאה?

מאיר פרוש: הייתי מצפה שאתם לא תהיו פה בכלל, כי הרי אם עד היום אנחנו נמצאים עם כמה מאות אלפי ילדים שנמצאים בתוך מעגל העוני ועכשיו יצטרפו עוד כמה עשרות אלפי ילדים בגלל התקציב הזה, האם זה לא בא מתוך שנאה מסוימת לאוכלוסייה שהוא לא יכול לסבול אותה ולכן הוא עושה את מה שהוא עושה?

מאיר פרוש: כשאנחנו מדברים על עוני, שר האוצר יודע שכתוצאה מהגזירות התקציביות, הוא יודע שכתוצאה מהמדיניות הכלכלית שהוא מנהיג, הוא גורם שעוד ועוד ילדים, עוד ועוד משפחות ייכנסו למעגל העוני.

מאיר פרוש: ואם הייתי רואה את ההתייחסות שלו ואת הקיצוצים בכל מה שקשור לכל אוכלוסיית התלמידים, הייתי מבין שהוא פועל כי אין לו כסף והוא חייב לעשות את זה.

מאיר פרוש: אבל כשהוא לוקח בדווקא רק את האוכלוסייה החרדית ובה הוא מנסה לטפל, המסקנה היא שזה בא כתוצאה משנאה לציבור הזה.

מאיר פרוש: גם אם אני מנסה לחשוב לרגע שלשר האוצר יש אינטרס ועניין שבאותם מוסדות ילמדו את הליבה, הרי זה ניצול לרעה של כוח, של שלטון, כדי לכפות אורח חיים על האוכלוסייה.

מאיר פרוש: הרי זה יכול לקרות בעוד 20 שנה שהציבור החרדי יהיה פה עם מאסה יותר גדולה של נציגים.

מאיר פרוש: אנחנו לא נהיה רק 18, ש"ס ויהדות התורה, אנחנו נהיה 28.

מאיר פרוש: יכול להיות שאנחנו נרכיב ממשלה.

נחמן שי: 25.

מאיר פרוש: תארו לכם שאנחנו, מכיוון שאנחנו מאמינים בלימוד התורה, נחייב את כל בתי-הספר ללמוד תורה כל יום.

מאיר פרוש: נחייב את בית-הספר ללמד כל יום את הדף היומי.

מאיר פרוש: ככה, כי אנחנו הרוב.

מאיר פרוש: זאת הליבה שלנו.

מאיר פרוש: זאת הליבה של החינוך של העם היהודי.

מאיר פרוש: כך אנחנו נאמין, אנחנו מאמינים גם היום.

מאיר פרוש: איך אפשר לכפות חיים באמצעות תוכנית לימודים?

מאיר פרוש: אלא מאי?

מאיר פרוש: הכסף הוא של מי?

מאיר פרוש: הכסף הוא של שר האוצר ורק של שר האוצר.

מאיר פרוש: מכיוון שהכוח בידו ומכיוון שהוא שולט, הוא מנסה לכפות אורח חיים.

מאיר פרוש: דרך אגב, זה הרי לא מצליח.

מאיר פרוש: אותה אוכלוסייה חרדית ממשיכה ומתנהגת בדיוק כמו שהיה בהר-סיני, בדיוק כך.

מאיר פרוש: היא משתדלת לקיים את המצוות בדיוק כמו שזה ניתן בהר-סיני.

מאיר פרוש: היו שינויים ויש שינויים בעם ישראל.

מאיר פרוש: אנחנו רואים שינויים, אנחנו גם רואים פה בכנסת, מבלי לפגוע באף אחד, חלילה, באופן אישי.

מאיר פרוש: אנחנו רואים שיש את הקבוצה החרדית, האוכלוסייה החרדית, ויש אחרים פה, שהם אומרים, אנחנו יהודים, ומתנהגים כך וכך.

מאיר פרוש: אנחנו, על כל פנים, מייצגים את אותה מסורת שהייתה מאז.

מאיר פרוש: לאותה קבוצה, לאורך כל הגלויות ולאורך כל הדורות היו ניסיונות לכפות, היו ניסיונות למנוע קיום מצוות, היו ניסיונות לשנות לנו את דרך החיים, את אורח החיים שלנו, וזה לא צלח.

מאיר פרוש: זאת אומרת, אם מישהו רוצה לבדוק את עצמו האם הוא יצליח לשנות משהו במגזר החרדי – הוא לא יצליח.

מאיר פרוש: גם אם הוא יהיה בעוני יותר גדול, הוא לא יצליח.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת פרוש – –

מאיר פרוש: כן, אדוני.

ראובן ריבלין: – – נדמה לי שההשוואה או הניסיון לבוא ולהשליך הוא לא נכון.

ראובן ריבלין: מדובר בילדים אשר צריכים לעצב את חייהם.

ראובן ריבלין: איש לא אומר שלא ילמדו את כל לימודי התורה וכל תרי"ג המצוות ויחונכו לכך.

ראובן ריבלין: רק נותנים להם את ההזדמנות לאותם דברים שהם שייכים לכל ילד בכל מקום בעולם.

מאיר פרוש: חבר הכנסת ריבלין – – –

אורי מקלב: הנושא הזה קשור – – –

ראובן ריבלין: קודם כול, הילדים סומכים על ההורים, בוודאי – – – אבל אנחנו – – –

מאיר פרוש: אדוני.

ראובן ריבלין: חינוך הוא דבר שאנחנו מעצבים כדבר – – –

אורי מקלב: – – –

מאיר פרוש: זה לא על חשבוני.

ראובן ריבלין: – – –

חמד עמאר: סליחה, אני מבקש, בלי דו-שיח.

אורי מקלב: אתה האחרון שהיה מסכים – – –

חמד עמאר: תודה רבה, חבר הכנסת אורי מקלב.

חמד עמאר: תודה רבה.

אורי מקלב: – – – אין על זה ויכוח.

ראובן ריבלין: לא, ללמוד אנגלית וללמוד – – – אני חושב שזה בשביל הילד.

אורי מקלב: – – –

חמד עמאר: תודה רבה.

ראובן ריבלין: אני חושב שזה בשביל הילד.

חמד עמאר: חבר הכנסת ריבלין.

ראובן ריבלין: זה בשביל הילד.

ראובן ריבלין: אני לא – – –

חמד עמאר: חבר הכנסת ריבלין, חבר הכנסת ריבלין.

ראובן ריבלין: – – –

מאיר פרוש: חבר הכנסת ריבלין, נולדתי לרב מנחם פרוש, זיכרונו לברכה, ואשתו ברכה, עליה השלום.

מאיר פרוש: הוא שלח אותי ל"עץ חיים".

מאיר פרוש: ב"עץ חיים" למדתי גם לפני הצהריים וגם אחרי הצהריים.

מאיר פרוש: התחלתי עם סידור, אחר כך עם חומש, ואחר כך גמרא.

מאיר פרוש: בצהריים – – –

ראובן ריבלין: וגם אבא.

ראובן ריבלין: וגם סבא.

מאיר פרוש: חבר הכנסת ריבלין.

ראובן ריבלין: כל – – –

מאיר פרוש: חבר הכנסת ריבלין, אני נשלחתי ללמוד בתלמוד תורה "עץ חיים".

מאיר פרוש: בצהריים, יום אחד היה כתיבה, דקדוק, חשבון.

מאיר פרוש: כך למדתי.

ראובן ריבלין: 200 שנה זה ככה.

מאיר פרוש: אני פה.

מאיר פרוש: אני לא ממלכתי.

מאיר פרוש: אני הרי מאלה הפטורים.

ראובן ריבלין: ממש ככה.

מאיר פרוש: אנחנו 18 חברי כנסת לא ממלכתיים.

מאיר פרוש: אנחנו סוג ב'.

מאיר פרוש: סוג ב'.

נסים זאב: – – –

מאיר פרוש: מה אני – – –

ראובן ריבלין: נסים זאב הוא יותר – – –

מאיר פרוש: מה אני וחברי – – –

נסים זאב: – – –

מאיר פרוש: חבר הכנסת ריבלין, חברי – – –

ראובן ריבלין: נסים זאב יותר טוב – – –

מאיר פרוש: חברי ולא אני – חברי, לא אני.

מאיר פרוש: אני באתי מבית – אבא, היה לו.

מאיר פרוש: אבל חברי, מה הם אשמים?

מאיר פרוש: בבית היה פחות לחם.

מאיר פרוש: בבית היה פחות חלב.

מאיר פרוש: בגלל שהאבא שלח אותם ללמוד במוסד חינוכי, ששם לא לומדים לפי הליבה.

מאיר פרוש: אתה רוצה לגרום שהם ילמדו במוסדות כאלו?

מאיר פרוש: אני לא יודע מה שאתה יכול לעשות עם האבא, מה אתה רוצה מהילדים?

מאיר פרוש: איזה מין תפיסה זו?

מאיר פרוש: גם אם אתה חושב שהתפיסה הזו היא נכונה, גם אם אתה חושב שהתפיסה הזאת – – –

ראובן ריבלין: אני לא מדבר על הנושא הזה, אני מדבר עלינו.

מאיר פרוש: היושב-ראש יוסיף לי.

חמד עמאר: אני אוסיף לך דקה.

חמד עמאר: לקחו לך דקה, אני אוסיף לך דקה.

מאיר פרוש: לא, זה לא מקובל.

חמד עמאר: דקה.

מאיר פרוש: גם אם אני חושב שהדרך הזו היא נכונה, גם אם אני חושב שהדרך היא לא נכונה, איך אתה יכול לגרום לילדים צער ועוני בגלל שלאבא יש דרך חיים משלו?

מאיר פרוש: איך אתה יכול לעשות את זה לילד?

ראובן ריבלין: זה נכון.

מאיר פרוש: עוד משהו אני רוצה לשאול.

מאיר פרוש: נגיד שמישהו – מיקי לוי, על רקע ידידות בעבר – שכנע אותי – – –

מיקי לוי: למה בעבר, חבר הכנסת פרוש?

מאיר פרוש: כשאתה רצית להיות מפקד מחוז ירושלים ולשלוט בעיר, ידעת שאתה לא תסתדר – רק אם אתה תסתדר עם הערבים, ועם החרדים, ועם החילונים, ועם כולם.

מאיר פרוש: אתה לא סגן שר אוצר כזה, כן?

מאיר פרוש: לא פוגע בך, אתה תמשיך הלאה את העבודה שלך.

מאיר פרוש: אתה לא כזה.

מאיר פרוש: אז בעבר – אנחנו ידידים גם היום באופן אישי, אבל בעבר, נגיד שהוא שכנע אותי: ליבה.

מאיר פרוש: מה אני יכול לעשות?

מאיר פרוש: אני לא רוצה לומר שחלילה – או לשמחתי – אצל החרדים אין מקרים שהם לא מה שהיינו רוצים שיהיה.

מאיר פרוש: אבל המציאות היא שדווקא במוסדות שלומדים בהם ליבה – יש באופן יחסי בבתי-הסוהר יותר אנשים, תלמידים, שבאו מבתי-ספר שבהם למדו ליבה.

מאיר פרוש: לא שאצל החרדים אין מקרים שהם חלילה לא בסדר.

מאיר פרוש: אבל באחוז, יש בבתי-הסוהר, נמצאים בכלא יותר כאלה שבאים דווקא מאלה שלומדים ליבה.

מאיר פרוש: איך אני יכול עכשיו לשכנע את המצביעים שלי, חבר'ה, בואו נלמד ליבה?

חמד עמאר: אני מוסיף לך דקה.

מאיר פרוש: לא, מגיע לי יותר מדקה.

מאיר פרוש: אני – – –

חמד עמאר: הוספתי לך דקה.

מאיר פרוש: איך אני יכול לשכנע?

מאיר פרוש: ולמה – – –

חמד עמאר: רק דקה.

מאיר פרוש: למה לומר עלי שאני לא נושא בנטל?

מאיר פרוש: למה לא נושא בנטל?

מאיר פרוש: דרך אגב, זה לא נכון לומר – מי שהולך לצבא לא מרגיש שזה נטל בשבילו.

מאיר פרוש: הוא עושה את זה בגאווה.

מאיר פרוש: זה לא נטל בשבילו.

חמד עמאר: זו זכות.

מאיר פרוש: כמו שלמי שיש 12 ילדים, זה לא נטל בשבילו.

מאיר פרוש: יש לי 12 ילדים, זה לא נטל בשבילי.

מאיר פרוש: אני שמח עם כל ילד.

מאיר פרוש: שמח עם כל ילד שיש לו כבר ילדים, ולי יש נכדים.

מאיר פרוש: זה לא נטל בשבילי.

ראובן ריבלין: תגיד להם כמה נכדים.

מאיר פרוש: זה לא נטל?

ראובן ריבלין: כמה נכדים?

מאיר פרוש: אני לא מתייחס לנכדים.

מאיר פרוש: למה אני לא נושא בנטל?

אורי מקלב: יותר מהילדים.

מאיר פרוש: למה אני לא נושא בנטל?

ראובן ריבלין: שבט.

מאיר פרוש: הרב ריבלין, אני לא נושא בנטל?

מאיר פרוש: אתה הרי יודע שאם אנחנו לא היינו בירושלים, היא מזמן כבר הייתה עם רוב ערבי.

מאיר פרוש: לא שערבים הם לא בסדר.

מאיר פרוש: אבל הלכה לנו ירושלים, הלכה לנו המדינה אמרנו פעם, נכון?

ראובן ריבלין: אבות אבותיך – – –

חמד עמאר: צריך לסיים, בבקשה.

ראובן ריבלין: היו – – –

מאיר פרוש: מי קבע שהנטל – דרך אגב, סתם פוגעים באלה שהולכים לצבא.

מאיר פרוש: הנטל זה זה.

מאיר פרוש: למה זה לא נקרא נטל, אם לנו יש ילדים, ואנחנו צריכים לדאוג שיהיה להם בבוקר לחם, וחלב, ונשלח אותם ללמוד?

מאיר פרוש: ולדאוג לרפואה שלהם ולבריאות שלהם, זה לא נטל?

מאיר פרוש: ובגלל זה יש עוד יהודים כאן.

מאיר פרוש: והמחשתי את זה עם ירושלים.

חמד עמאר: צריך לסיים, בבקשה.

מאיר פרוש: אז מי קבע איזה נטל יותר חשוב?

מאיר פרוש: כמו שבצה"ל אי-אפשר לקבוע שאותו אחד שנמצא בקריה – כי הרי אנחנו לא אומרים שיאיר לפיד, בגלל שהוא היה ב"במחנה" הוא לא שירת.

מאיר פרוש: הוא שירת, נכון?

מאיר פרוש: אז מי קובע בצה"ל מה הנטל היותר חשוב?

מאיר פרוש: ואם אנחנו כולנו בסירה אחת, ואנחנו תורמים לנטל הזה ילדים – – –

חמד עמאר: תודה רבה.

מאיר פרוש: למה זה לא – ולמה אתם באים ופוגעים בקצבת הילדים, למי שיש ילדים?

חמד עמאר: תודה לך.

מאיר פרוש: אבל לקחו לי יותר מאשר דקה אחת.

חמד עמאר: נתתי לך יותר מדקה עכשיו.

חמד עמאר: תודה רבה לך.

מאיר פרוש: לכן אני מבקש שתאפשרו לי מחר להמשיך.

מאיר פרוש: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה רבה.

חמד עמאר: הכרזה לסגן מזכירת הכנסת.

נאזם בדר: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבד להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה ולקריאה שלישית: הצעת חוק לייעול האכיפה והפיקוח העירוני ברשויות המקומיות (הוראת שעה) (תיקון), התשע"ג–2013, שהחזירה ועדת הפנים והגנת הסביבה; הצעת חוק להגנה על עדים (תיקון מס' 6), התשע"ג–2013, שהחזירה ועדת הפנים והגנת הסביבה.

נאזם בדר: תודה.

חמד עמאר: תודה.

חמד עמאר: הצעת התקציב לשנות הכספים 2013 ו-2014;

חמד עמאר: (קריאה שנייה וקריאה שלישית)

חמד עמאר: חבר הכנסת נסים זאב.

נסים זאב: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני כבר שמעתי פה יומיים קינות.

נסים זאב: אולי נחליף את זה קצת בשירה.

נסים זאב: רבי אברהם אבן עזרא, כאשר הלין על רוע גורלו ומזלו אמר: "אשכים לבית השר, אומרים הוא כבר רכב / אבוא לעת ערב, אומרים הוא כבר שכב / או יעלה מרכב, או יעלה משכב" – השר לא נמצא כמובן – "אויה לאיש עני, נולד בלי כוכב".

נסים זאב: אבן עזרא היה לפני 850 שנה, קצת יותר.

נסים זאב: והגמרא אומרת את אותם הדברים.

נסים זאב: פעם אחת הגמרא אומרת: "בתר עניא אזלא עניותא".

נסים זאב: מהיכן אנחנו לומדים שבתר עניא אזלא עניותא?

נסים זאב: שעני, רודפת אותו עניות?

נסים זאב: הגמרא אומרת שהעשירים היו מביאים ביכורים בקלתות של זהב ושל כסף.

נסים זאב: לכוהנים כמובן.

נסים זאב: והעניים בסלי נצרים של ערבה קלופה.

נסים זאב: מה קורה?

נסים זאב: אלה שמביאים את הסלסילה בערבה קלופה, אז צריכים להביא גם את הביכורים, גם את הפירות, וגם את הסלסילה לכוהנים.

נסים זאב: כי לא יפה לקחת את זה בחזרה.

נסים זאב: אבל אלה שהיו מביאים את זה בכלי זהב, לוקחים כמובן, את הסלסילה חזרה.

נסים זאב: אז מי שעני, העניות רודפת אותו.

נסים זאב: ועוד דבר, הגמרא אומרת: "בני, חיי ומזוני לאו בזכותא תליא מילתא, אלא במזלא תליא מילתא".

נסים זאב: עכשיו, תבינו למה אני אומר את כל זה.

נסים זאב: אני לא מבין מה רוצים מהממשלה הזו.

נסים זאב: ממשלה ביש מזל.

נסים זאב: זה המזל שלנו עם הממשלה הזאת.

נסים זאב: והממשלה הזאת, מסכנה, קיבלה בור, רוצה להכניס אותנו לבור הזה עמוק, ולחפור אותו.

נסים זאב: אבל אני רוצה להגיד לך, אדוני סגן השר, כתוב: "כי יפתח איש בור – – – ולא יכסנו – – – בעל הבור ישלם".

נסים זאב: תדע לך, אתם לא יכולים להתנער מאחריות ולזרוק את כולנו לבור הזה.

נסים זאב: עכשיו, מאיפה זה נובע?

נסים זאב: יש כאן אידיאולוגיה כלכלית.

נסים זאב: מי שחושב שזה רק עניין של בור, הוא לא יודע על מה הוא מדבר.

נסים זאב: אז אני אצטט לכם מה שלפיד חשב קודם שהיה שר אוצר.

נסים זאב: הוא אמר: "אנחנו החילונים חשבנו שאתם הולכים להיעלם" – על מי הוא אומר?

נסים זאב: על החרדים – "היינו בטוחים שהחרדים הם תופעה שמקומה במוזיאון.

נסים זאב: שאתם תהיו כמו הספארי בגן-החיות ברמת-גן, תהיה איזה שמורת טבע, ואנחנו נביא את הילדים ונגיד להם, אתה רואה, בני, ככה נראה פעם יהודי".

נסים זאב: תגידו לי, האם זה לא נובע מתוך שנאה או מתוך בורות?

נסים זאב: הוא באמת חשב שיש לנו קרניים, לחרדים.

נסים זאב: אבל אל תגידו שזה היה רק לפני כמה חודשים, תראו מה הוא אמר רק השבוע.

נסים זאב: אגב, הוא גם תלמיד חכם, הוא אפילו מצטט פסוקים; כתוב: "ששת ימים תעבד ועשית כל מלאכתך" – לא "ששת ימים תקבל קצבאות" ולא "ששת ימים החילוני יעבוד".

נסים זאב: הוא גם דיבר דבר נוסף, הוא אומר, "גם לא 'ששת ימים תשב בישיבה ומישהו אחר ישלם לך את החשבונות', לא 'ששת ימים תקבל קצבאות', לא 'ששת ימים יעבוד החילוני מהבוקר עד הערב'.

נסים זאב: אנחנו לא חמורו של משיח".

נסים זאב: ואני אומר לך, אדוני סגן השר, הלוואי שלפיד היה זוכה להיות החמור של המשיח.

נסים זאב: הוא גם לא זה.

נסים זאב: הגמרא אומרת: אם ראשונים כמלאכים אנחנו כבני-אדם, ואם ראשונים כבני-אדם אנחנו כחמורים, והלוואי כחמורו של משיח.

נסים זאב: אז שלא יזלזל גם בחמורים.

נסים זאב: עכשיו, מה הם אומרים בעצם?

נסים זאב: לכו לעבוד.

נסים זאב: יש שוק עבודה פתוח.

נסים זאב: אולי כבוד השר עדיין לא למד את הנתונים, הוא לא יודע מה שקורה במשק.

נסים זאב: 41,500 בתי-עסק נסגרו במהלך 2012; עלייה של 6% לעומת 2011.

נסים זאב: יתרה מזאת, אומרים: לכו תפתחו עסקים קטנים.

נסים זאב: מי בכלל יכול לפתוח?

נסים זאב: יש ירידה משמעותית ביותר במספר העסקים שנפתחו ב-2012, ב-7%.

נסים זאב: זה המשך מגמה בשנים האחרונות.

נסים זאב: אני כבר לא מדבר על אזור הצפון, ששם יש ממש קריסה מוחלטת של בתי-העסק.

נסים זאב: אז אדוני סגן השר והשר הנכבד שלא נמצא פה כרגע, אם יש סגירה של בתי-עסק, איזה עבודה אתה נותן ולמה אתה מתכוון באמת?

נסים זאב: יש כאן נתונים מדאיגים, ומי שרוצה לדעת, מ-2003 ועד היום נסגרו כמעט מיליון בתי-עסק, 780 – זה המספר, הנתון, שמסביר כל שנה כמה עשרות אלפים נסגרו.

נסים זאב: ואני אומר לך, אם אתה חושב שבכלל אפשר לפתוח עסקים במדינה הזאת, אתה טועה.

נסים זאב: אי-אפשר לפתוח, כי הטייקונים בולעים אותנו.

נסים זאב: כל הרשתות הגדולות, כל רשת אחת שנפתחת, בולעת לפעמים עשרות אלפים של בתי-עסק קטנים.

נסים זאב: דוגמה, יש לך את זה ברהיטים.

נסים זאב: ברהיטים, כאשר נפתחה חברת "אאיקה", איך אומרים?

קריאה: "איקאה".

נסים זאב: "איקאה", אתה יודע ש-20,000 בתי-חרושת קטנים ונגריות נסגרו.

נסים זאב: תאר לך, כאשר אתה פותח סופרמרקט גדול באיזו שכונה, הוא בולע את כל המכולות.

נסים זאב: אז מה עושים?

נסים זאב: נותנים איזושהי תרופה, אומרים "סמה" בערבית, טבק, ואומרים, תשמע, אנחנו נותנים לכם כסף לפתוח עסק.

נסים זאב: תגיד לי, אתה יודע כמה הוצאות לפועל יש היום?

נסים זאב: אתה יודע, אדוני סגן השר, יש לך בכלל מושג?

נסים זאב: אני אומר לך, במיליונים.

נסים זאב: ממה זה נובע?

נסים זאב: רובם המכריע זה בתי-עסק קטנים שנסגרו כי באו הגדולים, בלעו את הקטנים והקטנים נמחקו מהמפה.

נסים זאב: אז מה אומרים?

נסים זאב: טוב, מה לעשות, צריכים לטפל באלה שלא משלמים את החוב.

נסים זאב: איך מטפלים בהם?

נסים זאב: אתה יודע איך עושים, כל ההוצאות לפועל.

נסים זאב: כמובן, קודם כול צריך לראות, חקירת יכולת, ישלם משהו, לא ישלם, כן ישלם.

נסים זאב: אני זוכר שהייתי סגן ראש עיריית ירושלים, היו לוקחים לבתי-כלא, אדוני סגן השר, אני אומר לך את זה ממש בדמעות, בערבי שבת, אנשים עם עשרה ילדים שלא שילמו ארנונה.

נסים זאב: אני באתי יום אחד לבית-הכלא, אני לא יודע איך נכנסתי אבל נכנסתי אל תוך התא, רואה אותי העצור שם, ששוכב על המשכב ואומר לי: הרב נסים, תגיד לי, גם אותך עצרו?

נסים זאב: אמרתי לו, לא, באתי לשחרר אותך מפה בערבות, באתי לראות אותך, את המצוקה שלך בתוך הכלא.

נסים זאב: אומר לי, איך הכניסו אותך?

נסים זאב: אני אומר לך, הייתה חקירת משטרה איך נסים זאב נכנס אל תוך בית-הכלא.

נסים זאב: פשוט, זה לא יאומן, אתה יודע שלא נותנים את זה, מה זה משנה שאתה סגן ראש עיריית ירושלים, זה לא משנה.

נסים זאב: אתה יודע באיזה מסירות נפש חיברתי חשמל ומים למשפחות ברוכות ילדים מכספי?

נסים זאב: אנחנו מכירים את המצוקות, אנחנו חיים אותן.

נסים זאב: אז מה, ותפתח הארץ ותבלע אותם ואת כל אשר להם, פתאום רק החרדים לא רוצים לעבוד?

נסים זאב: מאיפה הבלוף הזה יוצא?

נסים זאב: אני רוצה לומר לך, אדוני סגן השר, שאני מאוד מכבד אותך, ואתה יודע שאני באמת ידיד שלך – אני רוצה לדבר קצת על חינוך, כי אני רואה שהזמן נגמר; זה פשוט לא יאומן, למה השעון הזה עובד כל כך מהר, אני לא יכול להבין.

ראובן ריבלין: רק כשאתה למעלה.

ראובן ריבלין: ככה הוא הולך הרבה יותר לאט.

נסים זאב: אה, רק כשאני מדבר?

נסים זאב: אני אומר לך, מדברים על הילודה הטבעית החרדית המאיימת, דמוגרפית, על מדינת ישראל, לא הערבית אגב, חלילה וחס.

נסים זאב: אבל אולי מישהו שכח שממשלת ישראל הכריזה בט' באייר תשמ"ו – איזה החלטה?

נסים זאב: אם היום היו מחליטים את זה, אני לא יודע, היו אומרים שאנחנו גזענים, אולי האיחוד האירופי היה עושה נגד זה משהו.

נסים זאב: מה הייתה ההחלטה?

נסים זאב: כתוב כך: "הריבוי בגידול הטבעי של האוכלוסייה הערבית, ברבות השנים עשוי לגרום לרוב ערבי במדינת ישראל, עם כל המשתמע מכך".

נסים זאב: בעקבות כך הממשלה הכריזה בהחלטתה – "בגידול האוכלוסייה של מדינת ישראל, המיעוט בעלייה, ממדי הירידה וכן מהטמיעה ונישואי התערובת ההולכים ומתרבים בקרב תפוצות הגולה" – מה הממשלה מחליטה?

נסים זאב: יש "לנקוט מדיניות דמוגרפית מקיפה ומתואמת ולטווח ארוך, אשר תחתור, בין היתר, להבטחת רמה נאותה של גידול האוכלוסייה היהודית".

נסים זאב: אבל לא חרדית, חס ושלום, יהודית, אנחנו לא מה"יהודית", אנחנו לא קשורים בכלל למגזר הזה, יהודי, יש חרדים ויש יהודים.

נסים זאב: אך בהמשך, הממשלות נטשו את המדיניות של עידוד הילודה והיום הן פועלות בדיוק ההפך.

נסים זאב: הממשלה החדשה בעצם גוזרת גזירה חדשה של קיצוץ בקצבאות הילדים.

נסים זאב: אדוני סגן השר, מי שמגשים את החזון הלאומי הציוני של מדינת ישראל, שהוא ממדרגה ראשונה, זה קודם כול האוכלוסייה החרדית.

נסים זאב: ואני אומר לך: ללא האוכלוסייה החרדית, המדינה הייתה בסכנה של רוב ערבי, באמת; שלא יהיה לך ספק בזה.

נסים זאב: הנטל הזה אין לו תחליף.

נסים זאב: גידול משפחות ברוכות ילדים זה הנטל האמיתי שיש על כל אב משפחה.

נסים זאב: אני לא מבין, עכשיו אתם רוצים לקצץ, במה?

נסים זאב: אתם רוצים להקטין את המשפחות, אתם רוצים לשנות את המדיניות.

נסים זאב: מה אני אגיד לך, אני, כבר כואב לי הלב.

נסים זאב: אני אומר לך ברצינות.

נסים זאב: כל כך הרבה גזירות, אתם לא מבינים מה אתם עושים פה.

נסים זאב: אתם פשוט, "אוִֶלת אדם תסלף דרכו".

נסים זאב: אתם הולכים בעיוורון.

נסים זאב: נגד מי אתם נלחמים?

נסים זאב: תלמודי-התורה?

נסים זאב: מה אתם, מספיק שתלמודי-התורה מקבלים עד היום 55%, אתם רוצים לכופף אותם על הברכיים?

נסים זאב: לפת רעב?

נסים זאב: לפת לחם?

נסים זאב: ל-30%?

נסים זאב: הרי גם 55%, אני הייתי בוועדת החינוך, שאלתי: האם זה באמת 55% ממה שילד חילוני מקבל, או מממלכתי-דתי?

נסים זאב: אמרו: לא, 55% זה 27%.

נסים זאב: אני כבר לא מדבר על זה שאין בינוי, ושרוב הציבור הזה, החרדי, הוא בעצמו דואג: גם לבינוי, גם לתרומות.

נסים זאב: מה, למה הוא לא דואג?

נסים זאב: זה לא משרד החינוך דואג.

נסים זאב: אולי במקרים בודדים הוא משתתף, אבל הציבור הזה זה חי, נושא את עצמו.

נסים זאב: אנחנו נטל על המדינה?

נסים זאב: איזו זכות יש למדינת ישראל שיש את הציבור הזה.

נסים זאב: אתם פשוט לא מעריכים.

נסים זאב: אם הייתם יודעים מה התרומה האמיתית של הציבור החרדי למען המדינה הזאת.

נסים זאב: עכשיו, מה שקורה, אם 27% זה 55%, והיום אתה מוריד את זה ל-30%.

נסים זאב: זאת אומרת, הילד החרדי יקבל בין 10% ל-12%.

נסים זאב: זה הכול.

נסים זאב: תגיד לי, זה לא איפה ואיפה?

נסים זאב: זה לא גזענות?

נסים זאב: זה לא רשעות?

נסים זאב: זה לא אכזריות?

נסים זאב: מאיפה זה בא, אם לא מאידיאולוגיה?

נסים זאב: עכשיו, דבר נוסף, אדוני:

נסים זאב: הדגל של שר האוצר היה – אני כבר מסיים.

נסים זאב: אני רואה שלא הספקתי כלום – הוא דיבר על המסים.

נסים זאב: הוא אמר: העלאת המסים זה הקו האדום שלנו.

נסים זאב: כנראה הוא שכח את הצבעים, והצבע האדום הפך להיות לבן.

נסים זאב: אנחנו רואים בפועל שכל האמירות שלו וכל הדיבורים שלו – הוא אמר: "יש עתיד היא חומת המגן של מעמד הביניים הישראלי", "אנחנו לא נהיה קישוט בממשלה של חרדים וימין משיחי שתפגע במעמד הביניים, בשביל להמשיך לחלק כספים לישיבות, למתנחלים, לפוליטיקאים".

נסים זאב: ומי יושב אתו?

נסים זאב: בנט, שהוא המייצג את המתנחלים.

נסים זאב: פשוט לא יאומן.

חמד עמאר: תודה רבה, חבר הכנסת.

נסים זאב: הוא מדבר עם האיש הקרוב אליו ביותר בממשלה הזו, יורק לו בפרצוף ואומר: תשמע, אני רק מנשק אותך.

נסים זאב: תודה.

חמד עמאר: תודה רבה, חבר הכנסת נסים זאב.

חמד עמאר: חבר הכנסת חיליק בר.

יחיאל חיליק בר: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, חבל שסגן שר האוצר יצא, כי רציתי להגיד לו שעליתי על הסטרט-אפ לכיסוי הגירעון.

יחיאל חיליק בר: אתה יודע, כולם מדברים היום על איפה לקצץ, במי לפגוע פחות.

יחיאל חיליק בר: שר האוצר שואל: איפה הכסף?

מיקי לוי: – – –

יחיאל חיליק בר: הנה, סגן שר האוצר כיבד אותנו וחזר.

אברהם מיכאלי: – – – הכסף.

אברהם מיכאלי: מה אתה רוצה?

אברהם מיכאלי: הנה, הביא כסף.

מיקי לוי: רק רציתי – – –

יחיאל חיליק בר: אמרתי שכולם שואלים: איפה הכסף?

יחיאל חיליק בר: כולם שואלים: איפה לקצץ?

יחיאל חיליק בר: איך לכסות את הגירעון המטורף הזה של 40 מיליוני שקלים?

יחיאל חיליק בר: ויש לי סטרט-אפ קטן, והסטרט-אפ, או ההנחה שלי היא – גם אם לא יאהבו את זה כל מי שיושב פה – שהקיצוץ הטוב ביותר והחיסכון הטוב ביותר שיכול להיות למדינת ישראל זה פשוט לעשות את מה שאנחנו מתחייבים לעשות כל הזמן, והוא להגיע לפתרון של שלום בינינו לבין הפלסטינים; ואני שמח שאתה מסכים אתי.

ראובן ריבלין: תמיד טוב, בוודאי, מה זה.

ראובן ריבלין: – – –

יחיאל חיליק בר: הסכם – – –

ראובן ריבלין: רק שירצו.

ראובן ריבלין: בוודאי – – –

יחיאל חיליק בר: לא, תכף נדבר על הרצון שלהם.

יחיאל חיליק בר: הסכם שלום בינינו לבין הפלסטינים הוא הקיצוץ הטוב ביותר בתקציב.

יחיאל חיליק בר: הסכם שלום בינינו לבין הפלסטינים הוא הפתרון הכלכלי, הסטרט-אפ הכלכלי הטוב ביותר שיש לנו פה, במדינת ישראל, והוא הדרך הטובה ביותר לכסות את הגירעון.

יחיאל חיליק בר: תחשבו, ידידי סגן השר, כמה כסף ייחסך למדינת ישראל אם יהיה שלום בינינו לבין הפלסטינים ובינינו לבין העולם הערבי.

יחיאל חיליק בר: כי יש, בכל זאת, כמה עשרות מדינות שאומרות לנו בימים אלו: – –

אברהם מיכאלי: – – –

יחיאל חיליק בר: – – תגיעו לפתרון עם הפלסטינים, יהיה לכם שלום עם מרבית העולם הערבי ואפילו המוסלמי.

אברהם מיכאלי: – – –

יחיאל חיליק בר: דמיינו לכם כמה כסף נחסך, חבר הכנסת מיכאלי, בגלל סגירת החזית מול מצרים.

יחיאל חיליק בר: כמה כסף חסכנו בשל היותנו – –

אברהם מיכאלי: – – – שנה, לא?

יחיאל חיליק בר: – – בשלום עם מצרים, כמה כסף חסכנו בשל היותנו בשלום עם ירדן.

יחיאל חיליק בר: אני לא יודע אם אפילו אנחנו יכולים לאמוד את ערך 30 השנים של שלום עם מצרים.

יחיאל חיליק בר: תארו לכם שהחזית מול מצרים הייתה כמו מול החזית בעזה.

יחיאל חיליק בר: אני חושב של-40 מיליארד שקל היו נוספים – לפחות עוד 40 מיליארד, ואני חושב שאני צנוע.

מיקי לוי: יותר.

יחיאל חיליק בר: יותר, אומר סגן השר מיקי לוי.

יחיאל חיליק בר: תחשבו כמה משקיעים זרים, שזה מדהים: משקיעים זרים מחו"ל באים להשקיע בישראל בימי סכסוך מטורף; באים ומאמינים כי אנחנו כל כך כלכלה חזקה עם היי-טק מדהים – – –

ראובן ריבלין: – – – מסכים אתך במאה אחוז.

ראובן ריבלין: עשינו שלום עם מצרים כשמצרים רצתה שלום.

יחיאל חיליק בר: נכון.

יחיאל חיליק בר: רגע – –

ראובן ריבלין: עשינו שלום – – –

יחיאל חיליק בר: – – חבר הכנסת ריבלין, תרשה לי, תרשה לי.

יחיאל חיליק בר: אני חושב שלהגיד כל הזמן שהפלסטינים לא רוצים שלום – –

ראובן ריבלין: לא, לא – – – לא רוצים.

יחיאל חיליק בר: – – וכולם אשמים חוץ מאתנו – – –

ראובן ריבלין: – – –

יחיאל חיליק בר: בחלק מהמצב זה נכון.

ראובן ריבלין: היו תנאים שאפשרו – – –

יחיאל חיליק בר: אז אני – – –

ראובן ריבלין: פה אנחנו בתנאים שאי-אפשר.

יחיאל חיליק בר: אני חושב שיש היום יותר תנאים שמאפשרים שלום בינינו לבין הפלסטינים, ונדבר גם על זה.

ראובן ריבלין: ברק לא היה עושה את זה?

ראובן ריבלין: מנהיגך, בזמנו.

יחיאל חיליק בר: ידידי, יש לי את דעתי בנושא הזה, אני אשמח לשבת אתך על – – –

ראובן ריבלין: לא, לא.

ראובן ריבלין: אני לא מדבר אישית.

ראובן ריבלין: אני לא מדבר אישית.

ראובן ריבלין: לדעת מה – – –

יחיאל חיליק בר: בסדר.

ראובן ריבלין: רבין לא רצה?

ראובן ריבלין: הוא רצה – – –

יחיאל חיליק בר: אבל תחשבו שאם היום, בימי מלחמה, באים כל כך הרבה משקיעים זרים, כמה משקיעים זרים עוד יבואו לישראל, להשקיע בישראל, בישראל ובמדינה הפלסטינית ובמזרח התיכון אם יהיה פה שלום.

יחיאל חיליק בר: תחשוב גם, ידידי, חבר הכנסת ריבלין, כמה יניבו הפרויקטים המשותפים בינינו לבין הפלסטינים, ואתה יודע מה?

יחיאל חיליק בר: בינינו לבין שכנינו במזרח התיכון, שזקוקים ליצירתיות הישראלית, שזקוקים לשת"פ הזה, שזקוקים למוח הכל-כך יפה – –

ראובן ריבלין: – – –

יחיאל חיליק בר: – – שיש גם לנו וגם בעולם הערבי.

ראובן ריבלין: לא, זה אינטרס הדדי.

ראובן ריבלין: אל תעשה – – –

יחיאל חיליק בר: אינטרס הדדי, אינטרס – לא, אתה לא נתת לי לסיים את המשפט.

יחיאל חיליק בר: אני אומר: יש היום מוחות, גם בעולם הערבי, גם פה, במדינת ישראל, ששיתוף פעולה ביניהם פשוט יניב מזרח תיכון – אמר פעם נשיא המדינה: חדש.

יחיאל חיליק בר: אז לפחות, אם לא יהיה חדש, מזרח תיכון אחר, שבו המלחמה היא מי עושה יותר כסף בפרויקטים כלכליים וביצירתיות כלכלית – –

ראובן ריבלין: – – – זה יותר טוב – – –

יחיאל חיליק בר: – – ומי יותר טוב, ולא מי, חלילה, פוגע יותר בשני או מי מגן על עצמו יותר, וזה המצב היום, לצערי.

יחיאל חיליק בר: אבל בשביל שיקרה סוף הסכסוך הזה, והנה באמת התבשרנו כולנו שהתחיל תהליך של משא-ומתן, או עומד להתחיל תהליך – אבל זו לא חוכמה להתחיל תהליך, וזו לא חוכמה להגיד: הנה, אנחנו יושבים למשא-ומתן, כי ככה לפעמים זה נראה.

יחיאל חיליק בר: צריך לעשות פעולות אקטיביות.

יחיאל חיליק בר: וכשאני רואה שמדינת ישראל אפילו לא מסוגלת להוציא מהפה שלה שהמשא-ומתן הזה מבוסס, more or less, על קווי 67' – אותי זה מטריד.

יחיאל חיליק בר: אני לא יודע איפה הם חושבים שהמדינה הפלסטינית תקום.

יחיאל חיליק בר: אולי הם מתכננים לבנות לגובה בכמה, מעל רמאללה יבנו לגובה ויבנו שם עוד מדינה.

יחיאל חיליק בר: כי אם סגן השר אקוניס, וראש הממשלה, לא יודע להגיד שזה יהיה מבוסס – אגב, עם הצרחות שטחים.

יחיאל חיליק בר: ברור, יש עובדות בשטח.

יחיאל חיליק בר: גם אני, ממפלגת העבודה, אתנגד לפנות חלק, אפילו משמעותי, מהמקומות שבהם כבר העובדה בשטח נקבעה.

יחיאל חיליק בר: אבל על בסיס מה עושים משא-ומתן, אם לא על קווי 67'?

יחיאל חיליק בר: על קווי 48'?

יחיאל חיליק בר: אני בוודאי לא אסכים לזה.

יחיאל חיליק בר: אני מקווה שראש ממשלה גם לא יסכים לזה.

יחיאל חיליק בר: וצריך לעשות פעולות אקטיביות, ולהיות אמיצים, ולהגיד: כן, המשא-ומתן הזה יהיה בפירוש על גבולות 67', עם כל התיקונים האפשריים שמחויבים בגלל המצב שנוצר לנו בשטח.

יחיאל חיליק בר: ולכן אני וקבוצת ח"כים נכבדים עשינו כבר צעד אקטיבי, לשאלתך, אחד.

יחיאל חיליק בר: בשבוע שעבר הגשנו לכנסת את חוק שתי המדינות, שיקבל את הפ' שלו ביום רביעי.

יחיאל חיליק בר: אני לא יודע אם קראת אותו, חבר הכנסת מיקי לוי, אבל הגדירו אותו בערוצים תקשורתיים נכבדים כחוק היסטורי ותקדימי.

יחיאל חיליק בר: חוק היסטורי ותקדימי, שיבטיח לעצמנו דבר אחד: ששתי מדינות לשני עמים יהיה הפתרון היחידי, ואבוי לנו אם לא, שמדינת ישראל תרשה לעצמה בבואנו לפתור את הסכסוך הזה.

יחיאל חיליק בר: כי כל פתרון אחר יהיה סופה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ציונית ודמוקרטית.

יחיאל חיליק בר: ולכן עושה נכון יו"ר האופוזיציה שאומרת, בצדק רב, שאנחנו המחנה הלאומי.

יחיאל חיליק בר: המחנה של הימין, או הימין היותר-קיצוני, הוא המחנה הדו-לאומי, כי הוא רוצה לחסל את מדינת ישראל כמדינה יהודית, כי הוא יביא אותנו למדינה עם שני לאומים ענקיים, ולא יבטיח את הרוב היהודי במדינת ישראל.

יחיאל חיליק בר: ואתם חייבים להבין שמאז 1992, לדעתי, מאז ממשלת רבין, שגם אז היו 61 ואיזה "מיצובישי", לא היה רוב כל כך ברור ומוצק לפתרון שתי המדינות בכנסת, לא היה.

יחיאל חיליק בר: ואנחנו חייבים לעשות את הדבר הנכון ולשקף את זה בחקיקה.

יחיאל חיליק בר: אם היום יש כמעט 70 חברי כנסת שתומכים בשתי מדינות לשני עמים – – –

ראובן ריבלין: למרות שאני במיעוט, אתה צודק.

יחיאל חיליק בר: או, אם חבר הכנסת – – –

ראובן ריבלין: לא צודק בדרכך, לא צודק בדרכך, אלא צודק במספרים.

יחיאל חיליק בר: או, נכון, אז צודק במספרים.

יחיאל חיליק בר: ואתה יודע מה, לא יודע אם זה "פוקס" או לא – אבל אני אגיד לך למה זה לא.

יחיאל חיליק בר: כי הרי בכל בדיקה אפשרית אנחנו מגלים שיש רוב מוצק, של כמעט שני-שלישים בעם, שרוצה שתי מדינות, ואיכשהו בכנסת זה לא משתקף.

יחיאל חיליק בר: אז הנה בא הנס, ובכנסת הזו יש גם רוב בעם לשתי מדינות וגם רוב בכנסת לשתי מדינות.

יחיאל חיליק בר: ועל כן, אם לא ננצל את ההזדמנות ואת שעת הכושר ההיסטורית הזאת ונשקף את זה בחקיקה שתבטיח שתי מדינות, אז עשינו לכולנו עוול גדול, ותכף אני אדבר על חלקך, מיקי, ועל חלקה של מפלגתך בדבר הזה.

יחיאל חיליק בר: החוק, אגב, אומר דבר פשוט מאוד, שעתידם של שטחי יו"ש ועזה, עתידם ושייכותם ייקבעו רק במסגרת של שתי מדינות לשני עמים, ושישראל חלילה לא תעשה מה שחברת הכנסת רגב ניסתה לעשות בכנסת שעברה, והוא לספח חד-צדדית עוד שטחים ביהודה ושומרון, כי סיפוח כזה יחסל אותנו.

יחיאל חיליק בר: ואכן זו הפעם הראשונה שמוצע חוק שמבטיח שפתרון שתי המדינות יהיה הפתרון שעל-פיו נגמור את הסכסוך.

יחיאל חיליק בר: אגב, אם החוק הזה יעבור, הוא לא יהיה כדי להביך את הממשלה – ראיתי שהציגו את זה ככה בתקשורת – ההפך, הוא יהיה כדי לתת רוח גבית לממשלה לקידום הסכם של פתרון שתי המדינות, כפי שבנימין נתניהו עצמו, והכנסת הזאת אמרה הרבה פעמים שהיא רוצה לקדם.

יחיאל חיליק בר: ומהלך החקיקה הזה, אגב, בהחלט הגיע – ראית את הכתבה בערוץ 2 – גם בעקבות מהלכים הנרקמים לאחרונה בימין, אפילו לא הקיצוני, כדי לספח חד-צדדית עוד שטחים באיו"ש.

יחיאל חיליק בר: אתה יודע מה סיפוח כזה יביא, מיקי, הוא יביא את מותו של חלומנו על מדינה יהודית ודמוקרטית ופתרון שתי המדינות.

יחיאל חיליק בר: העברתו של החוק הזה גם תוכיח קודם כול לעצמנו, אבל גם לפלסטינים – מה לעשות, הם גם צד, גם לעולם הערבי שמושיט לנו עוד פעם יד, גם לאמריקנים, שהם איזה חברה קטנה ולא משמעותית של ישראל, אולי לאירופים – שיש רוב גם בעם, ולא רק בסקרים של מינה צמח, וגם בכנסת, לפתרון שתי המדינות.

יחיאל חיליק בר: הוא יוכיח רצינות, הוא יוכיח מחויבות, ואולי זה גם יקל את מצבנו ההולך והופך גרוע באירופה ובמדינות אחרות.

יחיאל חיליק בר: ואם אפשר להגיד עוד משהו, יש לשים סוף לאבסורד הזה שלפיו במשך שנים ארוכות יש רוב גם בכנסת וגם בציבור לפתרון שתי המדינות על בסיס, more or less, גבולות 67', אבל מדינת ישראל לא עושה עם זה כלום, כי גם הממשלה וגם הקואליציה מוחזקות כבנות-ערובה, ואני לא יודע אם לזה תסכים, בידי ימין קיצוני, שאין לו רוב בעם, אין לו אף פעם רוב בכנסת, אבל הוא זה שקובע עובדות בשטח, גם באיו"ש וגם בעזה, לפני ההתנתקות, והוא זה שקובע שהממשלה לא תלך לפתרון של שתי מדינות, גם בתקופות קדימה וגם בתקופות הליכוד, ואפילו בתקופתו של אהוד ברק.

יחיאל חיליק בר: אז מיעוט מאוד נחוש, מאוד אידיאולוגי, קובע לרוב העם בדיוק את ההפך ממה שהוא רוצה, ומחסל, שנה אחר שנה, את האפשרות הזאת של פתרון שתי המדינות.

יחיאל חיליק בר: לאבסורד הזה צריך לשים סוף, והחוק הזה, יחד עם המשא-ומתן שנפתח, יכול להביא סוף לאבסורד הזה ולשקף בכנסת את הרוב הזה שיש בעם.

ראובן ריבלין: 90% מהיושבים ביהודה ושומרון נשלחו על-ידי מנהיגיך – – –

יחיאל חיליק בר: אני מסכים אתך.

יחיאל חיליק בר: אם אתה חושב שאני חושב שמפלגת העבודה ההיסטורית והלא-היסטורית חפה מטעויות, אתה טועה.

ראובן ריבלין: אני לא אמרתי שהם טעו.

יחיאל חיליק בר: גם למפלגת העבודה יש חלק מסוים בעוול ההיסטורי הזה, אבל אתה יודע מה, היו לנו מנהיגים שידעו לתקן עוולות, ותכף נדבר עליהם.

יחיאל חיליק בר: והשאלה היא אם המנהיגות הזאת יודעת לתקן את העוולות ההיסטוריות שנעשו גם בממשלות הליכוד וגם בממשלות העבודה.

יחיאל חיליק בר: ולאחר הנחת החוק הזה, אני קראתי לראש הממשלה לתמוך בחוק, ואני קורא מפה גם כן לראש הממשלה, לחברי בקואליציה, לחבריך, מיקי, ביש עתיד, ולחברי התנועה שהעומדת בראשה מובילה את המשא-ומתן בינינו לפלסטינים – אני מקווה מאוד שיהיה לה מה להוביל – ולכל מי שבכנסת שמאמין בפתרון שתי המדינות, ושוב פעם, זה הרוב, לתמוך בחוק הזה.

יחיאל חיליק בר: תמיכה פומבית של ראש הממשלה ושל הכנסת בחוק הזה תשדר מסר של רצינות, של מחויבות, של רצון אמיתי לשים סוף לסאגה הזאת, שהמיעוט הימני שולט, ולזה שאין פה שתי מדינות אחרי שכולנו כמעט יודעים שזה הדבר היחיד והנכון לעתידה של מדינת ישראל לעשות.

יחיאל חיליק בר: אני לא יודע אם קראת את הכתבה בעיתון "TIME", אבל הוא כינה את ראש הממשלה: "קינג ביבי", וביבי בהחלט יסיים את הקדנציה שלו כמלך, על זה אני יכול לחתום.

יחיאל חיליק בר: השאלה היא אם ראש הממשלה נתניהו רוצה לסיים את הקדנציה כ"קינג ביבי", כמלך ישראל, או כמלך המרכז, מרכז הליכוד ההולך ומקצין, וזאת בחירה שלו.

יחיאל חיליק בר: ונתניהו צריך להחליט אם הוא מסיים את הקדנציה שלו, ואני לא יודע אם תהיה לו עוד אחת – אגב, יכול להיות שאני אתמוך בו, אם הוא יביא לנו פתרון – הוא צריך לסיים את הקדנציה שלו או כמדינאי או כפוליטיקאי; או כראש ממשלה שהוא עוד ראש ממשלה, והיו לנו כמה כאלה לאחרונה, או להצטרף לראשי הממשלה, זכרם לברכה, מנחם בגין ויצחק רבין, שהיו מדינאים דגולים והיו ראשי ממשלה שהובילו שינויים ומהלכים היסטוריים, והביאו למדינה הקטנה שלנו שלום.

יחיאל חיליק בר: זה בידיים של ביבי.

יחיאל חיליק בר: ואני קורא לו, כמובן, ואני מקווה שאתה מצטרף לקריאתי, לבחור להיות מדינאי ולעשות הכול כדי שהמשא-ומתן הזה בינינו לבין הפלסטינים יצליח, לא רק בגלל, כמו שהתחלנו את השיחה, שזה הפתרון הכלכלי הטוב ביותר לגירעון ולמשבר התקציבי, אלא בגלל שזה גם מה שנכון ומוסרי מאוד לעשות.

יחיאל חיליק בר: ואני מתחייב בפני ראש הממשלה והקואליציה, ואני בטוח שאני יכול לדבר גם בשם חברי, יו"ר האופוזיציה ואיתן כבל, שאני מתחייב, ואני מקווה שגם מפלגת העבודה, אמרה את זה גם שלי – – –

שלי יחימוביץ': וגם בשם מיכל.

יחיאל חיליק בר: אה, וגם בשם מיכל, בוודאי, שאנחנו נהיה חיילים נאמנים, זה לא פשוט להגיד, של בנימין נתניהו, ואנחנו נהיה חומת המגן שלו אל מול הימין הקיצוני שמעוות את המציאות, אם הוא יחליט להיות אמיץ ולהביא לכולנו את השלום המיוחל.

יחיאל חיליק בר: אנחנו נהיה חיילים נאמנים שלו גם במאמץ לפתיחת דיאלוג אזורי אמיתי עם מדינות האזור – ואגב, לא מדברים על זה: הבעיה שלנו היא לא רק עם הרשות הפלסטינית, הבעיה שלנו היא גם עם עשרות מדינות ערביות ומוסלמיות שעכשיו יותר מתמיד הופכות יותר ויותר פרגמטיות ומושיטות לנו יד לשלום, ומושיטות לנו תוכנית ערבית משודרגת.

יחיאל חיליק בר: זה לא קל להן.

יחיאל חיליק בר: אני לא יודע אם אתה מכיר את הכבוד הערבי.

יחיאל חיליק בר: אני למדתי ביחב"ל קורס של פרופסור בר סימן-טוב ז"ל שנקרא "דיפלומטיה של כבוד".

יחיאל חיליק בר: וכש-57 מדינות מוסלמיות וערביות מושיטות לך יד לשלום 11 שנה, עם יוזמה, ואתה לא מושיט להן יד חזרה – לא משנה אם זה ללחוץ אותה או בשביל לנענע אותה, אומר להן "כן", אומר להן "לא", אומר להן "כן, אבל" – זה פגיעה בכבוד שלהן.

יחיאל חיליק בר: אנחנו נהיה החיילים הנאמנים שלו וחומת המגן שלו גם אל מול המאמצים לדבר עם הליגה הערבית והמדינות האלה, ובוודאי אל מול החומה הלא-פחות גבוהה שמנסים להרים לו בימין כדי שהיוזמה הזאת תיכשל.

יחיאל חיליק בר: ותרשה לי, כשאני שומע שרים בכירים כמו נפתלי בנט, וסגן שר החוץ, שהוא איש מאוד חכם ומוכשר, זאב אלקין, אומרים שעל גופתנו תהיה פה מדינה פלסטינית, אומרים שהפלסטינים הם כקוץ בישבנה של ישראל, אומרים שאם נתניהו לא יחייב את האירופים – כאילו זה תלוי בו לבטל את הסנקציות – הם יחבלו במאמציו של קרי, כאילו קרי בא לפה להתאמץ כדי לפתוח איזה מפעל היי-טק בוויסקונסין, אתה יודע, כאילו אין בכלל למאמצים שלו משהו שנוגע אלינו, הוא מתאמץ; הוא יחבל במאמציהם של האירופים, איך הוא אמר, שחפצים בתהליך השלום.

יחיאל חיליק בר: האירופים חפצים בתהליך השלום, אנחנו – לא יודע.

יחיאל חיליק בר: אז הם יחבלו, ואם הם יחבלו אנחנו נצטרך לעשות הכול כדי שהם לא יצליחו לחבל מספיק.

יחיאל חיליק בר: ואני אומר לראש הממשלה נתניהו, שלא תהיה לו אולי עוד הזדמנות, גם אם יהיה רוב בכנסת הבאה, מבחינת העולם הערבי ומבחינת הפלסטינים, להביא לשלום בינינו לבין הפלסטינים.

יחיאל חיליק בר: אני קורא לו לא להתעלם מהרוב בעם ומהרוב בכנסת שרוצה שלום, שרוצה במדינה יהודית ודמוקרטית לצד מדינה פלסטינית.

יחיאל חיליק בר: ואם הוא יקדם את השלום באמת, הוא יקבל תמיכה, חיבוק וחיזוק מכולנו באופוזיציה, ואגב, גם ממרבית העם.

יחיאל חיליק בר: אני מסיים.

יחיאל חיליק בר: ואנחנו גם יכולים להגיד לו שאם הוא לא יעשה זאת, ואם הוא יבחר להיות פוליטיקאי ולא מדינאי, ואם הוא יבחר להיכנע שוב לימין הקיצוני, שמכתיב פה כבר יותר מדי זמן מהלכים, אז אנחנו לא נאמץ אותו ולא נחבק אותו, ונהיה אופוזיציה מאוד מאוד לוחמת ואכזרית כדי להפיל אותו ולנסות להביא לממשלה שכן תביא לשלום, ואולי גם לפתרון הכלכלי שאתה, מיקי לוי, כל כך מייחל לו.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה רבה, חבר הכנסת חיליק בר.

חמד עמאר: חבר הכנסת אורי מקלב.

אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, תודה רבה לך, מכובדי השר, חברי חברי הכנסת, אני לא נחשב מהוותיקים בבית הזה, אבל גם כבר לא מהחדשים לגמרי.

אורי מקלב: בכל אופן הגעתי בסוף הכנסת השבע-עשרה, ועברנו עוד כנסת אחת; אבל ודאי אלה הוותיקים – חבר הכנסת ריבלין נמצא פה – יודעים שיש שוני מהותי בין התקציב שאנחנו מתבקשים לאשר או לא לאשר, או בכל אופן בין התקציב שמונח פה על שולחננו לבין התקציב או התהליך שהיה כל השנים בהכנת התקציב, בדיונים בוועדות הכנסת, בפיצולים של חוק ההסדרים.

אורי מקלב: מה שהיה תמיד מקובל באופן כזה או באופן אחר – הסעיפים השתנו, הנושאים השתנו, אבל התהליך היה פחות או יותר קבוע.

אורי מקלב: והפעם היה שוני, ואני חושב שזה דבר שלא נתון למחלוקת, כולם מסכימים עליו.

אורי מקלב: דהיינו, גם כשהגיע תקציב מהממשלה, מהאוצר, והונח בכנסת – גם הקואליציה עצמה, חברי הכנסת היו שותפים עיקריים בשינוי התקציב, בלימוד התקציב.

אורי מקלב: הם היו דומיננטיים בדיונים בוועדות, שינו דברים, הם התחילו לשנות דברים.

אורי מקלב: המהלך היה בתוך הקואליציה.

אורי מקלב: הפעם ראינו דבר אחר לגמרי.

אורי מקלב: זה התחיל – אני אמרתי את זה גם כחבר בוועדת הכנסת – ברצון של האוצר להביא כמעט את כל חוק ההסדרים לוועדת הכספים, ובאופן טבעי היה קשה לדון בכל כך הרבה נושאים, אבל כמו האוצר, שרצה לשים את הכול וחילק כמה חוקים בודדים לוועדת הכלכלה, לוועדת החינוך ולוועדת הפנים – השאר, הכול רוכז, ולאחר מכן בתוך ועדת הכספים.

אורי מקלב: ולאחר מכן ראינו בדיוק את המשמעות, כשהכול הגיע לוועדת הכספים, ומפלגות שלמות שמרכיבות את הקואליציה לא הייתה להן שום שותפות בדיונים, לא ניסו לשנות שום דבר.

אורי מקלב: גם כשהיה היגיון וגם כשהוכח לכול שאין היגיון בתקציב כזה, בסעיף כזה, בקיצוץ כזה – לא עזר שום דבר.

אורי מקלב: כל נוכחותם התבטאה בכך שהם הרימו אצבעות או נכחו בדיון והתחלפו בשעות קבועות מראש שקבע להם אותו מנהל סיעה או אותה מנהלת סיעה; והגיעו חברים עם קורי שינה על הפנים, וכשעברו שלוש השעות שהם היו צריכים להיות בתורנות שלהם הם התחלפו.

אורי מקלב: רושמי הפרוטוקולים כאן בכנסת, נראה לי שהם מעורבים בתכנים ובשיח הרבה יותר מאשר הם היו מעורבים.

אורי מקלב: אבל אני צריך באמת לציין – וניקח את הנושא של חברי הליכוד.

אורי מקלב: הבית היהודי, יש עתיד – הכול היה ברור, וזה היה לעיני כול.

אורי מקלב: הליכוד – אני באמת רוצה לציין את חברי הכנסת שנמצאים פה ודווקא גם עכשיו: חברת הכנסת גילה גמליאל, חבר הכנסת ריבלין וחבר הכנסת ויושב-ראש הישיבה חמד עמאר, ששינו ואמרו דברים וניסו להתמודד עם דברים.

אורי מקלב: אבל לא עליהם יש לי טענה; יש לי טענה על הליכוד כליכוד.

אורי מקלב: מפלגה שהיא בשלטון, שהחרדים, היינו שותפים אִתה לאורך הרבה שנים.

אורי מקלב: חלק מההסתה שהייתה נגד הציבור החרדי – חלק, אם נלך אחורנית, בשנה וחצי, שנתיים האחרונות, כשהותקפנו, ורדפו וההסתה הייתה נגדנו בכמה נושאים, זה היה בגלל שראו אולי את החוליה החדשה בתוך ממשלת הימין, שהתכוונו לביבי והתכוונו לליכוד.

אורי מקלב: וידעו – ניסו להכניס את הנושא המדיני וראו שלא הייתה לזה היתכנות, מי שקצת זוכר את מה שהיה לפני שנתיים; ואחרי זה את הנושא הכלכלי, וזה לא גרם לשום דבר.

אורי מקלב: אמרו, אנחנו ניקח את הנושא החרדי, כשותפים, וניסו להכות בהם.

אורי מקלב: ויכול להיות שראינו גם והייתה לנו גם אז טענה שלא מספיק עומדים לצדנו, לא דוחים את הדברים האלה.

אורי מקלב: היינו צריכים לא פעם לבקש – כזאת הסתה בציבור, ואתה, ראש הממשלה, לא מגיב שום דבר?

אורי מקלב: לא אומר שום דבר?

אורי מקלב: נו, אז היה איזה נאום שלו, אז אמר איזו מילה שיצאה לו בכוח – איזו מילת הגנה.

אורי מקלב: אני לא יודע מה זה מידה כנגד מידה ומה זה כפיות טובה, אבל אני רק רוצה להגיד דבר אחד: אין ספק, מהרגע הזה שלפני שנה, כשראש הממשלה, בגלל צרכים שלו, היה מוכן להגיע להסכם על ממשלת אחדות עם קדימה – וכשברקע הייתה בעיה והסכים לשלושה נושאים, במיוחד הנושא של שוויון בנטל, שבא לפגוע בציבור החרדי, בשותפים הטבעיים שלו – ההידרדרות של הליכוד מוכחת לעיני כול, הפופולריות של ראש הממשלה ברורה.

אורי מקלב: אני לא יודע אם הוא ימשיך להיות ראש הממשלה או לא, אבל אין ספק שזה מוכח לכול, מה שקורה.

אורי מקלב: מאז – אפשר לראות את זה – הגיע לממשלת אחדות לאומית, הגיע להסכם, ההסכם לא צלח; הגיע לבחירות – הוא חשב שהוא יוכל להגיע לבחירות ולהתחזק, וראינו איך היום הוא מונהג ולא מנהיג בכלל.

אורי מקלב: זה בולט מאוד, ובשביל זה לא צריך להיות רק בכנסת כדי לראות את זה מקרוב; אני חושב שגם הציבור מרגיש בזה.

אורי מקלב: אבל מה שכן, אני רוצה להגיד, ואני כאן מציין אותך, אדוני יושב-ראש הישיבה, חבר הכנסת חמד עמאר: כשרוצים, יכולים.

אורי מקלב: כשהמפלגות של הקואליציה ראו שיש דברים שפוגעים, חשבו לפגוע באחרים ופגעו בציבור כמו שפגעו בציבור הערבי לגבי כושר השתכרות – אנחנו העלינו את זה כחברי האופוזיציה.

אורי מקלב: אבל כשעמדתם על זה חזק והתחלתם להימנע בהצבעות ולא המשכתם, וראו שיש בעיה להעביר את זה – הנושא השתנה.

אורי מקלב: לא הביאו את זה.

אורי מקלב: פוצל.

אורי מקלב: נכון שזה פוצל מתוך יהירות.

אורי מקלב: אני פשוט תחת הרושם של חבר הכנסת שמרכז את יש עתיד בוועדת הכספים – איך הוא הסביר מדוע בסופו של דבר הוא כן מסכים לפצל; אומר לחברים לאחר יומיים של דיונים: שלא תחשבו שאין לי כאן רוב, יש לי פה רוב – כולם הרי עמדו וצחקו.

אורי מקלב: ראו את הנחישות שלכם, חברי הליכוד, שלא היו מוכנים להצביע בעד זה – אבל אני בכל אופן חושב, אני שומע, ואני מוכן לדחות את זה בישיבה הזאת, אבל בתנאי.

אורי מקלב: אדם חזק, ומייד, התנאי השני, שיושב-ראש ועדת הכספים יבטיח שהוא ידון בזה בשבוע הבא.

אורי מקלב: כבר עבר שבוע – אנחנו ביום רביעי.

אורי מקלב: תכף מסיימים את הישיבה, ועדיין לא דנו בזה.

אורי מקלב: איזה חוזק עם חולשה, שזה גם מאפיין סגנון של התנהלות.

אורי מקלב: אבל אני רוצה לשבח, וחובה שגם הציבור ידע זאת, את העבודה של האופוזיציה, שניסתה בכל הכלים שעומדים לרשותה, בכל היכולות המועטות שיש לה, להילחם ולהציף את הבעיות ולשבת שעות רבות, אף-על-פי שאתה יודע שלפעמים זה מתסכל שאין לך יכולת.

אורי מקלב: אתמול זה בלט מאוד גם כן בדיון קטן שהיה בוועדת חוקה שהיה אמור להיגמר בנושא חוק ההסדרים, כישיבת המשך לשינוי בחוק ההסדרים בנושא התנהלות המרת מטבע, חנויות הצ'יינג'ים קוראים לזה, בבקשה ובדרישה שהיא ממש לא סבירה, והיה הרבה מה להגיד בעניין הזה, ואין מקום עכשיו להרחיב על כך שעל כל עסקה של 50,000 שקל חובת בעל המשרד להמרת מטבע לדווח למס הכנסה.

אורי מקלב: יש איזו פגיעה באופן אמיתי בחנויות האלה, בכל 2,000 או 3,000 חנויות או משרדים של צ'יינג'ים – ועד היום העניין הזה הצליח מאוד – וזה נעשה בחוסר שוויון מול הבנקים.

אורי מקלב: ושוב כאן אותה מדיניות שבחלשים אפשר לפגוע, ובחזקים, הבנקים, שנותנים אותו שירות, בהם לא לפגוע.

אורי מקלב: הם גם טענו את הטענה הזאת.

אורי מקלב: אבל מעבר לכול, במשך שש שעות וחצי האופוזיציה ישבה, ועל סעיף-סעיף ביקשה רוויזיות וביקשה נושא חדש, וניסתה בכוחה הדל לעכב דברים כאלה כדי שלא יהיו כפי שהיו.

אורי מקלב: הייעוץ המשפטי של הוועדה טען שזה ממש לא מתאים לחוק ההסדרים.

אורי מקלב: זה דבר שיש לו השלכות רבות, שמשרד, אפילו גם רשות המסים, מחזיקה מידע כזה בלי שהאדם הוא עבריין בכלל, והוא גם לא נחשב כך.

אורי מקלב: אדם שביושר ממיר או עושה פעולה מסוימת, בחנויות המוכרות והרשומות, ובעקבות פעולה כזאת זה עובר לרשויות המס.

אורי מקלב: אבל מה שאני כן חושב, ומה שבלט מאוד לכל אורך הגשת התקציב, ובכלל לכל אורך הקדנציה הזאת, זה ההתנהלות של שר האוצר; ואני עוד לא מדבר – כלפי הציבור החרדי.

אורי מקלב: באופן כללי, אני חושב ששר האוצר, אני לא יודע אם יש איזה תקדים או שלא היה תקדים, אבל ששר האוצר הגיע חסר ניסיון לחלוטין, ללא השכלה, על זה אין ויכוח.

אורי מקלב: הוא הגיע כמגיש תוכנית טלוויזיה, וברזומה שלו אין שום דבר יותר מזה – לא בניהול, לא במערכות, לא במעורבות בנושאים הכספיים.

אורי מקלב: הוא מגיע בלי אג'נדה כלכלית, כזאת אף פעם לא באה לידי ביטוי – רק עם אג'נדה אחת, שיש בה משהו של יכולת וכישרון לספינים, להסתה של דעת הציבור, לדעת איך לגעת בציבור, איך להפעיל את הציבור, עם מה להסיח את דעתו; זו היכולת המקצועית היחידה שיש לו.

אורי מקלב: וכן, ההרגשה, שמאוד ניכרת, של חוסר רגישות לציבורים שלמים שעומדים להיפגע מגזירות כאלה ואחרות.

אורי מקלב: אני לא אומר שתמיד אפשר להתעלם ואפשר לא להגיע אליהם, יש דעות שצריכים לעשות אחרת.

אורי מקלב: אבל ניכר ממש והיה מוחשי איך הדבר הזה בכלל – אין לזה שום הפנמה, אדם שלא הרגיש ולא היה בסביבה של כאלה שפעם ראו מחסור.

אורי מקלב: גם, השבע לא יכול להרגיש את הרעב, אבל אם הוא פעם היה רעב, הוא יכול להרגיש.

אורי מקלב: הבורגנות הזאת, והתשובות שהגיעו בעקבות – למשל, זכור לי כאן, שאמרו לו שיש עשרות אלפי ילדים שהוא גורם להם לרעב, לא לפי דוחות – לפי דוחות של ביטוח לאומי ואחרים.

אורי מקלב: מעל בימת הכנסת הוא אמר: מי שמביא ילדים לעולם, שייקח אחריות.

אורי מקלב: זו תשובה למי שאומרים כשהילדים האלה עכשיו, באשמתם, שלא באשמתם, באשמת הוריהם, או לא באשמת הוריהם, הם היום הולכים לחיים של רעב.

אורי מקלב: אבל מה שבמיוחד כואב ומה שמאוד אכפת: מסכת של חודשים רבים, אבל במיוחד בתקציב ההסתה נגד הציבור החרדי, הסטה והסתה, בניסיון, גם לכסות על כל הגזירות הכלכליות שהיו על כלל הציבור, והכוונה לבוא ולהגיד לציבור: אני עשיתי שינויים, אני מכסה את ה-14 מיליארד שקל גירעון בתקציב על-ידי זה שאני מקצץ לחרדים – זריית חול בעיניים.

ראובן ריבלין: – – –

אורי מקלב: יש הרבה יותר.

אורי מקלב: והתשובות האלה, וזה הומחש השבוע: השבוע היו שמונה הצעות אי-אמון, מתוכן שש הצעות אי-אמון היו בנושא הכלכלי בלבד.

אורי מקלב: שר האוצר ענה במרוכז, וביקש רשות הדיבור בסיכום הדיון על אותן שש הצעות אי-אמון, והתשובה היחידה, הוא דיבר על דבר אחד – על הציבור החרדי, איך אני מכסה את זה.

אורי מקלב: מתוכן, מתוך שש הצעות האי-אמון, שתי הצעות אי-אמון היו של המפלגות החרדיות, השאר היו של שאר המפלגות בבית הזה, ורק הן קיבלו את התשובה.

אורי מקלב: הצביעות הזאת, לבוא ולהגיד פה: אני אוהב אתכם, אני לא נגדכם, אני מעריך את הכול.

אורי מקלב: ולמה הוא עושה את זה?

אורי מקלב: בגלל שהוא יודע שהציבור לא אוהב את זה.

אורי מקלב: הרי גם במערכת הבחירות אתם לא לקחתם את הציבור החרדי, אתם התכסיתם מאחורי זה.

אורי מקלב: לבוא להגיד – אם אתה באמת עושה את הגזירות האלה באכזריות, תגיד את זה, למה אתה בורח מזה?

אורי מקלב: למה אתה בא ואומר: אני לא רוצה לעשות לכם את זה?

אורי מקלב: התורה, כשבאה להגיד שהארנב והשפן הם טמאים, התורה אומרת:

אורי מקלב: כי מעלה גרה הוא ופרסה אינו מפריס.

אורי מקלב: אומר רש"י במקום: כי מעלה גרה הוא ופרסה אינו מפריס – מה הסיבה שהוא לא עוף כשר, שהוא לא בהמה כשרה?

אורי מקלב: מפני שהוא לא מפריס פרסה.

אורי מקלב: אז למה אתה צריך להגיד "כי מעלה גרה הוא"?

אורי מקלב: כי מעלה גרה – הרי זה סימן כשרות.

אורי מקלב: התורה אומרת דבר אחד: יש כאלה שמכסים את סימן הטומאה שלהם על-ידי זה שהם אומרים שהם מעלים גרה; מנסים, או מעצימים, ומכסים על הדבר הטמא שלהם בדברים הכשרים.

אורי מקלב: הרי אתם יודעים, גם הוא יודע, שלא רק שהציבור לא אוהב את זה, ולא רק שהוא יודע, אלא יש לו ניסיון של מפלגה ששמה – הוא בא מבית שחונך על מפלגת שנאה, זה היה החינוך שלו, והוא ראה את מפלגת השנאה הזו, והוא ראה איך היא התפוגגה, מפלגת שנאה, ושם הוא לא עשה מעשים, רק דיברו נגד החרדים.

אורי מקלב: הוא ראה איך הדבר הזה לא נקנה בציבור, ולא היה לזה המשך בציבור.

אורי מקלב: מה עושים עכשיו?

אורי מקלב: לומדים מהניסיון.

אורי מקלב: אומרים לכולם: אנחנו לא נגדם, אנחנו בסדר, אנחנו רק רוצים לשנות, ואנחנו רק רוצים לעזור להם, אנחנו ניתן להם חצי מיליארד שקל בשביל העסקת חרדים, וככה.

אורי מקלב: עם כאלה אוהבים לא צריך יותר שונאים, אין שום צורך.

אורי מקלב: וזה המשיך הלאה, כשראינו את זה בכל הנושא של תקציב, איך לקחו סעיפים אחר סעיפים – והיום זה כבר לא רק שאנחנו צעקנו בתחילת הדיונים, אלא זה הוצף בדיוני הוועדות.

אורי מקלב: אמרו חברי כנסת, גם מהקואליציה וגם מהאופוזיציה: רואים את זה, הסיבה היא הציבור החרדי.

אורי מקלב: חלקכם אמרתם את זה – אנחנו מחפשים את הציבור החרדי.

אורי מקלב: אמר יושב-ראש הכנסת, מדוע לא פיצלתי את החוקים האלה והאלה אף שהבנתי שזה לא קשור לחוק ההסדרים?

אורי מקלב: הוא אומר, זו הייתה דרישה – שהחוקים האלה, אף שהם לא שייכים לחוק ההסדרים, לפי כל קנה מידה; הוא היה מוכן לוותר על חצי מחוק ההסדרים, אבל החוקים האלה, לא, הם יבואו לדיוני חוק ההסדרים.

אורי מקלב: זה לא ההרגשה הלא-טובה שלנו בעניין הזה, וזה לא שזה גורם נזק, ושיש לזה השלכות.

אורי מקלב: זה שאלה של יושרה, זה שאלה שבאים, מציגים תקציב, ואפשר להראות דבר אחר דבר, וזה גם הוכח לעיני כול.

אורי מקלב: למשל, אני אביא לכם את הדוגמה, אתם הייתם מעורבים בזה, הנושא של כושר השתכרות, הדרישה למיצוי כושר השתכרות כדי לקבל הנחה בארנונה; ואתה היית מעורב בזה.

אורי מקלב: זה הגיע לוועדת הכספים לדיון, וראו שזה פוגע בעקרות-הבית, שזה פוגע בסטודנטים, שזה פוגע באנשים מובטלים, שעכשיו לא עובדים.

אורי מקלב: אז ראו שזה לא קשור לציבור החרדי.

אורי מקלב: כמה קשיים יש, והוא אומר: לא, מכיוון שאולי זה קשור, אני לא ארד מזה.

אורי מקלב: ככה זה היה בקצבאות הילדים.

אורי מקלב: הגיעו לפה אנשים, משפחות שלמות, והראו מה הן ההשלכות של הקיצוץ בקצבאות הילדים.

אורי מקלב: וככה דבר אחר דבר, כשבאו והוכיחו: אתה מבטל גם בדברים – בסעיפים שלמים.

אורי מקלב: היה כתוב "המשמשים בקודש", ביטל את התקציב הזה, ביטל את התקציב.

אורי מקלב: אני מייד מסיים.

אורי מקלב: אמרו לו: הרי זה המשמשים בקודש, אז זו גם פגיעה בפרנסה של כל מיני 500 עובדים שמקבלים שכר מינימום, אבל את השירותים, לפי חוק האזרחים חייבים לקבל.

אורי מקלב: עמדתם על זה: לא, אנחנו לא נסכים, משום שזה המשמשים בקודש, יש לזה כותרת של ציבור חרדי.

אורי מקלב: בזה אני מסיים: תלמידי חוץ-לארץ.

אורי מקלב: הוכח מעל כל ספק שאין לביטול שום סיבה כלכלית.

אורי מקלב: תלמידי חוץ-לארץ לא צריכים לשרת, הם באים כאן, הם תיירים.

אורי מקלב: הם באים לכאן כמו סטודנטים אחרים שבאים.

אורי מקלב: הם מחוללי עלייה, מחוללי תיירות, מאין כמוהם.

אורי מקלב: על כל שקל שאתה נותן פה, אתה מקבל פי-עשרה.

אורי מקלב: אין שום היגיון כלכלי.

אורי מקלב: אתה מבטל את זה.

אורי מקלב: לסיום, אדוני היושב-ראש, יכולתי להביא כאן שורה שלמה של דברים, של איך ההתמקדות נמצאת בציבור החרדי.

אורי מקלב: אבל הציבור החרדי יכול לספוג את זה, הוא יספוג את זה.

אורי מקלב: הוא יודע שבסופו של דבר הדברים האלה ליכדו אותו, הדברים האלה לא גרמו לשום בעיה.

אורי מקלב: התנהלות – הנושאים האלה, כשהגיעו, זה חיזק את הציבור.

אורי מקלב: זה הביא אותו לכך שהוא האמין בכך שכל מה שהוא רוצה זה רק רדיפה אמיתית.

אורי מקלב: לכן אנחנו בטוחים שאנחנו נוכל להתמודד עם זה.

אורי מקלב: הדבר הזה יצוף.

אורי מקלב: אי-אפשר לשמור סוד כזה ומהלך כזה רק בכיסוי של "אנחנו רק רוצים את טובתכם", בסופו של דבר זה צף ויוצא לאור.

אורי מקלב: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה רבה, חבר הכנסת אורי מקלב.

חמד עמאר: חברת הכנסת גילה גמליאל.

גילה גמליאל: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, חברי הכנסת, לצערי, אין פה חברות כנסת, כן, מדינת ישראל מיום הקמתה מתמודדת עם איומים ביטחוניים וחברתיים מורכבים, לצד הישגים מרשימים ביותר בקנה מידה בין-לאומי בתחומי הטכנולוגיה והמדע.

גילה גמליאל: ועל מנת לתת מענה אמיתי לאתגרים ולאיומים, המדינה צריכה לקיים תהליכים יסודיים ומתמשכים.

גילה גמליאל: הראשון שבהם הוא קביעת סדרי עדיפויות לאומיים; והשני הוא מיסוד תהליכים אסטרטגיים ארוכי טווח.

גילה גמליאל: לצערי, כבוד היושב-ראש, בשני הדברים האלה אנחנו לא מצטיינים, בלשון המעטה, ממשלות ישראל לדורותיהן לא השכילו לקבוע סדרי עדיפויות ברורים ולא מיסדו תהליכים אסטרטגיים ארוכי טווח חוצי ממשלות: הפערים החברתיים-כלכליים, מעמד הביניים ההולך ונשחק, הריכוזיות במשק, מערכת החינוך, אי-השתלבותם של החרדים והמיעוטים בשוק התעסוקה, ממדי הפשע והאלימות, מצוקת הדיור וסוגיית פריפריה-מרכז.

גילה גמליאל: לעניות דעתי, נושאים אלה מייצגים את הסוגיות הלאומיות שעליהן המדינה צריכה לתת את הדעת.

גילה גמליאל: על מנת לתת מענה אמיתי לנושאים הללו צריך חזון.

גילה גמליאל: הרשו לי להציג את אבני הדרך של החזון שלדעתי מדינת ישראל צריכה להוביל.

גילה גמליאל: אילו הייתי מתבקשת לתמצת את החזון של מדינת ישראל במשפט אחד, הייתי אומרת את הדבר הבא: להיות חברה דמוקרטית, מתקדמת, צומחת, שוויונית, ערכית, בעלת גבולות בטוחים, תוך שמירה על רוב יהודי.

גילה גמליאל: כדי להשיג את החזון, המדינה צריכה להשקיע בכמה תהליכים אסטרטגיים מרכזיים: השקעה בהון האנושי, במחקר ובפיתוח, צמצום הפערים החברתיים וגם ביסוס החוסן המדיני הביטחוני, שבו לא אגע היום.

גילה גמליאל: אני אפתח מעט את המרכיבים שדיברתי עליהם כאן, ואתחיל בהשקעה בהון האנושי, במחקר ובפיתוח.

גילה גמליאל: מדינת ישראל לא ניחנה באוצרות טבע רבים, והיא מוקפת במדינות עשירות באוצרות טבע ובמחצבים בהיקפים אדירים, ובראשם הנפט של רבות ממדינות המזרח התיכון.

גילה גמליאל: יחד עם זה קיים בה משאב הטבע בעל הפוטנציאל הגדול ביותר בעולם, והוא המוח האנושי, ההון האנושי.

גילה גמליאל: מדינת ישראל נמצאת בקדמת הטכנולוגיה, ההיי-טק והמחקר העולמיים, ואחד האתגרים הגדולים של השנים הקרובות הוא היכולת לשמר יתרון זה ואף לקדם אותו.

גילה גמליאל: אני סבורה כי מרבית הכנסות מדינת ישראל ממאגרי הגז שהתגלו בשנים האחרונות, ואלו שככל הנראה עוד יתגלו, צריכות להיות מופנות – ברובן – לחינוך ולהשכלה הגבוהה.

גילה גמליאל: ההשקעה בחינוך ובהשכלה הגבוהה היא אבן היסוד של מדינת ישראל לשמר ולקדם את היתרון האסטרטגי הבר-קיימא שלנו בטכנולוגיות, בהיי-טק ובמחקר.

גילה גמליאל: בראייה אסטרטגית ארוכת טווח, האנושות מכלה במהירות הולכת וגוברת את אוצרות הטבע שלה.

גילה גמליאל: מעבר לכך ששימוש זה פוגע באיכות הסביבה ובאיכות החיים והבריאות של מיליארדי אנשים בעולם, דלדול זה של משאבי הטבע מחדד את הצורך בהשקעה בטכנולוגיות מתקדמות ובאנרגיות חלופיות ויעמיק בעתיד את הפער בין מדינות אשר יעמדו בחזית הטכנולוגיות המתקדמות לבין אלה אשר ימצאו את עצמן עם משאבים מתכלים.

גילה גמליאל: העולם משתנה במהירות עצומה וגוברת, ומדינות שנחשבות לעשירות בעולם, ערב-הסעודית לדוגמה, יכולות להיהפך בתוך עשרות שנים למדינות של חוטבי עצים ושואבי מים.

גילה גמליאל: במילים אחרות, היתרון האסטרטגי כיום, של מדינות עשירות המבוססות על מחצבי טבע עשירים, אינו בר-קיימא.

גילה גמליאל: ראו את הערך הכלכלי העצום שמייצרות חברות כמו "צ'ק פוינט", "אמדוקס" ודומות להן; תארו לכם ולכן איזה תרומה עצומה לכלכלת ישראל ייתן פיתוח חברה בסדר גודל של "גוגל", "פייסבוק" ו"אפל", למשל, בישראל, ואני אומרת לכם שעם חזון נכון הדבר אפשרי.

גילה גמליאל: למרות ההשקעות העצומות של מדינת ישראל בהגנה בפני האיומים הצבאיים והאסטרטגיים עליה, למדינת ישראל יש המשאבים הדרושים להשקיע בחינוך ובהשכלה גבוהה, במחקר, בפיתוח, כדי שנוכל ליהנות מפירות ההשקעה בטווח הבינוני והארוך.

גילה גמליאל: לצורך זה מדינת ישראל צריכה לשנות סדרי עדיפויות ולווסת את משאביה כך שיביאו לביטוי את יתרונותיה היחסיים.

גילה גמליאל: המרכיב האסטרטגי הנוסף הוא צמצום הפערים בחברה הישראלית.

גילה גמליאל: הפערים החברתיים במדינת ישראל הם מהגדולים בעולם.

גילה גמליאל: כבוד סגן השר, אנחנו תמיד מתהדרים בזה שהצטרפנו ל-OECD, ואנחנו מודדים את ממדי מדינת ישראל סביב המדינות מסביבנו.

גילה גמליאל: המדד בנושא של הפערים החברתיים – מדינת ישראל מככבת במקום הראשון, במובן הרע של המילה, וככזה, הנושא הזה מהווה סכנה קיומית לחוסנה של מדינת ישראל ושל החברה הישראלית, ועל כן צריך לדאוג לשנות את המאזן.

גילה גמליאל: צמצום הפערים בחברה הישראלית הוא השקעה, ולא הוצאה כספית.

גילה גמליאל: מדינה שמשקיעה בחינוך ילדיה תהפוך אותם עם השנים מנטל שרובץ עליה לנכס ולמשאב לאומי שיתרום לצמיחתה.

גילה גמליאל: בנקודה זו האתגר של צמצום פערים בחברה הישראלית מתחבר עם האתגר הקודם, של החינוך וההשכלה הגבוהה, שהוא המרכיב המרכזי והמשפיע על צמצום הפערים בחברה.

גילה גמליאל: התמקדות בהשקעה בהון האנושי, בחינוך, בהשכלה הגבוהה, במחקר, בפיתוח, תשמש מפתח להגשמת החזון של מדינת ישראל כמדינה דמוקרטית מתקדמת, צומחת, שוויונית וערכית.

גילה גמליאל: אני רוצה לומר לך, כבוד סגן השר, שבהיבט של מדיניות פיסקלית, בפן של הכלכלה, כולנו ערים למדיניות באמת חיובית, טובה, נכונה.

גילה גמליאל: מדיניות פיסקלית קובעת חד-משמעית יעד ברור שלא ניתן ממש לשינוי.

גילה גמליאל: ועל זה נעמדים פקידי האוצר ושר האוצר בצורה נחרצת, שהמדיניות הפיסקלית אומרת שמדד הגירעון לא ישונה.

גילה גמליאל: כלומר, נבחר יעד – עומדים בו.

גילה גמליאל: מה עם היעדים החברתיים?

גילה גמליאל: מדוע בתקציב מדינת ישראל אנחנו לא מעגנים יעדים חברתיים ברורים של צמצום הפערים בחברה?

גילה גמליאל: של צמצום העוני במדינת ישראל?

גילה גמליאל: אם זה לא נעשה, ואין ראייה שמאלצת את כלל חברי וחברות הבית הזה לקבל את היעד ולדבוק בו, ולהגיע אליו – והיעדים האלה יכולים להיות, כפי שאמרתי קודם, בתוך תוכנית סדורה, תוכנית אסטרטגית ברורה, תוכנית ארוכת טווח שמציבה בפנינו יעדים בצורה הדרגתית.

גילה גמליאל: רק כך נוכל לשנות את המצב.

גילה גמליאל: אבל, לצערי, עדיין אנחנו לא הגענו לשם, ואני, כמרכזת הקואליציה בוועדת הכספים, אדרוש את זה בתקציב הבא.

גילה גמליאל: ברגע שיוצג בפנינו תקציב, אנחנו נדרוש חד וחלק, שעל בסיס היעדים הפיסקליים יהיו גם יעדים חברתיים ברורים בתוך התקציב והמערכת כולה.

גילה גמליאל: אני חושבת שרק זה יהיה עבור עם ישראל בשורה, וידאג לכך שבסופו של דבר התקציב שיגיע יהיה גם כן מקובל על כלל חברי הבית הזה.

גילה גמליאל: ברשותכם וברשותך, כבוד השר וכבוד סגן השר, שאליך אני פונה בעיקר, אחד הדברים שנכון להיום הם כשל מהותי עבור זוגות צעירים במדינת ישראל זה מרכיב הדיור בשכר.

גילה גמליאל: הוא כבר לוקח יותר מכמעט – בעבר זה היה רבע, זה עבר לשליש, ונכון להיום זה כבר מגיע למחצית המשכורת שמגיעה הביתה.

גילה גמליאל: זה יעד אסטרטגי שאני לא רואה בו גם כן, לצערי, מענה בתקציב המדינה.

גילה גמליאל: ואנחנו חייבים, כדי לפתור את הבעיה הזאת, להכין תוכנית, כפי שאמרתי, וזאת – איפה המצוקות.

גילה גמליאל: איך הגענו למצב שבו בתוך עשור הידרדרנו למצב שיש חוסר של יותר מ-100,000 דירות לעומת הביקוש?

גילה גמליאל: זה נובע בדיוק מהדברים שדיברתי עליהם, ואני חושבת שצריך לתקן את זה.

גילה גמליאל: הדבר היחיד שיהיה אפשר לבצע כדי לשפר את הדברים שאני מדברת עליהם זה לא להסתכל על הקדנציה – לא להסתכל מהתקציב הזה לתקציב הבא, אלא לבחון את היעדים שלנו בראייה ארוכת טווח, איך אנחנו רוצים לראות את העניין – היום מדברים על מאות משכורות, מאות משכורות, שזוג צעיר צריך לשלם כדי לרכוש דירה.

מיקי לוי: – – –

גילה גמליאל: כן, הנה, כבוד סגן השר מסכים אתי בכך.

גילה גמליאל: אז איך אנחנו מצמצמים את היעד של מספר המשכורות, כדוגמה?

גילה גמליאל: איך אנחנו דואגים שזוגות צעירים יוכלו לגור במדינת ישראל, להקים את ביתם בארץ הקודש, לבוא לכאן, לארץ הזאת?

גילה גמליאל: יש עולים חדשים שהגיעו לכאן, אנשים שהגיעו למדינת ישראל כעבור אלפיים שנות גלות, ומה?

גילה גמליאל: המדינה במדיניות כושלת חוסמת אותם מלבנות את ביתם בארץ-ישראל?

גילה גמליאל: הנשמע כדבר הזה?

גילה גמליאל: אני חושבת שכאן – אני באמת חושבת שאנחנו יכולים לשתף פעולה, בהחלט, כדי לפתור את הבעיה, ולא להתעלם ממנה.

גילה גמליאל: אני חושבת שהתקציב, נכון להיום, התעלם בצורה בוטה מהסוגיה של ההתמודדות – כיצד פותרים את בעיית הדיור במדינת ישראל, ועל כן אני אומרת שאני מסתכלת, גם כן, גם כחברת הקואליציה, לגבי התקציב הנוכחי, אני שמחה שנפלה בחלקי הזכות להילחם על נושאים עקרוניים, וזה לא היה פשוט, ולעתים אף הייתי מאוימת, תקופה, לגבי מעמדי בוועדה.

גילה גמליאל: אבל אני שמחה שהצלחתי, וזה מראה דבר אחד פשוט: כשמאמינים בדברים, מצליחים לקדם אותם.

גילה גמליאל: אני רוצה לנצל את הבמה הזאת, חבל שחברי מהאופוזיציה לא נמצאים כאן, אבל אני רוצה להודות לחברי וחברותי מהאופוזיציה בוועדת הכספים, ובוודאי ובוודאי לחברי מהקואליציה, ובעיקר מהסיעה שלי; גם ליושב-ראש הסיעה, לחבר הכנסת יריב לוין, וגם ליושב-ראש סיעת הבית היהודי, לחבר הכנסת אילטוב, על שיתוף פעולה יוצא דופן בתוך הוועדה.

גילה גמליאל: וכמובן, כבוד היושב-ראש, שגם כן נמצא אתנו, שהיינו נחושים, חבר הכנסת ריבלין, בתוך הוועדה, והצלחנו ביחד, עם שיתוף פעולה – –

ראובן ריבלין: אני לא יושב-ראש הליכוד, זה לא אני.

גילה גמליאל: – – ביחד הצלחנו לאחד כוחות וכן להוביל מצב שבו – עמידה נחושה לבטל את הגזירות שיכלו לפגוע בצורה אנושה במעמד הביניים ולדרדר אותו, חלילה, למעמד נמוך; ואז, עוד שנתיים היו מגיעים אלינו לבקש כספים לרווחה.

גילה גמליאל: אז אני רוצה לומר שבעניין הזה, גם העניין של המס על עקרות-הבית, שהצלחנו לבטל, וגם את המס על משפרי הדיור, שהצלחנו לבטל, וגם את המיסוי, שרצו באופן גורף לפגוע בכלל העובדים, והצלחנו למזער, וגם דברים נוספים, ששמנו את הדגשים לגביהם; גם את הנושא של האקדמאים, שכולי תקווה שגם הוראת השעה תוביל בסופו של דבר לביטולו של החוק במהלך התקופה של השנתיים הקרובות, ולא רק לאחר שנתיים של הוראת השעה.

גילה גמליאל: וכך, כפי שאמרתי, אם אנחנו לא נשקיע בהון האנושי, אם אנחנו לא ניתן יד לסטודנטים ולסטודנטיות, לאקדמאים ולאקדמאיות, בדיוק בזמן – מתי?

גילה גמליאל: בזמן שהם מקימים את הבית, אחרי שהם מסיימים את הלימודים, והם דואגים להקים משפחה, ואז יש את העלויות של גידול הילדים ואת העלויות של הדיור, שאנחנו יודעים שהן כל כך בעייתיות.

גילה גמליאל: זה הזמן שהם צריכים את העזרה הזאת, וצריכות, מטעם הממשלה.

גילה גמליאל: אני חושבת שביחד הצלחנו, כפי שאני אומרת, לפחות להקל ולו במקצת.

גילה גמליאל: אבל, ידידי סגן שר האוצר מיקי לוי, שאין לי ספק שאני ואתה רואים עין בעין את הדברים האלה, ועם כל השיחות שלי אתך, איך אמרתי לך פעם?

גילה גמליאל: אם אתה היית שר האוצר זה לא היה קורה.

גילה גמליאל: אז אני עדיין עומדת על כך ואומרת שבנושאים האלה אנחנו יודעים דבר אחד ברור: שההצעות האלה לא היו עולות מלכתחילה אם הייתה ראייה של יעדים חברתיים בתוך התקציב.

גילה גמליאל: הדברים האלה לא היו מקבלים בכלל ביטוי ולא היינו צריכים להילחם עליהם, אילו מראש היו יעדים אסטרטגיים ברורים של צמצום הפערים בחברה הישראלית וצמצום העוני.

גילה גמליאל: אני רוצה להודות לכם ולכן על ההקשבה, ושיהיו בשורות טובות לתקציב הבא.

חמד עמאר: תודה לחברת הכנסת גילה גמליאל.

חמד עמאר: חבר הכנסת רובי ריבלין.

ראובן ריבלין: אדוני היושב-ראש, חברותי וחברי חברי הכנסת, אדוני סגן שר האוצר, המייצג בצורה נאמנה ומתמידה, במשך כל שעות היום, את משרד האוצר, וכך יאה.

ראובן ריבלין: אנחנו שמענו פה דיון ארוך, אני מוכרח לומר, ענייני מאוד.

ראובן ריבלין: נמנענו השנה מלקיים איזה דיון הזוי של לילות, שכל אחד מדבר ומקריא שירים רק כדי להראות שאנחנו נלחמים על תקציב המדינה, מי בקואליציה ומי באופוזיציה.

ראובן ריבלין: נדמה לי שהפעם הדיונים היו ענייניים, כי העת היא עת צרה לישראל.

ראובן ריבלין: ואני אומר בצורה מפורשת שאני תומך בעיקרו של התקציב, לא מטעמים פוליטיים כאלה או אחרים או מטעמים שבהם אני רוצה לחזק את הצד הקואליציוני.

ראובן ריבלין: אני חושב שתקציב זה שמובא לאישורה של הכנסת, נעשה מתוך אילוצים שלא ידענו כמותם אפילו בשנת 2003.

ראובן ריבלין: והייתי וחייתי במדינה הזאת, וגם בכנסת אני כבר שנת דור.

ראובן ריבלין: שנות דור, 25 שנה.

ראובן ריבלין: וראיתי תקציבים רבים והייתי חבר בוועדת הכספים והייתי חבר בממשלה, ומעולם לא ראיתי קושי כל כך גדול לעיצוב תקציב, להעברתו ולקביעת סדרי העדיפויות.

ראובן ריבלין: אני לא מתעלם, אדוני סגן שר האוצר, באמת, אחד משומרי חומות ירושלים, אדם אשר מאוד רגיש לנושאים החברתיים, לא פחות מאשר לנושאים הביטחוניים ולרצונו העז בשלום.

ראובן ריבלין: אני מוכרח לומר שמה שמדאיג אותי – ולכן אני כל כך ביקשתי לעזור בידי משרד האוצר ובידי הממשלה להעביר את התקציב, לבד מדבר אחד, שבו הייתה לי הרגשה שאנחנו נכנסים בתוך התקציב למלחמת תרבות כזאת או אחרת, ובו ביקשתי, בצורה לא מתחננת אבל כדי למנוע מלחמה מיותרת – או למצוא תירוצים שהתקציב, כל כולו, הובא לצורך מלחמת תרבות בין יהודים לבין עצמם ובין יהודים לבין ערבים.

ראובן ריבלין: נדמה לי שאת הדברים האלה הסרנו מחוק ההסדרים, ואני מוכרח לציין את יושב-ראש סיעת הליכוד יריב לוין, שנתן גיבוי מלא לסיעה בעניין זה, לבוא ולומר למשרד האוצר: הרף, והדברים הם לגיטימיים.

ראובן ריבלין: פעמים רבות אנחנו נכנסנו לנושאים של סדרי עדיפויות, למשל, השקעות ביהודה ושומרון, השקעות בירושלים, מול עמידה ואמירה כאילו השלום תלוי כולו בנו, ושמענו ניצנים של דברים אלה גם בוויכוח היום, כאשר נדמה לי שחברי במפלגת העבודה שמו דגש על כך שאם אנחנו נרצה, יהיה שלום.

ראובן ריבלין: אנחנו רוצים שלום כי חזרנו לארצנו ולמולדתנו כדי לחיות בשלום, וכל מי שחושב שאנחנו דוחים את השלום נותן במידה לא מעטה איזושהי תחמושת בידי אויבינו, והם לא עושים זאת כי הם באמת רוצים את השלום והם מאמינים שהשלום תלוי בנו.

ראובן ריבלין: כולנו ציונים, כל אחד על-פי דרכו.

ראובן ריבלין: אני מאמין באמונה שלמה, ובכך אסיים את הדברים המדיניים, כי אני לא רוצה להיכנס אליהם, שעם ישראל חזר לארצו ולמולדתו, ויש תושבי ארץ-ישראל, שהם לא מהעם היהודי, וזו מולדתם כי הם נולדו בה, ואנחנו צריכים למצוא את הגשר איך אנחנו חיים, בין בשתי מדינות ובין בכל דבר אחר ובלבד שנחיה יחד, כי לא נחיה יחד בגלל איזה מאוויים או קפריזה כזאת או אחרת.

ראובן ריבלין: נחיה יחד כי אנחנו חיים יחד.

ראובן ריבלין: הם לא שם ואנחנו פה, אחי, אזרחי ישראל; לא, הם לא שמה ואנחנו פה.

ראובן ריבלין: אנחנו פה והם פה.

ראובן ריבלין: אנחנו שם והם שם.

ראובן ריבלין: וכשנמצא את הדרך איך לחיות יחד, וקודם כול איך אנחנו נחיה יחד במדינת ישראל הריבונית, יהודים וערבים, במדינה יהודית ודמוקרטית – וניתן לעשות זאת וזו חובה עלינו – יבוא השלום, ידידי הטוב יחיאל, מזכיר מפלגת העבודה, ואני מוכרח לומר ששמעתי את דבריך ואני מאמין שאתה מאמין במה שאתה אומר.

ראובן ריבלין: מה שמדאיג אותי, ומדוע אנחנו, כחברי סיעת הליכוד, שרוב תומכינו הם אנשים עממיים, אשר היו והחזיקו את בתיהם וגידלו משפחות לתפארת גם במצוקה, אבל מעולם לא עמדו בפני גזירות כל כך קשות.

ראובן ריבלין: ואני אסביר לכם למה הגזירות האלה ברובן מחויבות המציאות, כי אחרת, אנחנו יכולים להביא את כלכלת ישראל לעברי פי פחת.

ראובן ריבלין: כי היום יש לנו, כפי שהיה לנו ב-2003, כפי שהיה לנו בשנים קודמות, גירעון.

ראובן ריבלין: את הגירעון צריך לבוא ולכסות.

ראובן ריבלין: אבל בכל פעם יכולנו לצפות במידת סבירות מתקבלת על הדעת את ההכנסות.

ראובן ריבלין: אני אומר לכם, אזרחי ישראל – – –

יחיאל חיליק בר: אני שמעתי אותך ורצתי מהחדר.

ראובן ריבלין: חיליק, אמרתי, אמרתי.

ראובן ריבלין: אתה ציוני.

ראובן ריבלין: אני סיימתי את הפרק הזה.

ראובן ריבלין: אני מאמין שיהיה שלום כאשר כולם ירצו שיהיה שלום.

ראובן ריבלין: לא כדאי תמיד לבוא ולומר שמישהו אשם, כי הרי תוכנית אלון באה וקבעה לדברים האלה כולם.

ראובן ריבלין: אני לא פטרון על בני הארץ הזאת שאינם יהודים ושזאת מולדתם כי הם נולדו בה.

ראובן ריבלין: אבל בסופו של דבר הם צריכים להבין שאנחנו כאן, וזה דבר בלתי – – –

יחיאל חיליק בר: מסכים אתך.

ראובן ריבלין: כן, אבל אתה רואה שלפעמים, כשאתה עושה הסכמים, ההסכמים לא מחזיקים מים, אתה מבין?

ראובן ריבלין: ואנחנו נימצא במצב שבו נצטרך את תקציב הביטחון לחזק ולחזק, משום שמי שלא יהיה חזק כאן באזור הזה בכל מצב – אני מקווה, בתקווה רבה, שנגיע למצב של הידברות והבנה, שזה אינטרס הדדי – מי שלא יהיה חזק, אוי לו ואבוי לו.

ראובן ריבלין: אבל אני חוזר ואומר: הבעיה העיקרית, אדוני סגן שר האוצר, היא חוסר היכולת שלנו לצפות מתי באמת הכנסות המדינה יחזרו למצב שבו היינו וחיינו בעולם שהכלכלה שבו יציבה.

ראובן ריבלין: זה לא סוד, אזרחי ישראל, שהיצוא הישראלי פחת בשלוש השנים האחרונות, בגלל המשבר העולמי, ב-30%.

ראובן ריבלין: היצוא הישראלי הוא אחד מהמקורות היותר-גדולים – היותר-גדולים – לגביית מסים, להכנסות למדינה, כדי שנוכל לתת את אותם שירותים מחויבי מציאות.

ראובן ריבלין: והדברים האלה, אין עדיין מצב שבו אנחנו יכולים לחזות ולצפות במידה סבירה מתי הם ייפסקו.

ראובן ריבלין: כאשר אין ייצוא, רבות מהמלאכות הנעשות בישראל והקשורות בייצוא – ואין אלה דווקא החברות האדירות, אלא דווקא האנשים העושים – אני מייד מפסיק ונותן לך – אלא אותם אנשים אשר הם אומנים בנושא כזה או אחר, באותה שרשרת של קווי יצוא כאלה או אחרים.

ראובן ריבלין: ואני אומר לכם, ואני יודע זאת, ואני יודע עד כמה חברתי ראשת האופוזיציה – אני חושב ראש האופוזיציה זה בסדר, אבל ראשת זה יפה מאוד, והיא לא ראשת האופוזיציה הראשונה, כבר הייתה לנו ראשת אופוזיציה לפני כן – היא יודעת עד כמה, ולכן היא גם אמרה: סדרי עדיפויות – אני רוצה לקבוע אותם.

ראובן ריבלין: והיא הבינה שבלי שהעמדות החברתיות שלה יעמדו בקווי היסוד הממשלתיים, היא לא יכולה להיות שר אוצר.

ראובן ריבלין: זאת אומרת, הדברים האלה אינם דברים שהם פוליטיקה.

ראובן ריבלין: יש פה נושאים עקרוניים, ואנחנו צריכים לעמוד נכוחה מול הצורך של מדינת ישראל להתמודד עם בעיה שהכנסותיה פוחתות כמעט ב-30%.

ראובן ריבלין: זאת אומרת, גם היום התקציב שלנו, שכל-כולו תקציב אשר – – –

חמד עמאר: אני צריך דקה.

ראובן ריבלין: בבקשה, ברצון רב.

חמד עמאר: אני רוצה לברך אורחים ביציע.

חמד עמאר: אנו מתכבדים לברך את ראשי האספות הפרלמנטריות במדינות שונות של ארצות-הברית של אמריקה ובני משפחותיהם.

חמד עמאר: ברוך בואכם לכנסת.

חמד עמאר: Welcome.

ראובן ריבלין: Welcome to Jerusalem, the Capital of Israel, to our parliament, the shrine of democracy of Israel.

ראובן ריבלין: Welcome, you are most welcome, God bless you.

ראובן ריבלין: God bless all of you.

חמד עמאר: תודה, חבר הכנסת ריבלין.

ראובן ריבלין: לכן, אני אומר שהדברים האלה צריכים להיות ברורים לאזרחי ישראל.

ראובן ריבלין: שר האוצר, יכולה להיות עליו ביקורת פוליטית כזאת או אחרת.

ראובן ריבלין: הקואליציה תפקידה גם לבקר, גם פעמים רבות אפילו להגזים.

ראובן ריבלין: אבל שר האוצר לקח על עצמו תפקיד של אדם אמיץ מאוד.

ראובן ריבלין: אני מכיר עוד אדם אמיץ אחד, שהוא השר שנמצא כאן, שגם הוא יודע להתמודד עם מצבים שבהם הוא מבין שהכנסות המדינה לעתיד הקרוב אינן בטוחות.

ראובן ריבלין: אינן בטוחות.

ראובן ריבלין: ולכן אנחנו צריכים, עם כל הכאב הנורא – והייתי פה כבר 25 שנים ושותף לתקציבים שהיו בהם פגיעות חברתיות.

ראובן ריבלין: הייתי בשנה שבה אמר ילד בבית-שאן: אני רעב.

אורלי לוי אבקסיס: ילדה.

ראובן ריבלין: אבל הצורך לעמוד נכוחה ובאומץ לב ולהתמודד עם דברים מאוד לא פופולריים זה דבר שאנחנו צריכים לברך את שר האוצר על כך שהוא הסכים לקבל על עצמו – עול שהוא מאוד מאוד בלתי מחמיא, עול אשר הוא מאוד כפוי טובה, מהטעם הפשוט, שהרי כל אחד יכול לבוא ולרחוץ בניקיון כפיו: לא אני עשיתי זאת.

ראובן ריבלין: אבל האילוצים שמדינת ישראל נמצאת בהם מחייבים אותנו לצפות פני העתיד ולקחת בחשבון – אדוני השר, בנו של ראש ממשלת ישראל יצחק שמיר, זיכרונו לברכה, ובאמת תיבדל לחיים ארוכים, כל כך אתה מזכיר אותו, עמד והתמודד בנושאים שבהם – אנחנו הבאנו מיליונים של אזרחים, כאשר היו עלינו לחצים מדיניים, חיליק, לחצים מדיניים קשים מאוד מארצות-הברית, והוא השיג את אותן קרנות ואת אותן הלוואות, מתוך ידיעה והבנה לא רק לצורך הלאומי שלנו, אלא גם במובן שמדינת ישראל תוכל להתבסס, שכן כל שלושה עולים מביאים לנו מקום עבודה אחד.

ראובן ריבלין: אלה הם דברים שעליהם חשב יצחק שמיר, זיכרונו לברכה, שהרי הוא היה איש מאוד מצוי בנושאים אחרים ובנושאים הכלכליים, לקח כל דבר בחשבון, ולא פחד מפופוליזם כזה הוא אחר.

ראובן ריבלין: לכן אני אומר לך, אדוני סגן שר האוצר, לא צריך להתרגז.

ראובן ריבלין: חברי הבית זועקים על דברים שכואבים.

ראובן ריבלין: ומה אתם חושבים, שלא כואב לאנשים?

ראובן ריבלין: אנחנו באמת הצלחנו, בעזרת הקואליציה ובעזרת האופוזיציה, למנוע כמה דברים.

ראובן ריבלין: חברי סגן יושב-ראש הכנסת היה בוועדת הכספים, באמת בצורה מעוררת כבוד, אתה השתתפת כמעט בכל הישיבות, ואיפה שהיינו צריכים ואיפה שיכולנו – עשינו זאת.

ראובן ריבלין: אבל ידענו, כל אחד מאתנו, שאין פופוליזם.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת שטרן, אלוף בצה"ל, היה אומר בכל פעם ופעם, כשאנחנו הולכים ונענים למנוע את הגזירה הזאת: איפה נטיל את הגזירה האחרת שתביא לנו את אותה הכנסה.

ראובן ריבלין: כי אנחנו, בלי תקציב מדינה במסגרת שאותה אנחנו מאשרים, לא יכולים לעמוד בכל המשימות שמדינת ישראל וממשלת ישראל – שזה לא זכותה למשול; הממשלה והקואליציה זה לא זכותן למשול, זה חובתן למשול.

ראובן ריבלין: וכדי למשול וכדי לנהל את המדינה צריך שיהיה תקציב, והתקציב חייב להיות אחראי.

ראובן ריבלין: וכל הדברים שאנחנו עומדים בפניהם גם נמצאים תחת ענן כבד ולא פשוט של החובה שלנו לקחת בחשבון שהמצב הכלכלי של ישראל עלול לא להשתפר, לא רק בגלל בעיות ביחס שבין תקציב הביטחון לתקציבי הרווחה והחינוך, אלא גם בצורך שלנו להתחשב בעולם כולו, שאנחנו סוחרים ונותנים אתו במשך כל ימות השנה.

ראובן ריבלין: שכן היום הכלכלה היא כלכלה גלובלית, ומשבר בעולם יכול להביא אותנו להמשך ולהעמקת המשבר בישראל.

ראובן ריבלין: ולכן, חובתו של האוצר הייתה לעמוד על כך שלא נוציא הוצאות אשר הן מעבר ליכולת שלנו לצפות ולחזות שהן יתקיימו במסגרת תקציב המדינה.

ראובן ריבלין: אני אומר לכם יותר מזה: בהחלט ייתכן שתוך 2013, ובוודאי 2014, ניאלץ אפילו לקצץ בתקציב המדינה, משום שאין משפחה ואין מדינה שיכולה לתת יותר ממה שיש לה.

ראובן ריבלין: רק, אדוני סגן שר האוצר, איש ירושלים ובן הארץ הזאת, שיצר את החוויה הישראלית עם כל העלייה האדירה – שכשאני הייתי פה בארץ בגיל תשע, היינו 300,000–400,000 יהודים.

ראובן ריבלין: ברוך השם, אנחנו היום למעלה מ-6.5 מיליון יהודים, חיליק; רוב יהודי גדול וחזק, לא צריך להיבהל.

יחיאל חיליק בר: לא לנצח.

ראובן ריבלין: אני לא אמרתי.

ראובן ריבלין: קודם כול, אני מאמין לך שקודם כול אתה רוצה.

ראובן ריבלין: אתה באמת רוצה, לא בגלל אחרים.

ראובן ריבלין: אבל אני רוצה לסיים ולומר: אסור לנו לזנוח ולו לרגע את אותם אלה שלא יכולים לדאוג לעצמם.

ראובן ריבלין: אוי לנו ואבוי לנו.

ראובן ריבלין: אנחנו בירושלים, ואני אומר זאת פעם נוספת, היינו לוחשים את הפסוקים האחרונים של ברכת המזון, שבה היינו אומרים "נער הייתי גם זקנתי ולא ראיתי צדיק נעזב וזרעו מבקש לחם".

ראובן ריבלין: אנחנו, המתנגדים בירושלים, היינו אומרים זאת בלחש בלחש.

ראובן ריבלין: הייתי שואל את אבא שלי מדוע אחינו הספרדים שרים זאת בקול גדול ואחינו החסידים שרים זאת בקול גדול: "נער הייתי גם זקנתי ולא ראיתי צדיק נעזב וזרעו מבקש לחם"; היה אומר לי אבא שלי: כי אנחנו כאן בירושלים ראינו.

ראובן ריבלין: ואסור לנו לראות צדיק נעזב וזרעו מבקש לחם, ולכן צריך להגביר את תשומת הלב לכל אחד ואחד בארץ הזאת, שלא יהיה כאן ילד – לא בבית-שאן, לא בירושלים, לא בחיפה ולא בתל-אביב – שיאמר: אני רעב.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה רבה, חבר הכנסת רובי ריבלין.

חמד עמאר: אני רוצה לברך אורחים ביציע – חיילים מחיל הים בקורס פיקוד ימי.

חמד עמאר: ברוך בואכם לכנסת.

חמד עמאר: סגן שר האוצר מיקי לוי מבקש.

חמד עמאר: בבקשה.

מיקי לוי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני יושב פה משעות הבוקר המוקדמות ומאזין לכולם.

מיקי לוי: לא פשוט לי, לא פשוט לי לשמוע את דברי כולם.

מיקי לוי: חלקם לא נאמרו בנחת, חלקם לא נאמרו בצורה יפה.

מיקי לוי: לפעמים התרגזתי, ואני מצר על כך.

מיקי לוי: לפעמים הגבתי לא בסדר, ואני מצר על כך.

מיקי לוי: אבל עכשיו, כשהיושב-ראש לשעבר, איש ירושלים, חבר הכנסת ריבלין, מדבר מתוך לבו, אני מרגיש שאפילו דמעה זולגת מזווית עיני, מתוך התרגשות.

מיקי לוי: ובאומץ, אדוני חבר הכנסת ראובן ריבלין, אתה אומר שלא הייתה לנו ברירה – בניגוד לשאר; שאנחנו נמצאים בנקודה שמצבה של מדינת ישראל עלול להידרדר אם לא ננקוט צעדים פיסקליים כאלה כדי לעצור את אותו מדרון חלקלק, את אותו מדרון שאנחנו עלולים להידרדר עד סופו, והתוצאות יהיו אחר כך קשות מאוד.

מיקי לוי: ולכן, זה הזמן לעשות צעדים אמיצים, ואתה מוקיר – אתה בין היחידים כאן שמוקירים את צעדיו האמיצים של שר האוצר, את התפקיד שהוא לקח עליו – – –

ראובן ריבלין: – – –

מיקי לוי: תרשה לי, אדוני.

יריב לוין: כבר הלביש עליך את הכול.

מיקי לוי: הוא אמר את זה, אני רק מצטט, וביקשתי גם להוציא את הפרוטוקול של דבריו, כי הם בהחלט מחממים את הלב.

ראובן ריבלין: איש אמיץ שהסכים להיות שר אוצר, וחובה עליו להביא תקציב שנוכל לעמוד בו.

מיקי לוי: אז אני באמת מודה לך בעניין הזה מכל הלב.

מיקי לוי: אני בהחלט מתרגש, ולי לא קל להתרגש, ראיתי כמה דברים בחיי.

מיקי לוי: ברור לי לחלוטין – ואתה צודק – התעטשות קטנה, משבר קטן, משבר עולמי, מהלך מלחמתי כזה או אחר, משברון מסביבנו, יכול לעשות את המצב הרבה הרבה יותר חמור לקראת 2015, ונותר רק להתפלל שאירוע סביבתי כזה או עולמי כזה לא יקרה, כי הוא כמובן בהחלט יגיע לפתחנו.

מיקי לוי: אני מאוד מקווה שזה לא יקרה.

מיקי לוי: כאילו שמעתי את דבריך היום בבוקר, ואני קולע לדברי חכמים, כבר היום ישבתי לצורך העניין עם התאחדות תעשייני היהלומים.

מיקי לוי: אנחנו מנסים להחזיר הביתה את כל ייצור היהלומים, כי אנחנו מסוגלים להשתוות בכוח-האדם שלנו, בעלות הייצור, לכל השווקים האחרים.

מיקי לוי: ודיברנו על הקמת מרכז יהלומים קרוב לשוהם, שייתן עבודה, מקומות עבודה לתושבי שוהם – סליחה, לתושבי אלעד, בני-ברק, בית-שמש, כי יש תחבורה.

מיקי לוי: 2,000 אנשים יוכלו לעבוד שם בשלב ראשון.

מיקי לוי: אני מאוד מקווה לקדם ולהחזיר הביתה עוד מפעלים שיצאו בשנים האחרונות, מתוך הבנה שזה מה שיכול לעזור לנו ולהציל אותנו בהמשך.

מיקי לוי: מעבר לכך, ברור שאנחנו בחסרון כיס, וכבר התחלנו במהלכים למאבק בהון השחור, שמגלגל מעל 120 מיליארד שקלים במדינת ישראל.

מיקי לוי: בכובע הקודם שלי אני נדרתי נדר לעשות את כל מה שניתן כדי להעלות את המרכבה הזאת על דרך המלך ולהביא משם כסף ששייך למדינת ישראל.

מיקי לוי: אני מאוד מקווה שבתקציב 2015 הכסף הזה – –

ראובן ריבלין: – – –

מיקי לוי: – – יביא רק לעוצמה הכלכלית שלנו.

מיקי לוי: אני רוצה עוד פעם להודות לך מקרב הלב.

מיקי לוי: אני מאוד מודה לך.

מיקי לוי: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה, סגן השר מיקי לוי.

חמד עמאר: חבר הכנסת יריב לוין.

יריב לוין: תודה רבה.

יריב לוין: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, חברות וחברי הכנסת, אני רוצה לומר לידידי חבר הכנסת ראובן ריבלין – אני לא יודע אם הוא שומע אותי – – –

ראובן ריבלין: אני פה.

יריב לוין: אני רוצה לומר לך באמת – עוד לפני שניגע בתקציב עצמו, צריך לגעת בדרך ובתהליך שהוא עובר כאן בכנסת.

יריב לוין: נדמה לי שרבים כאן

יריב לוין: למדו ממך שיעור חשוב, אני חושב מיוחד ויוצא דופן מאין כמוהו, איך חבר כנסת ואיך הכנסת צריכים להתייחס לדיוני התקציב ולהצעת התקציב באופן שמשלב מצד אחד מקצועיות, הבנה אמיתית, לימוד של הפרטים, ומצד שני משלב גם גישה עניינית, חוסר התלהמות – לחפש את התוצאה שהיא התוצאה הנכונה, ולא את הכותרת על איזה הישג כביכול או על איזה מקל אחר שנתקע בגלגלי העניין הזה, רק לשם הפרסום ולא לשם העניין.

יריב לוין: אני חושב שהיית עוגן מרכזי בכל תהליך אישור והכנת התקציב לקריאה השנייה והשלישית, והאופן שבו עשית את זה השפיע והקרין, אני חושב, גם על ועדת הכספים וגם על התהליך בכלל.

יריב לוין: ואני רוצה לומר יותר מזה: נדמה לי שהוא גם מהווה איזשהו ביטוי לאופן שבו אנחנו צריכים להתייחס לעבודה שלנו בכנסת באופן הרחב יותר.

יריב לוין: צריך לזכור שלפעמים אתה מסתכל ורואה ספסלים ריקים וועדות ריקות, ואנשים שגם כאשר הם נמצאים, לא תמיד למדו ובקיאים בחומר, וזה כאשר הוותק שלהם בבניין הזה בשבועות, אני חושב, לא מגיע למספר השנים שלך יש כאן בבניין.

יריב לוין: ולכן, אני חושב שעל הרקע הזה בוודאי הדבר הזה ראוי להערכה.

יריב לוין: פעם חבר כנסת תמיד חבר כנסת, וכל עוד אתה מבקש מנדט מהעם ומקבל אותו, אתה גם מחויב לממש את המנדט הזה ולפעול ולעשות, בלי הנחות של ותק או הנחות אחרות.

יריב לוין: ואני בעניין הזה – – –

ראובן ריבלין: הוכחתי זאת, אבל צריכים להבין, מי שנבחר לכנסת, שתפקיד חבר הכנסת הוא תפקיד חשוב מאוד.

ראובן ריבלין: לא צריך ישר להיות שר.

ראובן ריבלין: תפקיד חשוב מאוד, הכי חשוב.

יריב לוין: כן, נכון.

יריב לוין: ואני יכול לומר באמת שבהחלט גם אני למדתי ממך בעניין הזה שיעור טוב, שאני בטוח שימשיך ללוות אותי בזמן שהציבור יקצוב לי בבניין הזה.

יריב לוין: אז באמת, אני חושב שזה באמת ראוי להערכה ולתודה מיוחדת.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

יריב לוין: אני חושב שצריך גם, אדוני היושב-ראש, להביע תודה לכל מי שעשו ולקחו חלק בעניין הזה, והרשימה היא בוודאי ארוכה: אני חושב – החל משר האוצר ומידידי הטוב סגן שר האוצר מיקי לוי, שבאמת עבדו קשה מאוד גם בהכנת התקציב וגם בהבאתו לכאן, וגם בנכונות ובפתיחות להגיע להבנות ולהסדרים שאפשרו בסך הכול להעביר את התקציב באופן ראוי בתוך הוועדות; כמובן, לראשי הוועדות וחברי הוועדות שטיפלו בו, בפרט כמובן בוועדת הכספים, שעשתה את עיקר העבודה, בראשותו של חבר הכנסת ניסן סלומינסקי; מגיעה גם הרבה יותר ממילת תודה לעובדי הכנסת, לכל הצוות – גם בוועדות, גם בייעוץ המשפטי – ואם אפשר לומר מראש, גם למזכירת הכנסת וסגניה וצוותה וכל מי שיעסוק במליאה בעבודה הארוכה של ניהול ההצבעות בקריאה השנייה והשלישית.

יריב לוין: אני באמת חושב שכל הדברים האלה ראויים להיאמר, משום שבסוף, בשורה התחתונה, מדובר בתקציב קשה מאוד.

יריב לוין: מדובר בתקציב לא נעים אפילו.

יריב לוין: מי שחושב שמי מאתנו ייהנה לשבת כאן ולהצביע עבור אותן גזירות קשות שהתקציב וחוק ההסדרים הנלווה לו כוללים, טועה טעות גדולה.

יריב לוין: אף אחד מאתנו לא נולד עם איזשהו רצון לא לקצץ ולא להוריד, ובוודאי לא להטיל גזירות.

יריב לוין: אבל אני חושב שכל מי שיתמוך בתקציב הזה יעשה את הדבר הנכון, משום שבסוף, מעבר לכל הרצונות של כל אחד מאתנו ומעבר לעובדה שהתקציב הוא פשרה של סדרי עדיפויות – לפחות בין מרכיבי הקואליציה, הוא בטח לא מבטא נאמנה את סדר העדיפויות האישי של כל אחד מאתנו כפי שהוא במלואו – אני חושב שהתקציב בהחלט מוודא דבר אחד משותף, והוא האחריות הקולקטיבית של כולנו כממשלה ובוודאי כקואליציה לעשות את הצעדים הנכונים וההכרחיים והדרושים כדי שחס וחלילה לא נגיע למצב שאליו הגיעו מדינות, שאדוני היושב-ראש, מצבן הרבה יותר טוב ממצבה של מדינת ישראל מכל בחינה אובייקטיבית.

יריב לוין: צריך רק להסתכל על מה שנעשה במקומות, ואני אקח אולי כדוגמה את ספרד, מדינה שאני באופן אישי רוחש לה הערכה עצומה, גם על תרבות אדירה, על עם שיש לו הישגים עצומים, מדינה שהתברכה באמת במשאבים שאפשר רק להתקנא בה עליהם.

יריב לוין: כאשר היא מגיעה למצב שבו כל אדם שני בגילי 15–39 איננו עובד ואיננו לומד, זאת אומרת שמחצית מדור העתיד נמצאים במצב שהם אינם רוכשים שום השכלה והם נוסף לכול אינם עובדים – זה פשוט אסון.

יריב לוין: אין דרך אחרת להגדיר את זה.

יריב לוין: זה דור שלם שהולך לאיבוד, זה דבר שההשלכות שלו הולכות אחר כך שנים קדימה, זה דבר שמדרדר את אותה מדינה למקומות שלהיחלץ מהם אחר כך קשה מאוד.

יריב לוין: וצריך לזכור: זאת מדינה שנמצאת בלב אירופה, נמצאת על נתיבי ים הנוחים ביותר שיש, נוחה מאוד מבחינת סחר, זולה מאוד להבאה של חומרי גלם, נהנית מתיירות עצומה, נהנית מגבולות בטוחים, ללא בעיות של סכסוכי גבול, ונמצאת ממש בתהליך התפרקות.

יריב לוין: זה לא מקרה שבעקבות מה שקורה בצד הכלכלי אנחנו רואים תהליך של מה שנקרא קהילות אוטונומיות, אותם אזורים בתוך ספרד שמבקשים להתפלג ממנה ולהפוך למדינות עצמאיות, כאשר הנימוק הכלכלי – ההשוואה בין חלק אחד של המדינה לחלק אחר – משמש מרכיב מרכזי.

יריב לוין: כלומר, כאשר אתה מידרדר למקומות האלה, זה לא רק עניין של כלכלה נטו; זה עניין שמפורר את החברה, מפורר את המדינה, יוצר פירוד שאחר כך קשה מאוד להינתק ממנו.

יריב לוין: ומי שחושב שישראל חסינה מפני הדבר הזה טועה טעות מרה.

יריב לוין: עם נטל הביטחון שיש לנו, עם הקשיים שיש לנו בהיעדר סחר אמיתי ויחסים אמיתיים עם המדינות שסובבות אותנו, עם הריחוק שלנו והעלויות היקרות של הבאת חומרי גלם, של ייצוא, ועוד שורה ארוכה של בעיות, העובדה שאנחנו נמצאים במצב הנוכחי, המצב היציב הזה, היא הישג עצום, היא דבר לא מובן מאליו בכלל, והיא מטילה עלינו אחריות עצומה לשמור על הדבר הזה.

יריב לוין: וצריך לעשות את זה, כן, וכאן אני אומר בצורה ברורה, בצורה שהיא לא רק רגישה, כי רגישה זה ססמה, אלא מתוך קביעה של סדרי עדיפויות שמביאים בחשבון את העובדה שאסור לדרוס את המוחלש יותר, וצריך כל הזמן למצוא את הדרך לתת כלים בידי אותם אנשים מוחלשים להיחלץ מהמצב שבו הם נמצאים ולהתקדם.

יריב לוין: וזה בעיני המפתח, משום שבסופו של דבר הדרך שלנו להיחלץ מהמשבר היא לא רק שינויים במצב הבין-לאומי, היא לא רק איזשהו שיפור בסחר; היא בסופו של דבר מתן כלים לאדם הבודד בכל מקום כדי שהוא יוכל להתקדם, יוכל לרכוש השכלה, לרכוש ידע מקצועי, למצוא מקום עבודה מכובד ולהתקדם.

יריב לוין: בהקשר הזה אני רוצה לומר עוד דבר.

יריב לוין: התקציב הזה מבטא המשך של מגמה שעמדה בראש סדר העדיפויות של הממשלה הקודמת, והיא מניעת אבטלה.

יריב לוין: אבטלה, רבותי, זה הדבר הנורא ביותר, כי מי שאין לו עבודה זה לא רק שאין לו הכנסה, זה כבר לא חשוב מה יוקר המחיה כי ממילא אין עם מה לקנות, אבל זה לא העניין האמיתי.

יריב לוין: העניין האמיתי הוא כבודו של האדם, איך הוא נראה בעיני עצמו, איך הוא נראה בעיני ילדיו, איך הוא נראה כאשר הוא קם בבוקר ויש לו לאן ללכת, או אם חס וחלילה הוא מובטל – אין לו לאן ללכת.

יריב לוין: ואדם שאין לו עבודה, משפחתו מתפרקת והוא עצמו מתפרק, ואחר כך השיקום שלו עולה למשק כולו עלויות אדירות.

יריב לוין: אבל עוד לפני העלויות אנחנו בסוף עוסקים בבני-אדם, והמטרה של כל הדבר הזה שאנחנו עושים פה זה לתת אזרחי ישראל חיים יותר טובים.

יריב לוין: ואני חושב שהתקציב הזה – וצריך לראות את הדבר הזה וצריך לומר אותו – יש בו תשלום של מחירים כבדים, יש בו גזירות קשות, יש הרבה אנשים שייפגעו מהעניין הזה, וצריך לעשות את המקסימום לצמצם את הפגיעה הזאת.

יריב לוין: ניסינו, הצלחנו בחלק, אני מודה, לא בכול, צריך יהיה לעשות יותר, אבל יש פה דגש גדול על מניעת אבטלה ועל יצירת מקומות עבודה, וזה הדבר החשוב ביותר.

יריב לוין: ומי שלא רואה את זה, מי שחושב שאפשר למשכן את העתיד על-ידי איזו חלוקה מופקרת של כספים עכשיו, מי שחושב שבזה שניתן למישהו איזושהי תמיכה רגעית ולא ניתן לו כלים אחר כך למצוא עבודה ונייצר לו את מקומות העבודה, נפתור לו את הבעיה – טועה טעות מרה; כי אז הוא נהיה יותר מבוגר, ואחר כך קשה לו למצוא עבודה, ומקומות עבודה נסגרים, ואז אנשים רבים יותר הופכים למובטלים, והנזק הולך וגדל.

יריב לוין: ואת כל זה, חברי הכנסת, צריך לראות.

יריב לוין: כי לבוא בססמאות, לתפוס איזושהי נקודה ולהגיד: פה פגענו ושם פגענו – זה נכון.

יריב לוין: השאלה תמיד איפה האלטרנטיבה, השאלה מה עושה אדם אחראי שצריך לבחור בין להיות נחמד עכשיו ולחלק כמה דברים לבין לבנות עתיד, לבנות חברה, לבנות מדינה לטווח ארוך, גם במחיר של איזשהו קושי נקודתי עכשיו.

יריב לוין: ועם זאת, אני חוזר ואומר: יש אנשים ויש מקומות שהתקציב הזה פוגע בהם יתר על המידה, ואפשר וצריך היה לעשות את זה אחרת.

יריב לוין: יש דברים שתיקנו, יש דברים שלא הצלחנו להגיע להסכמה על לתקן, וכפי שאמרתי קודם, בסוף התקציב משקף איזושהי אחריות משותפת ואיזושהי פשרה של סדרי עדיפויות וראיית עולם, שהיא תמיד עדיפה על פני האנרכיה של אי-אישורו, של התנהלות מופקרת.

יריב לוין: וכל אחד מאתנו נושא אתו גם את התחושה הקשה של אותם מקרים ואותן בעיות שיש, ואני מקווה שנמצא ויימצאו המשאבים ותימצא הדרך גם לעשות תיקונים תוך כדי, שהרי גם את זה צריך לזכור: התקציב הוא לא איזה דבר שאחריו אין בלתו, ונעשים בו שינויים ונעשות העברות ונעשים תיקונים, ואני חושב שאנחנו נצטרך לשקוד על ביצועם – גם אותם דברים שלא בהכרח הצלחנו להשלים בשלב הזה.

יריב לוין: אני רוצה לקראת סיום לומר עוד דבר, וגם הוא חשוב בעיני.

יריב לוין: רבותי, אי-אפשר לנתק את התקציב ואי-אפשר לנתק את הכלכלה מהסוגיות המדיניות והלאומיות.

יריב לוין: מסתכל עלי חבר הכנסת פרץ – –

עמיר פרץ: אני נכנסתי למתח.

יריב לוין: – – והוא נכנס למתח, והוא יכול להיות רגוע מאוד.

יריב לוין: רבותי, שלאף אחד לא תהיה טעות: ההתיישבות היא מקור ביטחוננו.

יריב לוין: עמידתנו האיתנה על זכותנו בארץ היא הבסיס שעליו הכול נשען; במקום שבו נהיה, שם נצמח ונשגשג.

יריב לוין: ומי שחושב שאיזה הבטחות לשיפור בסחר ואיזה איומים על איזה חרם נקודתי וכל מיני דברים כאלה זה צריך להיות השיקול שיכריע מה יהיה עתידה של כלכלת ישראל, אני אומר לך, ידידי הטוב חבר הכנסת השר עמיר פרץ, טועה טעות מרה.

יריב לוין: בגלל שעם שלא יודע לעמוד על זכויותיו, עם שלא יודע להגיד לא למי שרוצה להחרים חלקים ממנו, עם שלא יודע להסתכל בעיניהם של אויביו ולומר להם: אני כאן כדי להישאר ואותי לא יזיזו, הוא עם שדן את עצמו למלחמה, הוא עם שדן את עצמו לכך שאויביו, תשוקתם להוציא אותו מכאן רק תגבר, וככל שתשוקתם תגבר ומאמציהם יגברו, מה לעשות, גם הוצאותינו הביטחוניות יגדלו.

יריב לוין: אין מה לעשות.

יריב לוין: וכל שקל שהושקע בהתיישבות, בגוש-קטיף, כל שקל שהושקע שם, חסך מי יודע כמה עשרות ומאות שקלים שאנחנו מוציאים היום ונמשיך להוציא בשנים הקרובות כדי להשיג הרבה פחות ביטחון ממה שהיה לנו קודם.

יריב לוין: אז מי שמנסה לספר לנו סיפורים שהשלום יביא לנו, אני לא יודע, איזה מין פריחה כלכלית, וההתיישבות היא זו שעולה לנו כל כך הרבה כסף, צר לי לאכזב אותו.

יריב לוין: הנתונים הם בדיוק הפוכים.

יריב לוין: אגב, אני מוכרח גם לומר בהקשר הזה – אני יכול לומר לכם שאני כתבתי בשעתו, לפני כמעט 20 שנה, מילון מונחים כלכליים עברי-ערבי-אנגלי.

יריב לוין: לפי הביקוש למילון הזה, מצב הסחר במזרח התיכון, כנראה אין לו לאן לרדת.

יריב לוין: אני לא יודע אם זאת האינדיקציה, אבל על זה אני לפחות יכול להעיד מכלי ראשון.

יריב לוין: אני מאוד מאמין ביכולת שלנו ובמנופים שהדבר הזה יכול להביא, אם נגיע יום אחד באמת לאיזשהו הסדר, בטח ובטח עם שכנינו מסביב.

יריב לוין: אין בזה בכלל ספק, אין צל צלו של ספק בעניין הזה.

יריב לוין: אבל אני מסתכל על מה שהשגנו עד היום: יש לנו סחר אמיתי עם שכנותינו, שחתמו אתנו על הסכמי שלום?

יריב לוין: יש לנו תיירות אמיתית?

יריב לוין: יש שיתופי פעולה?

יריב לוין: הרי אפילו דברים אלמנטריים, כמו מיזמי תיירות משותפים, הבאת תיירים במשותף לסיור בכל האזור הזה – דברים אלמנטריים – לא קורים ולא נעשים.

יריב לוין: אני מצטער לאכזב: גם אם יושיבו שני מנהיגים באיזשהו חדר והם יחתמו בסוף על איזשהו מסמך, לא זה מה שיביא שינוי בעניין הזה, כי בשביל שתהיה תיירות ויהיה סחר ויהיו קשרי מסחר ויהיו שיתופי פעולה, האנשים ברחוב צריכים לרצות את זה, האדם הבודד.

יריב לוין: כמו שבתקציב אסור להסתכל רק על המדינה אלא צריך גם לראות את האדם הבודד, בדיוק באותה צורה צריך להסתכל גם על העניין הזה.

יריב לוין: לכן קידמתי בכנסת הקודמת ואני מקדם בכנסת הזאת את משאל העם, ולכן אני חושב שכך צריכים לעשות גם שכנינו, כי אני מאמין באמת ששלום הוא שלום שעושים בין עמים, ולא שלום שעושים בין איזה שני מנהיגים שיושבים בחדר.

יריב לוין: ואם יהיה שלום בין עמים יהיו גם פירות כלכליים לשלום, כי יהיה מסחר ויהיו קשרים ויהיו כל הדברים האלה שאנחנו רוצים, ואז באמת נגיע לתנופה אמיתית.

יריב לוין: אבל אם יהיה איזה מין שלום בין מנהיגים שהעמים לא מקבלים אותו, לא יעזור שום דבר.

יריב לוין: הם יוכלו אולי להחליף מזכרים מודיעיניים; הם לא יחליפו לא סחורות ולא שיתופי פעולה ולא שום דבר מן הסוג הזה.

יריב לוין: ולכן אני מציע לנו לחזור לבסיס: לשמור על הארץ, לנהוג באחריות תקציבית, לשאוף לשלום ולנסות להגיע למצב שבו העמים הם שמביאים אותו, ולא איזשהם מהלכים מאולצים שבלחץ כזה או אחר כופים על שני מנהיגים.

יריב לוין: אם נשכיל לעשות את זה וננהג באחריות לכל רוחב הגזרה, אני חושב שנבטיח לכולנו עתיד טוב יותר.

יריב לוין: תודה.

חמד עמאר: תודה, חבר הכנסת יריב לוין.

חמד עמאר: חבר הכנסת משה פייגלין.

עמיר פרץ: או, עכשיו מגיע מישהו שישביח את דבריך.

קריאה: השר פרץ, סידרו את זה כשאתה מגיע.

עמיר פרץ: אלה מנעמי השלטון.

עמיר פרץ: זה החלק של מנעמי השלטון.

משה זלמן פייגלין: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אדוני סגן שר האוצר, קודם כול, תודה לך שאתה יושב פה מהבוקר.

משה זלמן פייגלין: אני באמת מאוד מעריך את זה.

משה זלמן פייגלין: אני אומר את זה לא בציניות.

משה זלמן פייגלין: אני לא יודע אם אני הייתי מסוגל.

משה זלמן פייגלין: אני באמת רוצה לפתוח את דברי מן הכיוון החיובי דווקא, ולהכניס את הביקורת שתבוא בהמשך לתוך הקונטקסט הנכון.

משה זלמן פייגלין: כחבר כנסת חדש – אני עדיין רואה את עצמי ככזה, ואני לומד כל יום דברים חדשים.

משה זלמן פייגלין: אתם יודעים, דווקא הניילונים שבדיוק הורדת מעצמך, כן?

משה זלמן פייגלין: החידוש הזה מאפשר לך לראות דברים שאחר כך אתה מתרגל אליהם ולא רואה אותם יותר.

משה זלמן פייגלין: ואחת התחושות שאפפו אותי ממש בשבועות הראשונים הייתה התפעלות מהכנסת.

משה זלמן פייגלין: תתפלאו, התפעלתי מהמנגנון הזה שנקרא כנסת ישראל.

משה זלמן פייגלין: ומדוע?

משה זלמן פייגלין: משום שאני באמת לא מכיר מדינה יותר שסועה, יותר קוטבית, יותר נאבקת בין דעות, ומחשבות, ותרבויות, ועדות ואיך שלא נגדיר זאת במדינת ישראל.

משה זלמן פייגלין: ואיכשהו, כל הווקטורים המנוגדים הללו מתנקזים אל הבניין הזה, ומהבניין הזה יוצאת איזושהי דרך להתנהל יחדיו ללא, חלילה, מלחמת אזרחים או אלימות.

משה זלמן פייגלין: וכל הכבוד לבניין הזה.

משה זלמן פייגלין: כמה שאנחנו בדרך כלל נוטים לסנוט בו ולקטרג עליו, זה דבר גדול.

משה זלמן פייגלין: וכאן אני מגיע לנושא התקציב.

משה זלמן פייגלין: שיא השיאים של העניין הזה הוא התקציב, כי הרי התקציב הוא סך כל הווקטורים של הלחצים הללו, בצורה אולי המזוקקת ביותר בנושא דיוני התקציב.

משה זלמן פייגלין: ולכן, באמת מגיעות פה מילות הערכה למי שעסק במלאכה.

משה זלמן פייגלין: אני בהחלט מבין את האחריות ואת העבודה המאוד לא פשוטה שעמדה לפניכם, מבין ומעריך, וברוב רובם של סעיפי התקציב אני עומד לתמוך, ולא מפני שחזקה עלי אימת המשמעת הקואליציונית, כידוע לכם.

משה זלמן פייגלין: מה לעשות שהדברים שנאמרו קודם על-ידי חבר הכנסת יריב לוין לא כל כך מיושמים.

משה זלמן פייגלין: בלב לבה של ירושלים, בהר-הבית, ריבונות ישראל נמסרת לזרים.

משה זלמן פייגלין: חברי כנסת אינם יכולים לעלות להר-הבית, לב לבה של ירושלים, כחברי כנסת, אלא רק כתיירים.

משה זלמן פייגלין: דבר שיכולתי לעשות כאזרח במשך 15 שנה, כחבר כנסת, עם חסינות של חבר כנסת, אינני יכול לעשות יותר.

משה זלמן פייגלין: כתוצאה מכך השלתי מעלי, הודעתי שאינני רואה עצמי יותר מחויב למשמעת הקואליציונית.

משה זלמן פייגלין: אם כן, מדוע אני עומד להצביע, כעיקרון – לא בכל הסעיפים אבל ברוב רובם – בעד התקציב הזה?

משה זלמן פייגלין: אני עומד להצביע בעד התקציב הזה פשוט מתוך תחושת אחריות, בשל מה שהסברתי קודם לכן: מדינה צריכה תקציב, לא יכולה להתקיים בלי תקציב, ולכן אצביע בעדו.

משה זלמן פייגלין: אבל אני חייב לומר – ושוב, אני אומר את הדברים בקונטקסט הנכון; אני אומר את הדברים כידיד, אני אומר את הדברים מתוך הערכה – שאני הולך להצביע בעד בתחושה של חמיצות, בתחושה לא טובה.

משה זלמן פייגלין: כמו שאומרים "ואת אשר יאהב יוכיח", אני מבקש להסביר היטב מדוע, ושהדברים יובנו.

משה זלמן פייגלין: את הצורך להכריע הכרעות קשות שהזכיר חבר הכנסת יריב לוין קודם לכן אני מבין היטב.

משה זלמן פייגלין: העובדה שהתקציב הולך להיות תקציב קשה ולגזור גזירות, כשלעצמה היא קשה, אבל לא זו תחושת ההחמצה שארגיש כשאצביע בעד התקציב הזה.

משה זלמן פייגלין: תחושת ההחמצה היא כי באמת התחושה היא שמלבד הצורך לרדת על חרדים אין כאן שום בשורה.

משה זלמן פייגלין: זאת התחושה.

משה זלמן פייגלין: בשונה ממה שאמרו אחרים, אני חושב שהפוטנציאל הכלכלי של מדינת ישראל הוא אדיר.

משה זלמן פייגלין: אנחנו חיים במציאות שבה כל העולם קורס מסביבנו.

משה זלמן פייגלין: הציוויליזציה המערבית, אחרי 2,000 שנה החליטה יום אחד להתאבד.

משה זלמן פייגלין: זה לא יאומן.

משה זלמן פייגלין: זה לא רק ספרד, חבר הכנסת לוין.

משה זלמן פייגלין: פשוט מדהים מה שקורה.

משה זלמן פייגלין: פעם לימדו אותנו אנגלית כדי שנוכל להסתדר בעולם.

משה זלמן פייגלין: היום, אם אתה רוצה שילדיך יוכלו להסתדר בעולם בעוד 20–30 שנה, למד אותם ערבית, ספרדית ורוסית, או סינית אולי.

משה זלמן פייגלין: לא אנגלית, אנגלית הולכת להיות כמו לטינית.

משה זלמן פייגלין: הציוויליזציה המערבית החליטה לסתום על עצמה את הגולל.

משה זלמן פייגלין: הם פשוט לא יולדים ילדים – עזוב את הכלכלה, הם לא יולדים ילדים.

משה זלמן פייגלין: העולם הערבי החליט גם הוא לחזור לתצורתו של ערב מלחמת העולם הראשונה.

משה זלמן פייגלין: כל המדינות הערביות מבטלות עצמן לדעת.

משה זלמן פייגלין: אולי אף פעם לא היו קיימות באמת, זה סיפור אחר.

משה זלמן פייגלין: המזרח, שכולם אמרו שהוא העתיד – תראו מה קורה בסין.

משה זלמן פייגלין: גם סין כבר בעצם אמרה את המילה האחרונה – מי שקצת נכנס לרזולוציות של מה שקורה שם היום.

משה זלמן פייגלין: וכולם לוטשים עיניים לישראל – אני בטוח שאדוני סגן השר יודע את זה.

משה זלמן פייגלין: כולם לוטשים עיניים לישראל, למה שקורה כאן.

משה זלמן פייגלין: אנחנו המדינה היחידה בכל העולם כולו, כולל המזרח, שהילודה בה עולה.

משה זלמן פייגלין: יש כאן פרוספריטי – אני כאדם מאמין לא יכול להבין אותו מלבד אמונה בבורא עולם.

משה זלמן פייגלין: הפוריות של האישה הישראלית – ברמת-אביב, לא בירושלים ובני-ברק, וגם לא בהתנחלויות – היא הגבוהה ביותר בעולם המערבי, והיחידה בכל העולם שעולה, למרות כל הקשיים הכלכליים.

משה זלמן פייגלין: ופרוספריטי אקדמי ופרוספריטי בהיי-טק וכדומה.

משה זלמן פייגלין: מעצמת היי-טק.

משה זלמן פייגלין: עכשיו עם תגליות הגז, יש לנו פוטנציאל באמת להיות המדינה העשירה ביותר בעולם, המשענת, מושא ההערצה, והציפייה והרצון לשיתוף פעולה של כל מדינות העולם, שמחפשות כבר היום את שיתופי הפעולה עם ישראל; כי את מה שעכשיו אני מסביר, בצורה זו או אחרת כבר חש העולם כולו.

משה זלמן פייגלין: ובכל זאת, אדוני סגן השר, אחרי מה שציינתי עכשיו, מסיטואציה כלכלית שעל אף כל הקשיים היא הטובה ביותר בהיסטוריה של מדינת ישראל, המקום שבו אנחנו עומדים כרגע, על אף הסכנות שאתם מאפיינים היטב ונזהרים ומזהירים מפניהן ונזהרים מבואן – וטוב שאתם עושים זאת, האחריות הפיסקלית, האחריות הכלכלית היא מבורכת, באמת, אני אומר את הדברים בהערכה רבה – אבל בסך הכול, הנקודה האובייקטיבית שבה אנחנו נמצאים היום היא הטובה ביותר בהיסטוריה של מדינת ישראל.

משה זלמן פייגלין: ובכל זאת המצב הוא שכשילדה צעקה בבית-שאן:

משה זלמן פייגלין: אני רעבה, הארץ הזדעזעה; אחר כך התברר, אגב, שהיא לא הייתה רעבה, זה לא היה ממש רעב.

משה זלמן פייגלין: ולהשיג דירה באותם זמנים היה הרבה הרבה יותר פשוט מאשר היום, בעוד שהיום יש הרבה רעבים, ואדוני יודע את זה.

משה זלמן פייגלין: היום יש הרבה רעבים.

משה זלמן פייגלין: והיום להשיג דירה הרבה הרבה יותר יקר והרבה יותר קשה.

מיקי לוי: רעבים – לא; להשיג דירה – כן.

משה זלמן פייגלין: אני אומר לך שאני חולק עליך בנקודה הזאת.

משה זלמן פייגלין: יש רעבים.

משה זלמן פייגלין: גם אני לא האמנתי.

משה זלמן פייגלין: אני לא באתי ממציאות של כפית זהב בפה, אבל ברוך השם היה לי כל מה שהייתי צריך.

משה זלמן פייגלין: לא האמנתי עד שהראו לי את זה.

משה זלמן פייגלין: יש ילדים רעבים היום במדינת ישראל.

משה זלמן פייגלין: יש.

משה זלמן פייגלין: ובאמת, אני לא בא ממקום פומפוזי שמחפש כותרת.

משה זלמן פייגלין: יש אנשים רעבים במדינת ישראל יותר מאשר בשנות ה-60 וה-70, והקושי להגיע לדיור.

משה זלמן פייגלין: וזה לא מסתדר, זה לא מסתדר.

משה זלמן פייגלין: ואני מבקש הסבר.

משה זלמן פייגלין: אולי אדוני יכול להסביר למה זה ככה, ואולי אדוני יכול להסביר איך התקציב מתמודד עם העניין הזה.

משה זלמן פייגלין: אני לא בא מהכיוון הסוציאליסטי, ממש לא.

משה זלמן פייגלין: אני בהחלט לא בא מהתפיסה "בוא ניתן"; זאת לא הנקודה.

משה זלמן פייגלין: אבל איך הגענו לנקודה הזאת ואיך אנחנו פותרים את הנקודה הזאת – לכך לא ראיתי תשובה.

משה זלמן פייגלין: אני רוצה בזמן שנותר לי להתייחס לארבע נקודות שבהן אין בשורה, ולדעתי הייתה צריכה להיות בשורה, כי שם נמצא הכסף הגדול.

משה זלמן פייגלין: אנחנו נצביע בעד תקציב קשה, תקציב שמקצץ באמת בקצבאות ילדים וכדומה, ואנחנו לא נקצץ במקומות שיש הרבה הרבה יותר.

משה זלמן פייגלין: בכסף הגדול אין, צר לי לקבוע, לא ראיתי אומץ לב בתקציב הזה ולא ראיתי בשורה בתקציב הזה.

משה זלמן פייגלין: חיפשתם ומצאתם, הלכתם לאיפה שקל.

משה זלמן פייגלין: ואני רוצה לגעת בארבע נקודות: בביטחון, בדיור, בתפיסה המדינית ובביטוח הלאומי.

משה זלמן פייגלין: בכל הנוגע לתקציב הביטחון, תקציב הביטחון הוא התקציב הגדול ביותר של מדינת ישראל, זה לא סוד, וגם הנסתר ביותר מכל התקציבים.

משה זלמן פייגלין: וכסף גדול וחסוי מזמין שחיתות.

משה זלמן פייגלין: זה חוק טבע, זה לא יכול להיות אחרת.

משה זלמן פייגלין: מה עושה התקציב שהבאתם?

משה זלמן פייגלין: הוא עושה בדיוק את ההפך ממה שהוא היה צריך לעשות במקום שבו, להערכתי, ישנו הבזבוז הגדול ביותר – הוא מבזבז עוד יותר בתקציב הביטחון.

משה זלמן פייגלין: למה אני מתכוון?

משה זלמן פייגלין: כמו שאמרתי, הבשורה הגדולה היא: בואו נדפוק את החרדים.

משה זלמן פייגלין: אני לא בא לייצג אותם, הם לא נמצאים פה.

משה זלמן פייגלין: מה שאני אומר עכשיו לא מועיל לי – –

משולם נהרי: אני פה.

משה זלמן פייגלין: – – לא מועיל לי לא אלקטורלית ולא שום דבר – – –

מיקי לוי: – – –

משה זלמן פייגלין: בסדר, ככה זה נתפס לצופה מן הצד, ובאמת לא רק לדתיים או משהו כזה.

משה זלמן פייגלין: אני שומע את זה בעוד מקומות.

מיקי לוי: אתה מוזמן אלי לכוס קפה – – –

משה זלמן פייגלין: בסדר.

משה זלמן פייגלין: הרעיון של השוויון בנטל, הרעיון שהביא אתכם, מפלגת יש עתיד, להצלחה המסחררת, הרעיונות שעליהן נישאה המפלגה ובגינן הגיע שר האוצר לתפקידו, הוא פשוט רעיון שהוא אולי נחמד אלקטורלית – והחרדים צריכים לשאול את עצמם למה המתקפות עליהם מועילות אלקטורלית – אבל הוא רעיון פשוט לא נכון.

משה זלמן פייגלין: צה"ל מעסיק היום, אדוני סגן השר, סדר גודל של מחצית ואולי אף יותר כוח-אדם – שומע?

מיקי לוי: אני מתנצל.

משה זלמן פייגלין: בסדר.

משה זלמן פייגלין: מחצית ואולי אף יותר מכוח האדם בצה"ל אינה – זו בעצם אבטלה סמויה.

משה זלמן פייגלין: זו בעצם אבטלה סמויה.

משה זלמן פייגלין: תראה, במלחמת ששת הימים היינו כאן – ואתה ותיק קרבות ומלחמות – במלחמת ששת הימים היינו כאן סדר גודל של 2.5 מיליון אזרחים.

משה זלמן פייגלין: יצאנו למלחמה נגד צבאות סדירים בזמנים שבהם המלחמה הייתה עדיין מלחמה בסגנון מלחמת העולם השנייה, פחות או יותר, על-פי אותם עקרונות, כלומר הרבה חי"ר, הרבה שריון, צבאות שלמים, חטיבות מול חטיבות, אוגדות מול אוגדות.

משה זלמן פייגלין: השירות הסדיר היה שנתיים וחצי, וחיילות לא שירתו שירות קרבי.

משה זלמן פייגלין: כלומר, היה לך הרבה יותר צורך עם הרבה פחות אנשים.

משה זלמן פייגלין: במלחמת יום כיפור כבר היינו בסדר גודל של 3.5 מיליון, ועדיין הגיוס היה הרבה יותר נמוך, כוח-האדם היה הרבה יותר נמוך, והצורך היה הרבה יותר גדול.

משה זלמן פייגלין: היום, עם סדר-גודל של 8 מיליון תושבים, חייבי גיוס יהודים בסדר גודל של 8 מיליון, אנחנו נמצאים מול צבא סדיר אחד שעדיין אפשר לקרוא לו צבא, זה הצבא המצרי, מעבר לסיני המפורזת.

משה זלמן פייגלין: גם הוא קיים, אגב, רק בגלל הסכמי השלום.

משה זלמן פייגלין: אחרת גם הוא לא היה קיים.

משה זלמן פייגלין: טכנולוגיות – צבא שמתבסס בעיקר על טכנולוגיות.

משה זלמן פייגלין: כלומר, טכנולוגיה מתקדמת, כלומר, צריך הרבה פחות כוח אדם.

משה זלמן פייגלין: גיוסים של שלוש שנים ולא של שנתיים וחצי, והבנות כן משרתות.

משה זלמן פייגלין: מה כל הנתונים האלה אומרים, אדוני, סגן השר?

משה זלמן פייגלין: הם אומרים בהכרח שצה"ל, בשל גיוס החובה, מעמיס על שכמו כמויות אדירות של חיילים שאין לו בהם צורך; אבטלה סמויה אדירה בצה"ל רק בגלל אתוס הביטחון, רק בגלל השוויון בנטל שאתם כל כך דורשים אותו.

משה זלמן פייגלין: ומה אתם מבקשים לעשות עכשיו?

משה זלמן פייגלין: אני מדבר עכשיו מההיבט התקציבי, אדוני סגן השר.

משה זלמן פייגלין: אתם מבקשים עכשיו להגביר אותו, ואתם מודיעים כאן בתקציב, כתבתם כאן בתקציב: הצעת תקציב ביטחון בנושאים הלא-מסווגים – אני קורא מתוך ספר התקציב – אומדן הפסד התוצר שנגרם למשק כתוצאה משירות החובה, שעמד בזמנו על שלוש שנים לגברים ושנה ותשעה חודשים לנשים, עמד באותן שנים על כ-1.7% מהתוצר במשק.

משה זלמן פייגלין: הולך רק על העניין הזה.

משה זלמן פייגלין: על-פי אומדן זה, על-פי הנחות אלו, אובדן זה מוערך ב-15.4 מיליארד שקל בשנת 2012.

משה זלמן פייגלין: כאן מדובר רק באובדן הכנסות, לא כמה עולה לנו להאכיל את החיילים הללו, שלא עושים הרבה, וכולנו מכירים את האבטלה הסמויה בצה"ל.

משה זלמן פייגלין: מכירים את זה היטב.

משה זלמן פייגלין: אנחנו לא מדברים על ההוצאה על החיילים.

משה זלמן פייגלין: על אובדן ההכנסות.

משה זלמן פייגלין: למעשה, אפשר להעריך שמדובר כאן בכ-30 מיליארד שקל בשנה שאנחנו זורקים לפח.

משה זלמן פייגלין: ומה אומר התקציב?

משה זלמן פייגלין: מה אומר תקציב הביטחון?

משה זלמן פייגלין: משאיר צ'ק פתוח.

משה זלמן פייגלין: שימו לב: הצעדים העתידיים צפויים להוביל לגידול בהוצאה ובתקציב המוקצה לטובת הנושא, וכן להגדלת סדר הכוחות של צה"ל.

משה זלמן פייגלין: רק כאן יש לכם, רבותי, בגלל הקונספציה השגויה הזאת, סדרי גודל גבוהים הרבה יותר ממה שתחסכו מפיותיהם של ילדים בתקציבים אחרים.

משה זלמן פייגלין: וכתוב כאן

משה זלמן פייגלין: בהמשך – – –

מיקי לוי: אבל לא הכול זה כסף.

משה זלמן פייגלין: מה?

מיקי לוי: אבל לא הכול כסף.

מיקי לוי: יש את כור ההיתוך, יש אחידות, יש ערכיות.

מיקי לוי: ולא הכול צבא, יש שירות אזרחי במקום.

מיקי לוי: אמרתי את זה אחרי שנגמר לך הזמן, כדי לא לקחת לך – – –

משה זלמן פייגלין: אני מודה לך, אדוני.

משה זלמן פייגלין: אני כל כך מסכים אתך שלא הכול כסף.

משה זלמן פייגלין: אבל שים לב מה אמרת עכשיו: אמרת שעל ערך ששנוי במחלוקת – הרי על הערך של תקציב ילדים והצורך להאכיל ילדים אף אחד מאתנו לא חולק, לא אנחנו, לא החרדים, לא הערבים, לא אף אחד.

משה זלמן פייגלין: על הערך הזה של השוויון בנטל, שעכשיו אמרת שהוא ערך, יש תפיסה שונה כיצד תופסים אותו.

מיקי לוי: אם היושב-ראש אישר – – –

משה זלמן פייגלין: שם שפכתם כסף בלי סוף, ופה קיצצתם.

מיקי לוי: – – – התובנות הן אחרי שירות, או אזרחי או צבאי, הן תובנות של השתלבות בשוק העבודה, ואז יהיו לך פחות קצבאות, יותר תשלום מסים, חברה יותר בריאה.

משה זלמן פייגלין: אני באמת אבוא אליך לכוס קפה ואני אראה לך את זה בצורה הרבה יותר מסודרת.

מיקי לוי: אתה מוזמן אלי.

משה זלמן פייגלין: אתה יודע, זו פעם ראשונה שיש לי רבע שעה שלמה לדבר, אז דיברתי כאוות נפשי והזמן חלף.

משה זלמן פייגלין: רק אומר לך ששלוש הנקודות הבאות: הדיור, התפיסה המדינית – וכאן רציתי לענות לדברים שאמר חיליק בר – והביטוח הלאומי, שרוב רובו הולך, בוא נאמר את האמת, לאוכלוסייה הערבית.

משה זלמן פייגלין: למעלה מ-50% מהביטוח הלאומי הולך לאוכלוסייה הערבית, והכנסות ממנה – אחוזים בודדים בלבד.

משה זלמן פייגלין: החרדים, כולנו נכנסים בהם.

משה זלמן פייגלין: באמת הגדולה, לאן הולך הכסף – אנחנו פוחדים לדבר.

משה זלמן פייגלין: התקציב הזה, כפי שאמרתי, אדוני סגן השר, מבחינתי הוא תקציב בעייתי מאוד.

משה זלמן פייגלין: חיפשתם את היהלום מתחת לפנס אבל הוא לא שם.

משה זלמן פייגלין: אני כנראה אצביע בעד.

משה זלמן פייגלין: עבור רוב הסעיפים בוודאי שאצביע בעד, מתוך אחריות – צר לי לומר, ממש לא בשמחה רבה.

משה זלמן פייגלין: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה, חבר הכנסת משה פייגלין.

חמד עמאר: חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס.

אורלי לוי אבקסיס: אדוני היושב-ראש, גברתי המזכירה, אדוני השר, כבוד סגן השר, חברי חברי הכנסת, אני רוצה לפתוח את הדברים ולהזכיר דיון שהיה כאן בערך לפני חודשיים, ליתר דיוק חודשיים ויומיים, ב-22 במאי 2013.

אורלי לוי אבקסיס: היו דיונים לגבי התקציב שעתיד היה להיות מוגש.

אורלי לוי אבקסיס: אז באמת את המסמכים עצמם לא ממש ראינו, את הגזירות לא ממש ראינו, אבל היו דיבורים באוויר.

אורלי לוי אבקסיס: היו גם כל מיני טיוטות שיצאו בדרך כזאת או אחרת ממשרד האוצר, חלקן עם גיבוי, חלקן בלי, חלקן הגיעו מכל מיני ארגונים חברתיים כאלה ואחרים, אבל הן הכינו אותנו לקראת מה שהולך להיות.

אורלי לוי אבקסיס: כשהסתכלנו על הגזירות האלו, אני חייבת לומר, חשכו עיני.

אורלי לוי אבקסיס: היה כאן דיון, ובתורי לומר את דברי, נשאתי כאן באמת תקווה ובקשה.

אורלי לוי אבקסיס: פירטתי מה הן אותן גזירות שמתעתדות להגיע לתוך התקציב עשויות לעשות, ואיך הן ישפיעו על אוכלוסיות כאלה ואחרות, בעיקר אוכלוסיות רווחה, אוכלוסיות מוחלשות.

אורלי לוי אבקסיס: יצאתי בקריאה אמיתית לחברי הכנסת מהקואליציה ומהאופוזיציה לא לתת יד לזה, כי גם ככה המצב הוא חמור, גם כך המצב הוא קשה.

אורלי לוי אבקסיס: אז נכון, אנחנו נמצאים בגירעון תקציבי שצריך לסגור אותו, וברור היה לכולנו שהדרך לעשות את זה היא אף פעם לא נעימה.

אורלי לוי אבקסיס: אבל חשתי שיש חלופות אחרות; חשתי שחלק מהגזירות הן לא הכרחיות; חשתי שבאמת במחשבה יצירתית, במחשבה אחראית, במחשבה של שיתוף פעולה, של תפקידנו, של ביצוע תפקידנו הלכה למעשה לייצג את הציבור, אנחנו צריכים להשמיע את קולנו.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו צריכים להביא את הקולות של האוכלוסיות הללו, שלצערי הרב אין להן כסף לא ללוביסטים, ולא למי שיעשה איזשהו קמפיין, ואפילו אין להם חברים אוצר שיגנו על הזכויות שלהם.

אורלי לוי אבקסיס: ואני חטפתי פה קיתונות וכמעט התקפה אישית, שהייתה זרה לי, כי זאת לא הייתה הפעם הראשונה שדיברתי בכנסת ברוח הדברים הללו.

אורלי לוי אבקסיס: ואני חייבת להגיד שגם בתקציבים – ואין לי יותר מדי ברזומה שלי.

אורלי לוי אבקסיס: אבל בכנסת הקודמת זה היה הלך הרוח, ואנחנו שיתפנו פעולה.

אורלי לוי אבקסיס: זה לא היה כל כך מזמן.

אורלי לוי אבקסיס: יריב לוין חברי, יושב-ראש הקואליציה, מכיר את השיטות של שיתוף הפעולה, ומכיר את זה שיש לשיתוף הפעולה הזה גם תוצאה.

אורלי לוי אבקסיס: הרי גם פקידי האוצר, כשהם מכינים את התקציב הם לוקחים בחשבון שחלק מהדברים ירדו.

אורלי לוי אבקסיס: הם עושים מין ניסוי כלים.

אורלי לוי אבקסיס: בהתחלה מפזרים כל מיני שמועות; רואים מה יכול לעבור ומה לא, מה יעשה רעש.

אורלי לוי אבקסיס: תפקידנו לדאוג לכך – תפקידנו, חברי הכנסת.

אורלי לוי אבקסיס: שוב אני חוזרת: חמור הוא תפקידו של חבר הכנסת בקואליציה, בעיקר בימים של תקציב.

אורלי לוי אבקסיס: מצד אחד יש לו את המסגרת שבה הוא חייב לפעול, יש לו את גבולות הגזרה, יש לו את האחריות באמת מה קורה הלאה ואיזה התחייבויות אנחנו משאירים לשנים הבאות, לא להגדיל את הגירעונות, לשמור על מצב האשראי של המדינה, לדאוג לכך שיהיה כיסוי גם להתחייבויות, אבל גם איך אנחנו נראים בחוץ.

אורלי לוי אבקסיס: בתוך הגבולות הללו אנחנו צריכים למצוא את האיזונים.

אורלי לוי אבקסיס: זה לא קל, זה לא פשוט.

אורלי לוי אבקסיס: הרבה פעמים אמרתי: מעניין איך זה לשבת באופוזיציה, כי מצפונית קל לך, אתה יכול לדבר באופן חופשי.

אורלי לוי אבקסיס: אבל שלא יחשבו אנשים שיש לי משאלת לב לעבור לאופוזיציה.

אורלי לוי אבקסיס: אז אולי מצפונית יהיה לי הרבה יותר קל, אני מודה, יהיה לי הרבה יותר קל.

אורלי לוי אבקסיס: אבל באופוזיציה כנראה היכולת שלי להשפיע ולשנות תהיה הרבה יותר קטנה, תהיה כמעט אפסית.

אורלי לוי אבקסיס: תפקיד האופוזיציה זה לתקוף את הממשלה, את הקואליציה.

אורלי לוי אבקסיס: תפקיד האופוזיציה זה להגיד מה לא בסדר, ובזה היא מחויבת.

אורלי לוי אבקסיס: אבל לפעמים זה לא עוזר רק לתקוף.

אורלי לוי אבקסיס: בעיקר אם אתה באופוזיציה – זה נחתך ככה, חובה עליך לומר את הדברים, והאמת היא שזה די ברור שאתה לא תקבל עליהם פרס מהקואליציה.

אורלי לוי אבקסיס: הקואליציה, ככל שהיא תוכל, תעביר את מה שהיא רוצה, על אפה ועל חמתה של האופוזיציה.

אורלי לוי אבקסיס: לכן תפקידנו כחברי קואליציה הוא קשה, אבל הוא גם יכול לשאת הישגים, הישגים שכולנו נוכל ליהנות מהם, והם יביאו לחברה צודקת יותר.

אורלי לוי אבקסיס: אני לא אשכח שבאותו היום, ב-22 במאי 2013, כאשר אמרתי שחובה עלינו לפעול, הן מהממשלה, הן מכיסאות הקואליציה והן בוועדות ובעיקר בוועדות, כדי לראות מה אנחנו יכולים לשנות, אמרו לי: הרי בכל מקרה תצביעי עם התקציב, אז חבל.

אורלי לוי אבקסיס: הגדיל ואמר סגן שר האוצר: אז תהיי בשקט ותצביעי נגד – שזה באמת משהו חדש.

קריאה: – – –

אורלי לוי אבקסיס: שנייה.

אורלי לוי אבקסיס: אני לא מאשימה אף אחד, אני באה לנסות ולהוכיח פה טענה מסוימת ולהסביר אותה.

אורלי לוי אבקסיס: אם היינו לוקחים את התפקיד שהכתיבו לנו, או ניסו להכתיב לנו – מי שבא והיה אמור להציג את התקציב – והיינו לוקחים את זה באמת בצורה שהתבקשנו, כמין תורה מסיני, זה ראה וקדש, היינו מגיעים לקטסטרופות איומות, קטסטרופות שאני אומר לכם שמצפונית – מעבר למצפונית – אני לא יודעת אם הייתי יכולה, גם מספסלי הקואליציה, לעשות את תפקידי.

אורלי לוי אבקסיס: ואני רוצה לומר כמה דברים ולשים אותם על השולחן, כמו שפירטתי קודם, באותו נאום ב-22 במאי 2013.

אורלי לוי אבקסיס: מי שראה בכל חברי הקואליציה משווקי התקציב באשר הוא, יחצנים של תקציב האוצר, כולל הגזירות הנוראיות שהיו בפנים, עשה טעות מרה.

אורלי לוי אבקסיס: אני מאמינה ואני יודעת שהוא קיבל איזה שיעור.

אורלי לוי אבקסיס: אני מקווה מאוד שהשיעור הזה ילך אתו הלאה.

אורלי לוי אבקסיס: אני מקווה מאוד שהוא יבין את תפקידנו בכוח ואת הלויאליות שלנו, מעבר ללויאליות לקואליציה – זה אותה חובה לציבור הבוחרים, לציבור שאפשר היה להפחית ממנו את הנטל.

אורלי לוי אבקסיס: ואפשר להגיד שבחלק מהדברים הצלחנו.

אורלי לוי אבקסיס: האם דעתי נוחה היום מהתקציב?

אורלי לוי אבקסיס: אני לא אפתיע אף אחד: לא.

אורלי לוי אבקסיס: אפשר היה ואולי יכולנו להביא משהו יותר טוב בתוך המסגרת התקציבית.

אורלי לוי אבקסיס: היו הרבה גזירות, ואתה היית צריך לכוון ולסמן מטרות.

אורלי לוי אבקסיס: מי כמוך יודע.

אורלי לוי אבקסיס: ישבנו בישיבה אצלנו בסיעה מול היושב-ראש וסימנו מטרות, על מה אנחנו נאבקים, ואני חייבת להגיד תודה גם לישראל ביתנו שאישרה לנו את המטרות.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אתה הסתכלת ברשימה, והיא לא הייתה קצרה, היא לא הייתה קטנה, והיית צריך להחליט מה ראוי יותר למאבק.

אורלי לוי אבקסיס: בחלק מהמקרים זה לא מה ראוי יותר; בחלק מהמקרים פשוט נאלצנו להתגמש, מתוך הבנה שיש מאבקים שהם כבר אבודים.

אורלי לוי אבקסיס: כאשר אני דיברתי עם פרופסור מור-יוסף על העניין של קצבאות ילדים, הוא אמר לי: אבוד, תילחמו על עקרות-הבית.

אורלי לוי אבקסיס: נלחמנו על עקרות-הבית וסימנו את זה ביחד עם איווט שזה נושא בל יעבור.

אורלי לוי אבקסיס: על נושא משפרי הדיור – האבסורד הזה שמי שבאמת מנסה אפילו לעבור לדירה קטנה יותר, ואני לא אאריך פה.

אורלי לוי אבקסיס: אבל בגלל הגזירות החדשות העניין שפחות כספים ייכנסו לכלכלת הבית והוא ייאלץ לשלם מס של 3.5% מהשקל הראשון גם אם הוא עובר לבית – לא רק אם הוא מגדיל אותו בעוד חדר כי יש לו כבר כמה ילדים והוא כבר לא זוג צעיר לבד – הוא ייאלץ לשלם.

אורלי לוי אבקסיס: אז אני שמחה מאוד שזה ירד, כמו עניין עקרות-הבית וכמו חלק מההישגים שהשגנו.

אורלי לוי אבקסיס: אם לא היינו עושים את זה, היינו נשארים עם תקציב בעייתי, עם תקציב פוגעני הרבה יותר, גרוע מכך – היינו נשארים עם תדמית של מי שאפילו איבד לא רק את הרגש והחמלה וכו', כאשר הציבור בבית מסתכל עלינו, רוצה לדעת שאנחנו לפחות מבינים, לא יודעת אם מזדהים, אבל חשים אמפתיה לסבל, לקושי של החלש; זה לא רק החלש, זה גם מעמד הביניים.

אורלי לוי אבקסיס: אני שמחה שבחלק מהמאבקים הצלחנו לשנות.

אורלי לוי אבקסיס: זה קרה בוועדות, אבל זה קרה אפילו עוד טרם הדיונים הענייניים.

אורלי לוי אבקסיס: בגלל הלחץ של חברי כנסת, באופוזיציה כמובן אבל כמובן גם בקואליציה, ולראיה – גם יושב-ראש הכנסת, הצליחו להחריג ולפצל כל מיני חוקים שמן הראוי לדון בהם לעומק כדי להעביר – – –

אברהם מיכאלי: אורלי, חוץ מהחרדים – – –

אורלי לוי אבקסיס: – – – כדי להעביר אותם צריך לדון בהם עניינית ולרדת לסעיף-סעיף, ולא באיזה חקיקה מהירה, חקיקת בזק, כמו ויסקונסין למשל, שפיצלנו מחוק ההסדרים, כמו דברים נוספים.

אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה לתת פה דוגמה אחת – – –

מיקי לוי: זה לא השם.

אורלי לוי אבקסיס: סליחה?

אורלי לוי אבקסיס: זה לא השם, כן.

אורלי לוי אבקסיס: אתה יודע, פעם זה היה "אורות לתעסוקה", כשראו שוויסקונסין, יש לזה תדמית רעה.

אורלי לוי אבקסיס: אחר כך החליפו את זה, עכשיו מה זה?

אורלי לוי אבקסיס: "מרווחה לעבודה", זה השם האחרון, או שעד שזה יגיע לוועדה יהיה לזה עוד שם?

אורלי לוי אבקסיס: הפסקתי לעקוב, אבל אם אתה אומר, זה הולך כמו ברווז, זה מגעגע כמו ברווז וזה נראה ברווז – זה ברווז, זה ויסקונסין.

אורלי לוי אבקסיס: היא ידועה בכינוייה ויסקונסין.

אורלי לוי אבקסיס: תרצה, נקרא לזה בשם אחר, אבל זה כדי שאנשים יבינו.

אורלי לוי אבקסיס: אז באמת הייתה כאן אחריות של חברים בקואליציה ושל יושב-ראש הכנסת לפצל.

אורלי לוי אבקסיס: פיצלנו דברים נוספים.

מיקי לוי: זה בסדר.

אורלי לוי אבקסיס: ואז הגיעו כמה נקודות שאם לא היינו נאבקים ועושים את הרעש לגביהן, יכול להיות שהיינו מוצאים אותן בתוך התקציב.

מיקי לוי: גם זה בסדר.

אורלי לוי אבקסיס: דיברתי על בריאות, על כל המנגנון של מערכת הבריאות הציבורית, שגם ככה היא במשבר, והרעיון שהיה, להטיל היטל על ביקור רופא, היטל חבישה וגבס – אתם יודעים, זה היה ברעיון הראשוני של התקציב, אדוני.

אורלי לוי אבקסיס: השגתם את זה כהישג של שרת הבריאות, ואני מודה לכם על כך.

אורלי לוי אבקסיס: לכן, עוד בטרם הגיעה ההצעה לטיוטה הסופית הרעיון ירד מסדר-היום בגלל הרעש שעשו גם חברי הכנסת וגם יושב-ראש ועדת העבודה והרווחה.

אורלי לוי אבקסיס: ובכלל אני חושבת שיכול להיות שזאת הייתה רק עז.

אורלי לוי אבקסיס: גם באוצר יודעים שאם רוצים להעביר משהו, מראש צריך לעשות משהו שאפשר יהיה לסחור בו, אז הכניסו עזים.

אורלי לוי אבקסיס: אם היינו לוקחים בעיקר את ההמלצה של ראה וקדש ותשווק, אז מה שהיה קורה, שכל אותו עדר של עזים היה נכנס.

אורלי לוי אבקסיס: אני לא יודעת אם זה עזים, אבל אם מישהו אומר שנכנסו עזים, יכול להיות שכולן היו נשארות בפנים והיינו בקטסטרופה אחת גדולה.

אורלי לוי אבקסיס: אבל תמיד כשאתה עושה אתה שוכח איזה טלה, ואני מפחדת לחשוב שאולי היו גם בתוך הגזירות הללו דברים שאפילו לא שמנו לבנו אליהם, כי לא את הכול אנחנו יכולים להשיג.

אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה להגיד כמה דברים, ואני מודה פה גם לאוצר שהסכים והבין ששיתוף הפעולה וההגינות מחייבים לחשוב יותר לעומק, לשמוע את הדברים, ובחלק מהמקרים מצאו חלופות.

אורלי לוי אבקסיס: אני אתן לכם דוגמה קטנה.

אורלי לוי אבקסיס: כל הנושא של גמלת סיעוד בעין או בכסף פוצל כדי לדון בו באופן מעמיק וענייני בוועדת העבודה והרווחה, וזה הישג גדול, בעיקר כשהוא נוגע לאוכלוסייה הנזקקת הקשישה במדינת ישראל.

אורלי לוי אבקסיס: מיסוי פנסיוני – דיברנו על זה, יריב לוין, כמה דיברנו, והצלחנו להוריד את זה מסדר-היום; משפרי הדיור או משני הדיור – ירד.

אורלי לוי אבקסיס: עקרות-הבית, ביטוח לאומי – ירד, לפחות לעת עתה, עד שיהיה דיון מעמיק.

אורלי לוי אבקסיס: יכול להיות שבאיזשהו אופן, בקונסטלציה כזאת או אחרת, ראוי לשקול מה אפשר לעשות בעניין הביטוח הלאומי כדי שהן תקבלנה יותר כשתגענה לגיל הפנסיה.

אורלי לוי אבקסיס: אני לא יודעת, זה משהו שראוי לעשות אותו לעומק.

אורלי לוי אבקסיס: מס על עקרות-הבית, ביטוח בריאות, ירד, ותודה לאל שירד.

אורלי לוי אבקסיס: זה היה קצת חוצפה לבוא לעקרות-הבית שלא מרוויחות כלום, עובדות נורא קשה, וגם לקחת מהן מסים, כאשר אנחנו יודעים שלמעלה מ-50% ממשקי הבית של עקרות-הבית הם מתחת לקו העוני, 64% מאותם ילדים נמצאים מתחת לקו העוני, ולכן זה היה חשוב ביותר.

אורלי לוי אבקסיס: אני אמשיך ואגיד עוד כמה הישגים שהיו לנו דווקא בגלל שנלחמנו.

אורלי לוי אבקסיס: ככה, הסכם בין רשויות מקומיות – את זה אני חייבת להגיד.

אורלי לוי אבקסיס: ההסכם הזה הוא הסכם של האוצר, ואנחנו מברכים עליו.

אורלי לוי אבקסיס: דנו בו לא מעט, גם בוועדת העבודה והרווחה בהמשך, שרשויות חזקות יישאו בנטל ויעזרו לרשויות החלשות.

אורלי לוי אבקסיס: אני חושבת שזה משהו שראוי היה שיקרה עוד לפני התקציב הזה.

אורלי לוי אבקסיס: זה באמת סוג של סולידריות, דווקא בגלל שלרשויות החלשות אין מרכזי תעשייה גדולים ויכולת לגבות ארנונה ומסים שיאפשרו להם לספק אפילו את הדברים האלמנטריים, הבסיסיים ביותר.

אורלי לוי אבקסיס: מס רכישה על דירה יחידה – הצלחנו במאבק של האופוזיציה והקואליציה להמשיך את רף הפטור הקיים היום עד לשווי דירה של 1.470 מיליון, בניגוד לכוונת האוצר להוריד אותו לכ-1.2 מיליון.

אורלי לוי אבקסיס: מסים – מיצוי כושר השתכרות כתנאי להנחה בארנונה, פוצל/בוטל.

אורלי לוי אבקסיס: בכל אופן, זה לא בתקציב הזה.

אורלי לוי אבקסיס: זה גם סוג של הישג.

אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה להגיד עוד משהו.

אורלי לוי אבקסיס: הנושא של 1.5% מס – – –

חמד עמאר: נא לסיים.

אורלי לוי אבקסיס: כן, אני כבר מסיימת.

אורלי לוי אבקסיס: עד שסוף-סוף אני יכולה להגיד שיש משהו שהוא בסדר, או על היעדרו מהתקציב, שאולי קצת משקיט את המצפון ואומר: עשינו משהו.

אורלי לוי אבקסיס: אבל באמת אני חייבת לסיום להגיד עוד דבר: יש עניין האקדמאים ונקודות זכות, הוראת שעה וכדומה, שגם זה הישג, אבל אם מישהו חושב שבתקציב הזה נאמרו כל הדברים, עם כל האחריות של לעמוד במסגרת, ושכל המאבקים נגמרו, אז אני אומרת לכם: לא.

אורלי לוי אבקסיס: אני חוזרת על הדברים, ואמר את הדברים קודם חברי יריב לוין.

אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה לשים על סדר-היום משהו שכבר יצאנו למאבק עליו – עוד לא סיימנו את התקציב: חוק הדיור הציבורי.

אורלי לוי אבקסיס: הכוונה של האוצר זה שנים לחסל את הדיור הציבורי במדינת ישראל, להיפטר מכל המלאי, להפוך את הנושא לעזרה בשכר דירה, משהו שהוא לא ישים לגבי האוכלוסייה הקשה הזאת – וזו רשת הביטחון האחרונה של האוכלוסיות החלשות ביותר – ועוד עם החרפת הקריטריונים – הרי אם זה לא יהיה, הן יהיו תחת כיפת השמים.

אורלי לוי אבקסיס: תארו לכם ילד מסכן שאין לו אפילו חדר, לא לדבר על חדר – קורת גג מעל הראש, מים זורמים.

אורלי לוי אבקסיס: איזה מין אזרח הוא יהיה?

אורלי לוי אבקסיס: איזה מין חייל בצה"ל הוא יהיה, אם בכלל?

אורלי לוי אבקסיס: הרעיון לתת עזרה בשכר דירה בשוק החופשי הוא בעייתי מכמה כיוונים – ובזה אני אסיים.

אורלי לוי אבקסיס: 1.

אורלי לוי אבקסיס: אם מישהו הלך היום לשכור דירה בשוק החופשי – ותאמין לי, אני שוכרת – הוא זקוק לערבונות, הוא זקוק לביטחונות, הוא זקוק לכסף מסוים שיהיה בצד או למישהו שיערוב עליו.

אורלי לוי אבקסיס: זו לא האוכלוסייה הזאת; זו אוכלוסייה שברובה נתמכת קצבאות, זו אוכלוסייה שחיה על קצבה, פחות או יותר.

אורלי לוי אבקסיס: זו אוכלוסייה קשה, הבנק לא ייתן להם.

אורלי לוי אבקסיס: ועדיין תולים את העזרה בהצגת חוזה שכירות, וכדי להציג חוזה שכירות אתה צריך ביטחונות; כדי לשלם את חוזה השכירות אתה צריך את הכסף.

אורלי לוי אבקסיס: אז מה קודם למה, הביצה או התרנגולת?

אורלי לוי אבקסיס: וברגע שהשוכרים והמשכירים יודעים שבשוק מסתובב כסף, אוטומטית הם מעלים את שכר הדירה, והשבוע כבר ראינו כמה מקרים, וגם הגיעו לפתחי, למשל של משפחה שגרה ונהנתה, וברגע שידעו שיש עזרה בשכר דירה העלו אוטומטית בעוד 1,000 שקל את שכר הדירה של אותה משפחה שמקבלת סיוע.

אורלי לוי אבקסיס: אומרים 3,000 – זה עד 3,000, בואו לא נהיה קטנוניים, אבל כמה משוכות ביורוקרטיות הם צריכים לעבור בדרך.

אורלי לוי אבקסיס: ואם לא נשכיל – וזה משהו שישראל ביתנו עמדה עליו, ולכן גם האוצר בינתיים משך את הנושא הזה, עד שיגיעו בדין ודברים – אם לא נקיים את החוק, נקיים דווקא את התיקון שאומר שהכסף שייכנס ממכירה של הדיור הציבור ילך למלאי נוסף – אסור לתת לחוק הזה לעבור.

אורלי לוי אבקסיס: זה לא מאבק רק של ישראל ביתנו.

אורלי לוי אבקסיס: זה צריך להיות מאבק של כל מי שאכפת לו מהאוכלוסייה החלשה ביותר.

אורלי לוי אבקסיס: אז בתקציב אולי אין ברירה, כי זה המצב, כי אנחנו בגירעון, כי צריך לעשות.

אורלי לוי אבקסיס: אם אנחנו מבטלים גזירה אחת אנחנו ניתן גזירה אחרת.

אורלי לוי אבקסיס: פה יש מצב שאפשר לתקן.

אורלי לוי אבקסיס: מדינת ישראל, כשרוצה להיפטר ממשהו – וזה בדרך כלל בענייני רווחה – היא מייבשת את אותו נותן שירות.

אורלי לוי אבקסיס: ואני לא מאשימה את מי שעומד היום במשרדים, לא באוצר ולא בשיכון.

אורלי לוי אבקסיס: זו מנטליות של שנים, של ממשלות ישראל, לייבש שירות, כמו שהיה עם שירות התעסוקה – ואז להציע את ויסקונסין; לייבש שירות מסוים כמו אחיות בית-ספר ואז להגיד: אנחנו לא יודעים לעשות את זה, בואו נוציא את זה להפרטה.

אורלי לוי אבקסיס: זה מה שהולך לקרות בדיור הציבורי.

אורלי לוי אבקסיס: היו 2.7 מיליארד שנכנסו מהמכירה של המלאי של הדיור הציבורי.

אורלי לוי אבקסיס: היו צריכים ליצור מלאי נוסף – לא עשו את זה.

אורלי לוי אבקסיס: במקום שישלמו את הדין על כך, רוצים להפוך את זה לכלל.

אורלי לוי אבקסיס: ופה אנחנו נילחם.

אורלי לוי אבקסיס: ופה אני מבקשת, אדוני השר, אתה יודע כמה זה חשוב: תעזור לנו להילחם בזה בממשלה.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה.

מיקי לוי: – – –

חמד עמאר: תודה, חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס.

חמד עמאר: אחרון הדוברים – –

מיקי לוי: – – – זה ה-3,000 – – – פתרון בשבילך.

חמד עמאר: – – חבר הכנסת משולם נהרי.

מיקי לוי: אז לבוא ולהגיד – אל תיפלי ממה שאני אומר.

אורלי לוי אבקסיס: מה?

מיקי לוי: אני אומר שאין שום כוונה למכור את הדירות.

מיקי לוי: נהפוך הוא.

אורלי לוי אבקסיס: – – –

מיקי לוי: – – –

אורלי לוי אבקסיס: – – –

חמד עמאר: אחרון – – –

מיקי לוי: אין כוונה למכור את הדירות.

אורלי לוי אבקסיס: – – – ניסיתם להפיל את החוק.

מיקי לוי: אין כוונה למכור את הדירות.

אורלי לוי אבקסיס: מיקי, מיקי – – –

קריאה: תן לו את הזמן.

מיקי לוי: ואת ה-3,000 – – – למי שאין פתרון – – –

חמד עמאר: שיגיע.

אורלי לוי אבקסיס: זו תקופת הביניים – – –

מיקי לוי: – – – אני לא יודע – – –

משולם נהרי: – – –

חמד עמאר: כולם מוגבלים.

משולם נהרי: לא, בדרך כלל האחרון – –

אורלי לוי אבקסיס: לא, דרך אגב – – –

עמיר פרץ: – – –

משולם נהרי: – – לא מפסיקים – – –

עמיר פרץ: שישחררו אותנו – – –

מיקי לוי: תאמיני לי – – – חצי מיליארד – זה הרבה כסף.

משולם נהרי: לא מפסיקים אותו.

אורלי לוי אבקסיס: נשב ביחד במחלקת המחקר של הכנסת ואני אראה לך את זה.

מיקי לוי: – – –

משולם נהרי: אדוני היושב-ראש, ידידי השר, ידידי חברי הכנסת, מונחות לפנינו לדיון הצעת חוק התקציב והצעת חוק ההסדרים לשנים 2013–2014.

משולם נהרי: בחוברת של חוק ההסדרים – ואני אתמקד בחוק ההסדרים – הדבר הראשון זה מטרת החוק, ושם נאמר כך: "חוק זה בא לתקן חוקים שונים ולקבוע הוראות נוספות במטרה להביא להסדרת המצב הפיסקלי במשק הישראלי ולחיזוק הצמיחה הכלכלית, תוך שינוי סדרי העדיפויות הלאומיים, צמצום פערים, הגדלת רמת התעסוקה ורמת הפריון במשק, הגברת התחרות והפחתת יוקר המחיה, ייעול המגזר הציבורי והעמקת גביית המסים, ובמטרה לעמוד בתקרת הגירעון ובמגבלת ההוצאה הממשלתית בכל אחת מהשנים 2013 ו-2014, והכול בהתאם ליעדי התקציב והמדיניות הכלכלית לשנות התקציב האמורות".

משולם נהרי: זוהי הפתיחה, זוהי המטרה.

משולם נהרי: ואכן, חוק ההסדרים אמור לכלול חוקים שיש להם עלות תקציבית, שהרי זה עניינו של חוק ההסדרים, במיוחד כשאנחנו מדברים על גירעון גדול, על חור גדול בתקציב, בור גדול.

משולם נהרי: והנה, חוק ההסדרים – החוק הראשון שהוא מביא, ראה זה פלא, זה חוק שאין לו שום קשר לתקציב.

משולם נהרי: אין לו עלות תקציבית.

משולם נהרי: כל עניינו של החוק הוא הנושא של השתתפות רשות מקומית בתקציבי מוסדות חינוך מוכרים לא רשמיים, מה שמכונה בלשון העם חוק נהרי.

משולם נהרי: בזה פותח חוק ההסדרים.

משולם נהרי: מה המשמעות של ההשתתפות הזאת?

משולם נהרי: השתתפות הרשות המקומית במוסדות חינוך נעשית באמצעות המשאבים המגיעים אליהן מהתושבים, קרי, מתשלומי ארנונה, מסים וכדומה, תשלומים המשולמים באופן שווה על-ידי כלל התושבים, ועל כן אין היגיון או צדק בהפליית ילדי בתי-הספר המוכרים שאינם רשמיים לעומת ילדי בתי-הספר הרשמיים.

משולם נהרי: פניתי ליועץ המשפטי של הכנסת והפניתי את תשומת לבו לכך שהסעיף הנ"ל אין מקומו בחוק ההסדרים.

משולם נהרי: תשובתו הייתה: אכן כך, אך עמדתם הנחרצת ועמידתם העיקשת של שר האוצר ושר החינוך יחד לא הותירה לנו ברירה.

משולם נהרי: העמידו את כל חוק ההסדרים על החוקים האלה.

משולם נהרי: שומו שמים.

משולם נהרי: ראינו זאת גם בוועדת החינוך.

משולם נהרי: כאשר ועדת החינוך רצתה לפצל ולקיים דיון מעמיק, כיוון שמדובר בילדי ישראל, ילדים של כולם, מכל המגזרים: דתיים ולא דתיים, יהודים ולא יהודים, חרדים ולא חרדים; כולם בלי יוצא מן הכלל.

משולם נהרי: 200,000 תלמידים כאלה.

משולם נהרי: בואו נקיים דיון מעמיק אם אכן יש מקום לדבר כזה – למרות שאני חושב שאין, אבל בואו נקיים דיון מעמיק.

משולם נהרי: גם אז, מעל דיוני הוועדה ריחפו שר האוצר ושר החינוך, למרות שרוב רובם של חברי הוועדה, גם מיש עתיד, אמרו לי: לא נוח לנו עם זה, אבל גזירה היא ואין לבטלה.

משולם נהרי: כאילו גזירה משמים, להבדיל.

אברהם מיכאלי: זו הייתה גזירה מלפיד.

משולם נהרי: אני פונה לראש הממשלה: אדוני ראש הממשלה, הממשלה בראשותך עומדת היום לבטל כבדרך אגב סעיף בחוק חינוך ממלכתי, התשי"ג–1953, ובכך היא מובילה עשרות בתי-ספר ומאות אלפי ילדים להתמודדות אכזרית של חוסר בצרכים הבסיסיים ביותר, כגון שירותי ניקיון ומזכירות, חימום וקירור, ועוד שורה של שירותים הניתנים היום לכלל הילדים במוסדות החינוך באופן שווה, בזכות ולא בחסד.

משולם נהרי: חוק זה נחקק בימי קודמך לתפקיד, ראש הממשלה לשעבר מר אהוד אולמרט, שהיה גם ראש עיר בעברו, ראש עיריית ירושלים, והוא הבין שגם אם יש חילוקי דעות, אסור שהילדים ישלמו את המחיר.

משולם נהרי: הוא נלחם, פשוטו כמשמעו, להעביר את החוק שהעניק מידה מסוימת של שוויון לילדי ישראל הלומדים במערכת החינוך המוכר שאינו רשמי בתקציבי החינוך של הרשויות המקומיות.

משולם נהרי: גם למר אולמרט היו מספיק סיבות שלא לחוקק את החוק הזה.

משולם נהרי: גם עליו הופעלו לחצים, חלקם בלתי מתונים, ואני עד לכך.

משולם נהרי: אני זוכר את הספר השלם שהביאו לו של כביכול התנגדויות.

משולם נהרי: אני זוכר את הפורום של 15 ראשי רשויות שאמרו: אסון יהיה, הכול יקרוס.

משולם נהרי: זה שהתלמידים יקרסו זה משני, אבל הנוחות שלהם תקרוס.

משולם נהרי: והוא עמד איתן, כצור איתן.

משולם נהרי: הוא אמר לי: לא אתה מגיש, אני מגיש.

משולם נהרי: אני חושב שזה מה שצריך להיות.

משולם נהרי: לא רק כראש ממשלה עם אחריות לאומית, אלא כראש, כמו ראש רשות שיש לו אחריות וחובה לתת לתושבים שלו שירותים באופן שוויוני, כי כולם משלמים.

משולם נהרי: אבל דבר אחד היה לו, לקודמך, אדוני ראש הממשלה, בתפקיד: אומץ.

משולם נהרי: אומץ של מנהיג להבין מה המעשה הנכון לעשות ולעבור לעשייתו בכל האמצעים הנדרשים.

משולם נהרי: אומץ זה הדבר שהכי חסר לממשלה הנוכחית, שהולכת שבי אחר מפלגה בלי עבר ובלי עתיד.

משולם נהרי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, לא לחינם נחקק הסעיף הזה דווקא בחוק החינוך הממלכתי.

משולם נהרי: כי לא מדובר פה על מדיניות חינוכית טהורה, לא מדובר פה לא על מבחני מיצ"ב ולא על בגרות, לא על ליבה ולא על אף אחת מהססמאות הנבובות שהממשלה הנוכחית אוהבת לנגח בהן את מערכת החינוך החרדית.

משולם נהרי: פה מדובר על הצרכים המינימליים ביותר שמוסדות השלטון צריכים להעניק לילדים שבתחום אחריותם.

משולם נהרי: פה מדובר על שירותים בסיסיים ביותר, כמו חשמל, מים, ניקיון, נייר טואלט וכיוצא בזה.

משולם נהרי: לא מדובר מתקציב המדינה, אלא מכספי משלם הארנונה והמסים העירוניים שכל תושבי הרשות משלמים באופן שווה.

משולם נהרי: אבל איך אפשר היום בכלל לדבר על ממלכתיות בכל הקשור לממשלה הזאת?

משולם נהרי: מי היא בכלל אותה ממלכה השולטת היום במדינת ישראל?

משולם נהרי: אדוני ראש הממשלה, היום הזה, בהצבעה הזאת, בביטול הסעיף הזה, תוכיח לעם ישראל שאין מלך בישראל, בבחינת איש הישר בעיניו יעשה.

משולם נהרי: ואתם, חברי הממשלה, אומנם בילדים עסקינן, אבל היום כבר לא תוכלו לשחק במחבואים כשתאמרו שאתם ממש לא אחראים לחוק הזה.

משולם נהרי: גם לא תוכלו להשתעשע בתופסת, כי כולכם תיתפסו על הדבר הזה.

משולם נהרי: אלה מתוככם שחשבו: העיקר שניכנס לממשלה והכול יסתדר אחר כך, כבר לא יוכלו לשחק בנדמה לי, כי היום כולכם תהיו אשמים.

משולם נהרי: האחריות המיניסטריאלית והצדק הטבעי יקשרו לראשכם היום אות קלון על ביטול החוק הפשוט, הצודק והמוסרי הזה.

משולם נהרי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, לצערי, בישראל של 2013 עדיין יש ילדים ששווים יותר ויש ילדים ששווים פחות; יש ילדים שמסמלים עבור הממשלה הזאת את העתיד ויש ילדים שמסמלים עבורה את העבר; יש ילדים שמדליקים עבורה אור גדול ויש ילדים שהיא רואה בהם חושך ועלטה; יש ילדים שהם בשבילה בוקר וזריחה ויש כאלה שהיא עמלה להסתיר אותם מעין רואה; יש ילדים שהם פשוט ילדים, ויש ילדים שהם כלי משחק להשליט דעות על ציבורים שלמים; יש ילדים שמסתובבים היום עם חיוך של החופש הגדול, ויש ילדים שמסתובבים היום עם חושך גדול; יש ילדים שהלפיד מאיר להם באור מחמם, ויש ילדים שיאיר זורק להם לפיד לתוך בתי-הספר; יש ילדים שיודעים שהגדולים דואגים להם, ויש ילדים שיודעים שהגדולים נלחמים בהם.

משולם נהרי: אדוני ראש הממשלה, הגיע רגע האמת.

משולם נהרי: כבר לא מדובר בתוכניות, אף לא בוועדות שיושבות על המדוכה, וגם לא מדובר כאן בהסכמים שאף אחד לא מתכוון לקיים.

משולם נהרי: היום אתם עוברים מהלכה למעשה.

משולם נהרי: היום אתה מסיג את זכויותיהם של ילדי ישראל שנים לאחור.

משולם נהרי: והכי גרוע – היום אתה מעביר מסר שהילדים החרדים הם הפקר.

משולם נהרי: היום אתה נותן לכל ראש רשות את הרשות לעשות בילדי ישראל ככל העולה על דעתו, בבחינת "ברצונו נתנה להם וברצונו נטלה מהם ונתנה לאחרים".

משולם נהרי: ועכשיו לשר האוצר.

משולם נהרי: אדוני שר האוצר, אתה מנהל היום מלחמה נגד ילדים.

משולם נהרי: על זה תהיה תפארתך?

משולם נהרי: זה מה שיירשם עליך בספרי ההיסטוריה?

משולם נהרי: זאת תהיה תפארתך לשוויון במדינת ישראל?

משולם נהרי: עליך הייתי אומר את דברי ירמיהו הנביא בפרק ט' פסוק ז' לאמור: "חץ שחוט לשונם מרמה מִרְמָה דִבֵּר בפיו שלום את רעהו ידבר ובקרבו ישים אָרְבּו".

משולם נהרי: קראנו את זה, מה לעשות, ביום תשעה באב, וההחלטה על ביטול החוק הייתה בערב תשעה באב.

משולם נהרי: מאוד מתאים, מאוד מתאימים דברי ירמיהו הנביא – נביא החורבן, כך הוא מכונה.

משולם נהרי: מאוד מתאים הפסוק הזה למתרחש ולהחלטות שהתקבלו בימים האלה.

משולם נהרי: ירמיהו הנביא, בפסוק הזה, מותח ביקורת נוקבת על המדברים אחד בפה ואחד בלב, על אלה אשר פיהם ולבם אינם שווים.

משולם נהרי: בלבם פנימה חושבים מחשבה מסוימת, השונה בתכלית ממה שהם מצהירים בגלוי.

משולם נהרי: דברים חדים ומורעלים העטופים בכזב.

משולם נהרי: כלפי חוץ מדברים דברי שלום ואחווה, ובקרבם פנימה מכינים מארב.

משולם נהרי: הטענה כנגדם היא כפולה: לא זו בלבד שהם זוממים רעה, אלא שהם מטעים את חבריהם בפיהם בדברי חלקות ודברי שלום.

משולם נהרי: ואחרון – ואני לא יכול להגיד שהוא חביב – זה שר החינוך.

משולם נהרי: איזה מסר חינוכי אתה מעביר היום לדורות של ילדים שיגדלו בסבל בל יתואר רק כי אתה רוצה להיכנס לספר ההיסטוריה של מדינת ישראל?

משולם נהרי: אתה, שמתהדר ומנופף בנוצות של חינוך ואידיאולוגיה, איך תעמוד מול המראה כאשר אתה הולך להנחית גרזן על 200,000 ילדים עבור קורטוב של כבוד מדומה?

משולם נהרי: איך תישיר מבט מול תלמידיך ותאמר להם שהובלת מהלך "חינוכי" הפוגע בילדי ישראל על לא עוול בכפם?

משולם נהרי: איך תסביר לילדים שלך ולתלמידים שלך את הפסוק בחומש בראשית: כי בצלם אלוקים ברא את האדם?

משולם נהרי: וכי יש ילדים שהוא ברא אותם אחרת?

משולם נהרי: יש ילדים שלא נבראו בצלם?

משולם נהרי: יש ילדים שלא נבראו על-ידי אותו בורא?

משולם נהרי: אדוני שר החינוך, אני רוצה לומר לך משהו אישי.

משולם נהרי: עבדתי תחת שישה שרי חינוך ועם עוד ארבעה בשיתוף פעולה הדוק.

משולם נהרי: היו לנו חילוקי דעות – –

עמיר פרץ: נגמרו הבחירות לרבנות.

משולם נהרי: – – לעתים אף עמוקים ויסודיים, אך ידענו תמיד שלכולנו מכנה משותף אחד, והוא הדאגה לחינוך טוב יותר ולעתיד טוב יותר.

משולם נהרי: ידענו שלא כולם דומים, אבל כולם שווים.

משולם נהרי: היו גם שרי חינוך שלא נחשדו מעולם באהבה יתרה לחרדים, ובכל זאת הם לא פגעו ולא הכאיבו אחוז אחד ממה שהספקת לעשות בכמה חודשים שאתה בתפקידך.

משולם נהרי: היום הזה, אדוני שר החינוך, ירשם לדיראון על שמך.

מיקי לוי: – – –

משולם נהרי: לא תוכל לחמוק מזה.

משולם נהרי: לא תוכל לחמוק מזה.

משולם נהרי: לא תוכל לומר: ידי לא שפכו את החוק הזה ואת דמעותיהם של ילדי ישראל.

משולם נהרי: וביום שאתה ומפלגתך תיפלו – ואתם תיפלו – חשוב שתדע שמכל המכות והגזירות, הפגיעה בילדי ישראל היא שחרצה את דינכם.

משולם נהרי: כי על דמעות של ילד תמים אין מחילה, אין סליחה ואין כפרה.

חמד עמאר: תודה, חבר הכנסת משולם נהרי.

חמד עמאר: תם סדר-היום.

חמד עמאר: השיבה הבאה תתקיים ביום שני, כ"ט באב – אני אתן לך אחרי זה.

חמד עמאר: בבקשה, מזכירת הכנסת ביקשה הכרזה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחה היום על שולחן חברי הכנסת, לקריאה שנייה ולקריאה שלישית, הצעת חוק תכנון משק החלב (תיקון), התשע"ג–2013, שהחזירה ועדת הכלכלה.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

חמד עמאר: תודה למזכירת הכנסת.

חמד עמאר: תם סדר-היום.

חמד עמאר: הישיבה הבאה תתקיים ביום שני, כ"ט באב התשע"ג, 29 ביולי 2013, בשעה 09:00.

חמד עמאר: ישיבה זו נעולה.