ישיבת מליאה, כנסת 19, פרוטוקול מספר 48, 2013-07-02 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום כ"ד בתמוז תשע"ג, 2 ביולי 2013 למניינם.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחה היום על שולחן הכנסת, לקריאה ראשונה, מטעם הממשלה, הצעת חוק לתיקון תקנות ההגנה (שעת-חירום) (ביטול תקנות), התשע"ג–2013.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה למזכירת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: נאומים בני דקה – מי שמעוניין להשתתף יצביע לצורך ההרשמה; אני מפעיל את ההצבעה.

יולי יואל אדלשטיין: טוב, חברי הכנסת, עד שאני אקבל את פלט המחשב אני מבקש מחבר הכנסת איתן כבל לפתוח, ואחריו – חבר הכנסת משה פייגלין.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, בימים האחרונים הגיעו לאוזני שמועות על סגירתו הקרבה של עיתון "מעריב", ושוב אני בא לדבר אתכם על אובדן הביטחון התעסוקתי, שמגיע לכל מקום עבודה, כולל לכלי התקשורת, והנה 250 עובדים ועובדות עומדים לאבד את מקום עבודתם בן-לילה.

איתן כבל: אני מזכיר ששלמה בן-צבי קנה את "מעריב" באישור בית-המשפט בכפוף לתנאים מסוימים, שמטרתם הייתה להבטיח עבודה לעובדי העיתון לתקופה ממושכת.

איתן כבל: עם הזמן התברר שהוא מנסה לשמור את המותג בלי העובדים שבאו אתו.

איתן כבל: לדוגמה, בן-צבי הפסיק לעבוד עם מערך ההפצה, שכלל כ-800 עובדים, וסגר מחלקות שלמות.

איתן כבל: פרילנסרים שעובדים בעיתון לא קיבלו שכר כמה חודשים, משכורות העובדים הולנו כבר שלוש פעמים, והכי גרוע, ההנהלה מתעלמת מוועד העובדים ולא משתפת אותם בשום צעד.

איתן כבל: ההנהלה מנסה להפר את ההסכם הקיבוצי שחתמה עם הוועד ולפטר עובדים בניגוד להסכם.

איתן כבל: גם החודש העובדים לא יודעים אם יקבלו משכורת.

איתן כבל: אז עם כל הכבוד לחשיבות המותג "מעריב", ויש הרבה כבוד, הוא לא יכול להיות שווה כלום בלי העובדים שלו.

איתן כבל: תודה, אדוני היושב-ראש.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת כבל.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת משה פייגלין, אחריו – חבר הכנסת אברהים צרצור.

משה זלמן פייגלין: אדוני היושב-ראש, ביום רביעי שעבר, במסגרת דעה נוספת שביקשתי לתת לסגנית שר התחבורה, שדיברה כאן בנושאים תעבורתיים, שאלתי אם משרד התחבורה מתכנן חקיקה למניעת מקרים של השארת ילדים ברכב.

משה זלמן פייגלין: אתמול קיבלנו שוב תזכורת, הייתי אומר אסון ידוע מראש, והקיץ עוד לא נגמר.

משה זלמן פייגלין: אני פשוט מבקש, קורא מכאן לחברי חברי הכנסת ולכל הנוגעים בדבר – דיברנו על זה היום בוועדת הכלכלה, יושב-ראש ועדת הכלכלה הודיע לי שניקח זאת על עצמנו – אבל אני קורא מכאן, אני מבקש לעורר את תשומת לב הבית וכל הנוגעים בדבר לחריפות הנושא, לדחיפות הנושא.

משה זלמן פייגלין: הנושא נתקע, ממה שהובן לי, בדיוני הוועדה בגלל נושאים של תקינה וניסיון למצוא איזושהי שלמות, שכנראה אינה קיימת.

משה זלמן פייגלין: חייבים פה להביא למצב שבכל רכב בישראל יהיה חיישן, שקיים במציאות – הפתרון הטכנולוגי הוא פשוט – שלא מאפשר לאסון הזה להתרחש.

משה זלמן פייגלין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת פייגלין.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אברהים צרצור, ואחריו – חבר הכנסת בועז טופורובסקי.

אברהים צרצור: כבוד היושב-ראש, הבוקר שמעתי ברדיו דבר מעניין מאוד: הפרלמנט במדינת סין אישר חוק שמחייב את הבנים לבקר את הוריהם בתדירות מסוימת.

אברהים צרצור: זה אומר הרבה דברים.

אברהים צרצור: כבוד היושב-ראש, ידוע לכולנו שכיבוד אב ואם הוא מצוות יסוד בכל הדתות, וזה מזכיר לי פסוק מהקוראן בפרק 25 שאומר כך: אל תעשה לך אל אחר עם אללה, למען לא תהיה מושפל ומנודה.

אברהים צרצור: ריבונך מצווכם שלא תעבדו אלא אותו בלבד, וכי תיטיבו עם ההורים.

אברהים צרצור: אם יגיע האחד מהם, או שניהם, לגיל זיקנה בביתך, אל תקצר רוחך ואל תעליבם, דבר עמהם בעדינות ובהקטנת עצמך, והתפלל בהכנעה ורחמים: ריבוני, רחם עליהם כאשר ריחמו עלי בגדלם אותי.

אברהים צרצור: אני שואל שאלה פשוטה מאוד, ובזאת אני מסיים: איך יכולים הסינים לעקוב אחר ביצוע החוק?

אברהים צרצור: התשובה שחשבתי עליה – אולי הם יסתמכו על דיווחים של ההורים.

אברהים צרצור: אני אומר לך, כבוד היושב-ראש, לא תמצא אב או אם שידווחו על הבנים שלהם, שיעשו נגדם אשר יעשו.

אברהים צרצור: השאלה שנשאלת: האם ייתכן שבנים יתרשלו בהתייחסותם להורים לאורך כל חייהם, ובמיוחד כשהם יגיעו לגיל זיקנה?

אברהים צרצור: זאת שאלה מעניינת.

אברהים צרצור: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אברהים צרצור.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת בועז טופורובסקי, ואחריו – חבר הכנסת שמעון אוחיון.

בועז טופורובסקי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, בשבוע שבין 25 ביוני ועד 2 ביוני היו בסך הכול ארבע תאונות דרכים קטלניות, שבהן נהרגו ארבעה בני-אדם.

בועז טופורובסקי: ביום רביעי, 26 ביוני, נהרג עוזי חנוכה, בן 65, הורג רגל מאופקים.

בועז טופורובסקי: עוזי נפגע מפגיעת רכב על כביש 25 בכניסה למושב תפרח שבנגב.

בועז טופורובסקי: ביום חמישי, 27 ביוני, נהרגה אלרהייף סלמי, בת 42, מפזורת שבט עזאזמה.

בועז טופורובסקי: היא נהרגה מפגיעת רכב בכביש 40 סמוך לצומת הנגב.

בועז טופורובסקי: ביום שישי, 28 ביוני, נהרג צעיר בן 25 בתאונת חזית–אחור בין רכב מסחרי למשאית, וצעיר אחר נפצע קשה.

בועז טופורובסקי: התאונה התרחשה על כביש מס' 1, סמוך למחלף בן-שמן.

בועז טופורובסקי: ביום שישי, 28 ביוני, נהרג צעיר בן 20, רוכב אופנוע תושב כפר-מנדא, אשר התנגש בקיר סמוך לחוף השקמים בכינרת.

בועז טופורובסקי: אתמול נכנס לתוקף חוק רישיון נהיגה מדורג.

בועז טופורובסקי: חוק זה מהווה מהפכה בהליך הוצאת הרישיון.

בועז טופורובסקי: אחד הנושאים החשובים בחוק הוא נושא ליווי הנהגים הצעירים, שיימשך בין שלושה לשישה חודשים.

בועז טופורובסקי: נהגים צעירים הם למעשה אוכלוסייה בסיכון; הם מהווים כ-15% מכלל הנהגים אך מעורבים בכ-21% מתאונות הדרכים החמורות.

בועז טופורובסקי: חשיבות הליווי הוכחה במחקרים כתורמת להפחתת מעורבות הנהגים הצעירים בתאונות הדרכים.

בועז טופורובסקי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת טופורובסקי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת שמעון אוחיון, ואחריו – חבר הכנסת מסעוד גנאים.

שמעון אוחיון: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, ועדת החינוך, שבה אני חבר, אישרה לאחרונה את המשך תשלומי ההורים הנוספים במסגרת הלימודים.

שמעון אוחיון: אנחנו כמובן ביקשנו, ומצפים כמובן, ואישרנו זאת מתוך הנחה וציפייה ששנת הלימודים תשע"ד תהיה השנה האחרונה שבה ההורים יידרשו לשלם תשלומים נוספים.

שמעון אוחיון: להפתעתי היום פורסם בעיתון "הארץ" כי על-פי חוזר מנכ"ל של משרד החינוך יש למעשה התרה של גבייה של תשלומים נוספים לתשע"ה, כבר.

שמעון אוחיון: לשם הדוגמה, במגמת לימוד ברמה של חמש יחידות יידרשו ההורים לשלם 750 שקלים.

שמעון אוחיון: אבל מי שאין לו, אז מה, יצטרך להסתפק ברמה של שלוש יחידות?

שמעון אוחיון: מה זה יחידות?

שמעון אוחיון: שלוש יחידות, בעצם לומר בלשון סגי נהור, יחיד, מיוחד ומיוחד הוא יהיה, יישאר ברמתו.

שמעון אוחיון: האם אלה שאין להם אמצעים כספיים יסתפקו באותן שלוש יחידות?

שמעון אוחיון: האם זו הדרך שבה אנחנו נלחמים בצמצום הפערים החברתיים?

שמעון אוחיון: ולכן עלינו, גם במסגרת ועדת החינוך וגם בכנסת, להילחם בתופעה הזאת.

שמעון אוחיון: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אוחיון.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מסעוד גנאים, ואחריו – חברת הכנסת עליזה לביא.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, היום קראתי בעיתון "הארץ" מאמר של משה ארנס תחת הכותרת "ממתי הבדואים הם פלסטינים?

מסעוד גנאים: " במאמר הוא מבקר את העמדה של חברי הכנסת הערבים בקשר לחוק פראוור, והוא אומר שחברי הכנסת הערבים "המחשיבים את עצמם לפלסטינים החליטו לאמץ את הבדואים בנגב אל שורות העם הפלסטיני".

מסעוד גנאים: זה הזכיר לי את כל המחקרים שהיו בתחילת המדינה, כאשר אמרו שהערבים הפלסטינים במדינה הם במקור יהודים, בני ישראל הקדומים, אולי כמו שארנס חושב שהבדואים – וזו אוריינטציה מזרחנית, של המזרחנים – הוא חושב שהבדואים הם לאום, או קבוצה אתנית שעומדת בפני עצמה, והחלוקה האקולוגית, או אורח החיים הנוודי שהיה בעבר מנתק אותם או מטשטש את הזהות וההשתייכות הלאומית והאתנית שלהם.

מסעוד גנאים: הבדואים בארץ הם חלק מהלאום הערבי והעם הפלסטיני, ובדרך הזאת לא פותרים את בעיית האדמות והתיישבות הערבים הבדואים הפלסטינים בנגב.

מסעוד גנאים: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מסעוד גנאים.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת עליזה לביא.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת באסל גטאס.

עליזה לביא: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני רוצה לבוא ולהזכיר שאנחנו בפתחו של חופש גדול, כולנו הורים ועם ילדים בבית, ואני מבקשת לקרוא ולהחזיר את האחריות ההורית הביתה.

עליזה לביא: רק השבוע תשעה נערים מנתניה חשודים באונס קבוצתי וסדרתי של נערה בת 12 שיצרה קשר אתם באמצעות האינטרנט.

עליזה לביא: לאחרונה שמעתי עדות מזעזעת בוועדה לקידום מעמד האישה על בחורה צעירה שבן-הזוג שלה תיעד אותה ברגעים אינטימיים ופרסם את זה ברשתות החברתיות.

עליזה לביא: אנחנו צריכים להחזיר את האחריות הביתה.

עליזה לביא: אין רגולציה, אין מישהו אחר שיעשה את העבודה.

עליזה לביא: להנחות, להסביר לילדים, לבני-הנוער, על הסכנות שטמונות בחדר סגור.

עליזה לביא: לעתים אנחנו חושבים שאם הילדים שלנו בחדר סגור אז הכול בסדר והכול מוגן וטוב, לא חוצים כבישים ואין פחדים כאלה ואחרים.

עליזה לביא: מאוד מסוכן, צריך לבוא ולדבר עם הילדים, להסביר על הסכנות ולתת להם כלים להתמודד עם מה שלכאורה נראה מוגן, אבל אם לא – ההשלכות הן איומות.

עליזה לביא: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת עליזה לביא.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת באסל גטאס.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת שמעון סולומון.

באסל גטאס: כבוד היושב-ראש, חברי הכנסת, אני רוצה לשלוח מכאן קריאת עידוד והערכה לתושבי בית-צפאפא, לוועדה של תושבי בית-צפאפא, שנאבקים בתנאים קשים ביותר נגד סלילת כביש מהיר בתוך השכונה שלהם; שלא התייאשו, למרות שהבולדוזרים כבר עובדים בין הבתים, ועתרו לבג"ץ.

באסל גטאס: בג"ץ דן בעתירה שלהם בשבוע שעבר וקבע שהמדינה צריכה תוך חודש להגיש תשובה מנומקת כיצד היא תענה לכל הטענות של התושבים.

באסל גטאס: מכאן אני הולך להזכיר שבעוד פחות משבועיים בג"ץ ידון גם בעתירת התושבים של דרום הר-חברון, שגם הם סובלים מבעיה רצינית של ניסיון להרוס את הבתים שלהם ולהוציא אותם מהבית.

באסל גטאס: בשני המקרים נראה שתמיכת סופרים ואנשי רוח וערנות של הציבור יכולות להניב פירות בסופו של דבר, כנראה תוך כדי פנייה אחרונה למערכת המשפט.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת באסל גטאס.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת שמעון סולומון.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת אחמד טיבי.

שמעון סולומון: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, לפני שבועיים דיברתי כאן על מבצעי "תג מחיר" באבו-גוש, והשבוע נודע בתקשורת שכוחות הביטחון אכן לכדו את מבצעי "תג מחיר" בלטרון.

שמעון סולומון: צריך להגיד מילה טובה על המאמץ והלכידה, ואני מקווה שהם יבואו על עונשם, כי במעשיהם אלה הם פוגעים בעצם במדינה.

שמעון סולומון: אני מאוד מקווה שהמאמצים האלה יימשכו, כדי שמבצעי "תג מחיר" בכל מקום שהוא ייתפסו ויבואו על עונשם.

שמעון סולומון: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת סולומון.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אחמד טיבי – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, לאחרונה, בשנה-שנתיים האחרונות יש בחינות במקצועות פארה-רפואיים – פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק, גם במקצוע הרוקחות – לאחר שהתקבלו חוקים הנוגעים בדבר.

אחמד טיבי: דרגת הקושי של הבחינות האלה היא גבוהה ביותר.

אחמד טיבי: יש רושם אצל הבוגרים, וגם אצלנו, שיש החלטה להכשיל כמה שיותר ולצמצם את מספר הבוגרים שנכנסים לשוק.

אחמד טיבי: יתרה מזאת, לא רק שהבחינות קשות אלא שהבוגרים, הנבחנים, לא מקבלים את זכות בדיקת הבחינה, לעיין בבחינה.

אחמד טיבי: במקצועות אחרים יש אפשרות, כשאתה מערער, לקבל את הטופס ולעבור עליו.

אחמד טיבי: במקצועות האלה אין הזכות הזאת, ולכן אני דורש ממשרד הבריאות להתקין תקנות שיאפשרו לנבחן לעיין בבחינות ולחשוב על מידת הקושי של הבחינות האלה.

אחמד טיבי: השוק זקוק לבעלי המקצועות האלה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת טיבי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת דב חנין.

מנחם אליעזר מוזס: אדוני היושב-ראש, אני שמח ששר הכלכלה נמצא כאן, אנחנו מדברים כל הזמן על שילוב חרדים בעבודה, ואני רוצה לומר לכם, אני מחזיק ביד את הדוח של הלמ"ס – ואין מקומות עבודה.

מנחם אליעזר מוזס: על כל מקום עבודה מתמודדים שישה מובטלים, ובמספרים – על כ-64,000 מקומות עבודה ומשרות פנויות מכל הסוגים, החל מפקידות וכלה ברצפים וטייחים וכדומה, מתמודדים ומחכים למעלה מרבע מיליון איש.

מנחם אליעזר מוזס: אזי השאלה שלי, האם אנחנו רוצים להפיל למערכת הזאת עוד כ-100,000 תלמידי ישיבה, להיות מבקשי עבודה ולחיות באבטלה, האומנם זו המטרה?

מנחם אליעזר מוזס: אני חושב שאם זה המצב, אכן עובדים עלינו.

מנחם אליעזר מוזס: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מוזס.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת דב חנין – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת איילת שקד.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, תודה רבה.

דב חנין: מעל הבמה הזאת אני רוצה לברך את העם המצרי על המחאה העממית הדמוקרטית העצומה שמתנהלת היום ברחובות ערי ועיירות מצרים.

דב חנין: יש פה עם שלם שדורש פתרונות, דורש תשובות, דורש דמוקרטיה, דורש שינוי חברתי וצדק חברתי, לא מסתפק בססמאות ריקות מתוכן.

דב חנין: אני שומע, אדוני היושב-ראש, שהיום המשטר האיראני נותן גיבוי לנשיא מורסי.

דב חנין: שמעתי שאתמול הממשל האמריקני נתן גיבוי לנשיא מורסי.

דב חנין: אבל מה אפשר לעשות שבסופו של דבר גיבוי שנשיא צריך זה קודם כול מהעם שלו, והעם המצרי לא נותן גיבוי.

דב חנין: אני מקווה שהעם המצרי יקבל בסופו של דבר פתרונות אמיתיים ותשובות אמיתיות, וגם שלטון שראוי למדינה המפוארת והגדולה והחשובה הזאת שהיא גם שכנה קרובה של מדינת ישראל.

דב חנין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה לחבר הכנסת דב חנין.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת איילת שקד, בבקשה.

יולי יואל אדלשטיין: ואחריה – חבר הכנסת עיסאווי פריג'.

איילת שקד: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, השבוע אישר היועץ המשפטי לממשלה את נוהל חזרה מרצון חופשי של המסתננים שהגיעו לכאן מסודאן ואריתריאה.

איילת שקד: במשך כארבעה חודשים ישבו במשרד המשפטים וגיבשו נוהל מסודר, שמגדיר בדיוק מהו רצון חופשי.

איילת שקד: זאת אומרת, כשמסתנן מודיע שהוא רוצה לחזור לארץ מוצאו, הוא עומד מול מצלמת וידיאו, מסריט בקולו ובדמותו את רצונו החופשי לחזור, ולמדינת ישראל תהיה מחויבות, זו לפחות המטרה שלה, להחזיר את אותם מסתננים שמבקשים הביתה, גם לצפון-סודאן וגם לאריתריאה.

איילת שקד: אני רוצה לחזק את משרד הפנים ולבקש ממנו שימשיך בתהליך החזרה שהופסק במרס.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת איילת שקד.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עיסאווי פריג'.

יולי יואל אדלשטיין: ואחריו – חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי.

עיסאווי פריג': אדוני היושב-ראש, חברים, אני אקריא: כבר חשבתי שהכרתי את כל העבודות שחסומות בפני הערבים במשרדי ממשלה, בבנקים, בתקשורת, בהון השחור, בהיי-טק, בכל מקום שלא מתאים לראות ערבי בעין.

עיסאווי פריג': חשבתי שאנחנו טובים רק לעבודות הפיזיות והשחורות, אבל בשבוע שעבר גיליתי שאפילו זה לא.

עיסאווי פריג': בעיתון "הארץ" נחשף כי לא מקבלים ערבים לעבוד בפסי ייצור ואריזה של מוצרים שנשלחים לחו"ל.

עיסאווי פריג': למה?

עיסאווי פריג': כי זה סיכון ביטחוני.

עיסאווי פריג': מוצר שארז ערבי צריך להיבדק, ולמוצר שארז יהודי יש חותמת כשרות ביטחונית.

עיסאווי פריג': איפה נקבור ותקברו את הבושה הזאת?

עיסאווי פריג': הייצוא הישראלי, הגאווה שכולם מדברים עליה, גאווה של הכלכלה הישראלית – גם שם יש גזענות.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עיסאווי פריג'.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי, ואחריה – חבר הכנסת דב ליפמן.

שולי מועלם-רפאלי: אדוני היושב-ראש, חברי וחברותי, אתמול חווינו כולנו עוד אירוע מזעזע שחוזר אלינו, פעם בכל קיץ או אף יותר, של ילדה שנשכחת באוטו של ההורים או של ההסעות אל הגן או של ההסעות אל החוגים.

שולי מועלם-רפאלי: כמי שמומחית בטיפול נמרץ וראתה, לצערי, יותר ממקרה קשה של תינוקות שנשארים במכונית סגורה בחום הישראלי, אני מבקשת לקרוא מכאן לכולנו: הורים, מורים, אנשים שמפעילים קייטנות וחוגים, בבקשה אל תדברו בטלפון – אל תדברו בטלפון לפני שאתם מוודאים שלקחתם את הילדים לגן, לקייטנה, שהחזרתם את הילדים.

שולי מועלם-רפאלי: תוודאו שהילדים קשורים מאחור בחגורת הבטיחות אל המושב והמושב קשור לאוטו.

שולי מועלם-רפאלי: והעיקר, תשימו לב לדברים החשובים.

שולי מועלם-רפאלי: שיחת טלפון יכולה לחכות, הילדים שנשארים באוטו, לצערי, זה לא חזיר.

שולי מועלם-רפאלי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת דב ליפמן, ואחריו – חברת הכנסת רות קלדרון.

דב ליפמן: כבוד היושב-ראש, אדוני השר, בתורה כתוב: "שאל אביך ויגדך זקניך ויאמרו לך", אבל למדתי הבוקר שזה גם הולך הפוך.

דב ליפמן: קבוצה הגיעה לכנסת, בשם JITLI – Jacobs International Teen Leadership Institute, והיה מעניין מאוד.

דב ליפמן: יהודים וערבים ישראלים, וגם יהודים מארצות-הברית, דתיים וחילונים, והם ישבו יחד מסביב לשולחן, והיה דיון בין התלמידים על כל מיני סוגיות בוערות בארץ.

דב ליפמן: ואני למדתי משהו.

דב ליפמן: ראיתי איך תלמידים בגיל התיכון יכולים לשבת ביחד.

דב ליפמן: הם קיימו דיון רציני, עם כבוד זה לזה, והגענו לכמה מסקנות, ואני באמת למדתי משהו.

דב ליפמן: ובעזרת השם אנחנו נביא את המסר לכנסת ישראל פה, שגם אם מגיעים מרקעים אחרים, מאוכלוסיות שונות, יכולים לשבת ביחד, לדון בכבוד זה לזה, וגם להגיע למסקנות לטובת המדינה.

דב ליפמן: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת דב ליפמן.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת רות קלדרון, בבקשה.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת אברהם מיכאלי.

רות קלדרון: אדוני היושב-ראש, חברים, חברי הכנסת, אני רוצה לספר סיפור קצר מהתלמוד, כמובן, על רבי יהודה הנשיא, נשיא ישראל, איש עשיר, בעל אדמות ומקנה, איש מקורב למלכות, וגם עורך המשנה, שהיו לו עדרים רבים.

רות קלדרון: יום אחד באו לקחת חלק מהעדר לשחיטה, כרגיל, ועגל אחד קטן ברח מהשוחט ורץ אל תוך כנפו של רבי יהודה הנשיא וביקש מחסה.

רות קלדרון: אז הסתכל עליו רבי, רבי יהודה הנשיא, ואמר: לך, לכך נוצרת.

רות קלדרון: כלומר, עגל, אין מה לעשות, נוצרת בשביל להישחט.

רות קלדרון: מאותו היום סבל רבי יהודה הנשיא ממחלת מעיים וטחורים כל כך כואבים, שכשהוא היה הולך לבית-הכיסא היו מאכילים את כל הפרות כדי שהצעקות שלהן – בגללן לא ישמעו את הצעקות, את הצווחות שלו מהכאב.

רות קלדרון: אני מספרת את הסיפור הזה כי תמיד טוב ללמוד תורה, וגם כי אני מנסה לקדם חוק של צער בעלי-חיים – גם שלא יקשרו כלבים לכבל, שזה חיי עינוי לכלב; גם שלא יזרקו אפרוחים למות כמה ימים בתוך פח זבל, זה סבל נוראי ולא הכרחי; וגם שלא יפשטו פרוות של חיות לפני מותן, כפי שעושים באתרים שמגדלים חיות לפרווה.

רות קלדרון: אני מבקשת שכולנו, יהודים כלא יהודים, נשמע את הקול של אלו שלא יכולים לדבר ונרחם עליהם.

רות קלדרון: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת רות קלדרון.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אברהם מיכאלי – בבקשה, אדוני.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, אדוני היושב-ראש, אני מגיע כעת מניהול שדולה למניעת אובדנות – נושא רגיש, נושא שאני חושב שהרבה מאוד מן הציבור לא כל כך אוהב לדבר עליו.

אברהם מיכאלי: אבל, לצערנו, יש תופעות שאם לא נדבר עליהן, לא נוכל להעלים אותן.

אברהם מיכאלי: דיברנו כבר במליאה ובוועדות השונות כמה פעמים בסוגיה הזאת.

אברהם מיכאלי: היום קיימתי כנס חירום כיו"ר השדולה, כי, לצערנו, נודע לנו שמשרדי הממשלה הנוגעים בדבר – החלטנו על הפעלת הפרויקט הלאומי למניעת אובדנות כבר לפני כשנה, לפני הבחירות הקודמות, התקציב היה סגור, אדוני היושב-ראש, הכול היה סגור, ומה שקרה אחרי הבחירות, שכנראה אותם אנשים שבזמנו המליצו עליהם, לא שומעים כבר את דעתם, ומשרדי הממשלה השונים שהיו קשורים בדבר, חלק מהם חוזרים בהם ולא רוצים לתקצב את זה.

אברהם מיכאלי: אני רוצה, אדוני היושב-ראש, רק שהמליאה וחברי הכנסת יבינו שמדובר פה בתופעה של מינימום 500 אנשים שלצערנו מתאבדים בשנה.

אברהם מיכאלי: והאנשים האלה, הם ומשפחותיהם – הם לצערנו הלכו מן העולם, והמשפחות שלהם סובלות.

אברהם מיכאלי: ויש חשש גדול מאוד שהתופעה הזאת של בני משפחה – כשהתאבדו פעם אחת, גם מישהו מבני משפחתם עלול להתאבד.

אברהם מיכאלי: הפרויקט הלאומי אמור לטפל בעניין, אמור לטפל במניעה – במניעה והצלת נפשות.

אברהם מיכאלי: וכל המציל נפש אחת בישראל כאילו הציל עולם מלא.

אברהם מיכאלי: לכן, אנחנו עוד נטפל בעניין הזה, ואנחנו עוד נפעל בחודש הזה שהגזירה הזאת תחלוף.

אברהם מיכאלי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אברהם מיכאלי.

יולי יואל אדלשטיין: חברי חברי הכנסת, השר התורן, חבר הכנסת נפתלי בנט, שמע בקשב רב את הנואמים ומבקש להתייחס לדברים.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

נפתלי בנט: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, היום אנחנו מציינים את יום השנה למבצע שחרור החטופים באנטבה, המבצע שנקרא אחר כך "מבצע יונתן", על-שם מפקד סיירת מטכ"ל וראש הכוח שפרץ לטרמינל לשחרור החטופים יוני נתניהו.

נפתלי בנט: במותו, יוני עיצב דור שלם של צעירים שהלכו לאור ערכיו.

נפתלי בנט: הוא היה גיבור ילדותי – כילד קראתי את הספר "מכתבי יוני" מקצה אל קצה; כמדריך ב"בני עקיבא" הקראתי את הספר לחניכי; כטירון הרגשתי שהוא מלווה אותי, וכל פעם הייתי קורא בדיוק את השלב שבו הוא נמצא ואיך הוא מטפל ביבלות; כמפקד העברתי את הערכים שלו; וכאבא קראתי לבני בכורי יוני.

נפתלי בנט: אני רק אקריא שני קטעים מתוך הספר, שככה מהווים מצפן עבורי: אני חייב להרגיש – הוא כותב – שלא רק ברגע מותי אוכל להגיש דין-וחשבון על התקופה שחייתי, אלא שבכל דקה ודקה מחיי אהיה מוכן להתייצב בפני עצמי ולומר כך וכך עשיתי, לנצל כל רגע של החיים.

נפתלי בנט: והוא גם כתב משפט לא קל: אני מעדיף לחיות כאן תוך לחימה מתמשכת מלהיות חלק מן העם היהודי הנודד.

נפתלי בנט: כל מקרה של התפשרות יגרום לקירוב הקץ.

נפתלי בנט: כיוון שאין לי כוונות לספר לנכדים שלי על מדינת היהודים במאה ה-20 כעל אפיזודה חולפת וקצרה באלפי שנות נדודים, אני מתכונן להיאחז כאן בכוח רב.

נפתלי בנט: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: שאילתות?

יולי יואל אדלשטיין: מיכל בירן כאן, ורינה פרנקל.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו עוד כמה דקות נציין, ביוזמתו הברוכה של חבר הכנסת עמר בר-לב, כפי שכבר ציין השר, 37 שנים למבצע אנטבה, "מבצע יונתן".

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מחכים שראש הממשלה יבוא וגם יקשיב לדוברים וישיב בשם הממשלה על ההצעות לסדר-יום, כמקובל בכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: אני פשוט אנצל את הדקות שיש לנו על מנת ששר הכלכלה, חבר הכנסת נפתלי בנט, ישיב על שתי שאילתות רגילות של חברות הכנסת מיכל בירן ורינה פרנקל.

יולי יואל אדלשטיין: הראשונה היא של חברת הכנסת מיכל בירן.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: השר יעלה בבקשה לדוכן הנואמים.

יולי יואל אדלשטיין: שנייה, גברתי, תכף השר יעלה; ואנחנו, עוד כמה דקות, לאחר שישיב לכן, נעבור לציון מבצע אנטבה, "מבצע יונתן".

מיכל בירן: שלום.

מיכל בירן: שר הכלכלה, בהחלטת הממשלה מס' 3409 מ-3 ביולי 2011 הוטל על שר האוצר ושר התעשייה, המסחר והתעסוקה להגיש בתוך 60 יום הצעה ליצירת מנגנון פיצויי אבטלה לעצמאים.

מיכל בירן: ברצוני לשאול: 1.

מיכל בירן: מדוע לא בוצעה החלטת הממשלה עד כה?

מיכל בירן: 2.

מיכל בירן: מה הוא מצב התקדמות ביצוע ההחלטה?

מיכל בירן: 3.

מיכל בירן: מה היא עמדת משרדך בנושא?

יולי יואל אדלשטיין: גברתי יכולה לשבת.

נפתלי בנט: 1–2.

נפתלי בנט: בהחלטת ממשלה מס' 3409 הוטל על שר האוצר ושר התמ"ת – היום שר הכלכלה – להפיץ תזכיר חוק או תיקון תקנות אשר יקנו סיוע לעובד עצמאי שנותר ללא פרנסה עקב סגירת העסק שלו.

נפתלי בנט: ההתקדמות: בעקבות החלטת הממשלה אנשי הסוכנות לעסקים קטנים ובינוניים במשרד הכלכלה קיימו סדרת פגישות עם נציגי הארגונים הכלכליים, ובכללם "להב" ונציגי משרד האוצר, וכן התקיימו התייעצויות שוטפות עם גורמים נוספים, כגון משרד ראש הממשלה ואנשי המוסד לביטוח לאומי.

נפתלי בנט: המלצת הסוכנות הייתה לבדוק עם הביטוח הלאומי אפשרות להקים מנגנון של פיצוי לעצמאים שיופעל על-ידי הביטוח הלאומי ויהיה דומה למנגנון של דמי אבטלה לשכירים.

נפתלי בנט: בעקבות ההמלצה נערכו כשש פגישות של אנשי מקצוע מהסוכנות לעסקים קטנים ובינוניים עם גורמים מצוות המחקר של הביטוח הלאומי לצורך אומדן העלות של מנגנון דמי אבטלה לעצמאים לביטוח הלאומי וקביעה של דמי עלות של המנגנון הזה למשתמשים בו.

נפתלי בנט: בפגישות האלה הוחלט להשתמש בנתונים של הביטוח הלאומי ולערוך את הבדיקה בשני שלבים: בשלב הראשון תיערך בדיקה סטטית, בהנחה שהקמת המנגנון לא תשנה את ההתנהגות של המבוטחים, על נתוני עבר בביטוח הלאומי והערכת העלות מתוך נתונים אלו.

נפתלי בנט: בשלב שני הביטוח הלאומי יערוך סקר לבדיקה של שינויי ההתנהלות שיכול מנגנון דמי אבטלה לעצמאים לגרום בהתנהגות של העצמאים, וממצאי הסקר ישולבו בחישוב העלות שנמצאה בבדיקה הסטטית.

נפתלי בנט: כיום המוסד לביטוח מכין את הנתונים לצורך הבדיקה, ולארגונים יש השגות על דרך החישוב של המוסד.

נפתלי בנט: ללא הכרעה לגבי עלות המנגנון אין אפשרות להתקדם בבדיקת האפשרות ליישם אותו.

נפתלי בנט: חלופה נוספת שנדונה עם ארגוני עצמאים ועם משרד האוצר הייתה ליצור מסלול חיסכון לעצמאי במסגרת קרן פנסיה וקופת גמל, כשעצמאי יכול לפדות את הכספים אם העסק שלו נסגר.

נפתלי בנט: התנאי שנדרש לצורך משיכת הכספים – שיהיה ניתן למשוך כספים רק אם ייוותר בקופה סכום חיסכון מספק לגיל הפרישה, כדי שלא תיווצר תלות אחר כך.

נפתלי בנט: עד כמה שאני מבין, הפתרון הזה הוא לא הפתרון שמקודם כרגע.

נפתלי בנט: 3.

נפתלי בנט: העמדה שלנו, של משרד הכלכלה: מאחר שאנחנו מנסים כל העת לקדם פתרון שיהיה מקובל על ארגוני העצמאים, ולא במהלך חד-צדדי, הנושא מתעכב.

נפתלי בנט: הסוכנות לעסקים קטנים ובינוניים במשרד הכלכלה מעוניינת בהקמת המנגנון לפיצוי באמצעות הביטוח הלאומי שתואר, ואנחנו דוחפים לקידום התהליך.

נפתלי בנט: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: לא, אין שאלות.

יולי יואל אדלשטיין: שאלה נוספת, בבקשה.

מיכל בירן: אני רק רוצה לוודא שהבנתי:

מיכל בירן: מבחינת

מיכל בירן: כם, אם הארגונים מסכימים על מנגנון החישוב של הביטוח הלאומי, אפשר להמשיך ולהתקדם?

נפתלי בנט: כן.

נפתלי בנט: אם אנחנו מגיעים להסכמה עם הארגונים, כן.

מיכל בירן: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת רינה פרנקל.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, גברתי – שאילתה שלך.

רינה פרנקל: שלום.

רינה פרנקל: אדוני שר הכלכלה, השאלה שלי היא בנושא הורים יחידים והשתלבותם בשוק העבודה.

רינה פרנקל: על-פי החלטת ממשלה מס' 4193, 100 מיליון שקלים יוקצו לתוכנית בנושא.

רינה פרנקל: ברצוני לשאול: 1.

רינה פרנקל: האם התוכנית מיושמת?

רינה פרנקל: שאלה ראשונה.

רינה פרנקל: 2.

רינה פרנקל: אם לא – מדוע?

רינה פרנקל: אם כן – כיצד היא פועלת?

רינה פרנקל: 3.

רינה פרנקל: אילו תוכניות תעסוקה והכשרה מקצועית לשילוב הורים יחידים בשוק העבודה קיימות כיום במשרדך?

רינה פרנקל: 4.

רינה פרנקל: מה הוא תקציב כל תוכנית ומה הוא אחוז ניצול התקציב בפועל?

רינה פרנקל: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חברת הכנסת פרנקל.

יולי יואל אדלשטיין: אדוני השר, בבקשה.

נפתלי בנט: קודם כול, באמת המשרד רואה חשיבות גדולה בליווי ובשילוב של הורים יחידים בשוק העבודה.

נפתלי בנט: אנחנו הקמנו צוות מקצועי משותף עם הביטוח הלאומי, משרד הרווחה והאוצר, שתפקידו לגבש תוכנית לשילוב הורים יחידים בשוק העבודה.

נפתלי בנט: הצוות התכנס כמה פעמים ב-2012 בהובלת משרד האוצר, ונדונו בו כמה נושאים, ובהם: קידום מענק התמדה באמצעות המוסד לביטוח לאומי, וכן על הפעלת תוכניות "סטרייב" הנותנות ליווי ארוך-טווח לקראת תעסוקה באמצעות הקניית כלים, כמו סדנאות הכנה לעבודה, השמה, אימון אישי וכו'.

נפתלי בנט: בנוסף, מפתח הצוות את נושא ההכשרה המקצועית ושוברים ויזמות באמצעות משרד הכלכלה.

נפתלי בנט: מכל מקום, ל-2013–2014 סיכמנו על הקצאה של עוד 15 מיליון שקלים לשנה למשרד הכלכלה – כלומר, עוד 15 מיליון ל-2014 והחלק היחסי ב-2013 – לטובת הנושא, ומהם יוקצו 6 מיליון שקלים לשוברי הכשרה מקצועית להורים יחידים.

נפתלי בנט: מצאנו ששיטת השוברים היא מאוד גמישה: אתה נותן שובר וחופש הבחירה אצל ההורים; 3.5 מיליון שקלים לתוכנית "סטרייב" שתיארתי באמצעות שירות התעסוקה, ו-1.5 מיליון שקלים לתמיכה בקייטנות, חוגים, סל שעות גמיש ועוד.

נפתלי בנט: מעבר לתוכניות האלה, ידוע שמשרד הכלכלה מפקח ומסבסד מעונות-יום, משפחתונים וצהרונים.

נפתלי בנט: במסגרתו מקבלות משפחות חד-הוריות קדימות ועדיפות בקבלה וסבסוד של שכר לימוד.

נפתלי בנט: הסבסוד עומד על כ-90 מיליון שקלים בשנה לטובת ילדיהן.

נפתלי בנט: כמו כן, המשרד מפעיל תוכנית ליווי אישית להורים יחידים בפריפריה במסגרת רשות מקדמת תעסוקה.

נפתלי בנט: יצא לי לא מזמן לבקר ברשות כזאת בכרמיאל, ומאוד התרשמתי מהאיכות של הורים יחידניים.

נפתלי בנט: תוכנית זו מתוקצבת ב-240,000 שקלים בשנה והניצול הוא 100%.

נפתלי בנט: יכול להיות שנרחיב.

נפתלי בנט: הצוות המקצועי ממשיך ופועל גם היום מול הביטוח הלאומי לקדם את מענק ההתמדה ליוצאים ממעגל הבטחת ההכנסה.

נפתלי בנט: תודה.

רינה פרנקל: לגבי תוכנית "סטרייב", קודם כול, באילו יישובים קיימת התוכנית נכון להיום להורים יחידים?

רינה פרנקל: זה 1.

רינה פרנקל: ו-2, האם יש תוכנית "סטרייב" ניידת כמו שיש תוכנית כזאת לאוכלוסיות אחרות בכלל?

נפתלי בנט: אני אבדוק ונחזור אלייך בכתב.

רינה פרנקל: תודה.

נפתלי בנט: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה גם לחברת הכנסת פרנקל וגם לשר נפתלי בנט שהשיב על שאילתות של חברות הכנסת בירן ופרנקל.

יולי יואל אדלשטיין: ציון שלושים-ושבע שנים ל"מבצע יונתן"

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו מקבלים בברכה גם את ראש הממשלה, שמצטרף לדיון הבא בנושא, כפי שכבר אמרתי: ציון 37 שנים ל"מבצע יונתן", "מבצע אנטבה" – הצעות לסדר-היום מס' 865, 869, 871, 872, 873 ו-881 – יוזמתו הברוכה של חברנו, חבר הכנסת עמר בר-לב, שאליו הצטרפו עוד כמה חברי כנסת מסיעות שונות על מנת לציין את הנושא במליאה.

יולי יואל אדלשטיין: המבצע לחילוץ בני הערובה, חטופי מטוס "אייר פראנס", טיסה 139.

יולי יואל אדלשטיין: המטוס היה בדרכו מנמל התעופה בן-גוריון לפריז.

יולי יואל אדלשטיין: "מבצע יונתן" הפך למיתוס ברגע שנודעו תוצאותיו.

יולי יואל אדלשטיין: היה זה אחד מאותם רגעים שבהם העולם עצר את נשימתו ולבו ועמד מלכת.

יולי יואל אדלשטיין: מאורע בלתי אפשרי קרם עור וגידים והפך לממשות.

יולי יואל אדלשטיין: בשנים האחרונות ניכרת עלייה מדאיגה באיומים על חיי ישראלים ויהודים ברחבי העולם.

יולי יואל אדלשטיין: פיגועי טרור, אם זה באיתמר, בטולוז או בבורגס, כמו גם מאמצים להשגת נשק להשמדה המונית, לא ירתיעו אותנו גם עתה.

יולי יואל אדלשטיין: בישראל היום יש עוד צעירים רבים הרואים ביוני נתניהו ובשאר הלוחמים שפעלו לחילוץ בני הערובה גיבורים ומורי דרך.

יולי יואל אדלשטיין: צבא ההגנה לישראל נכון ומוכן להגן על גבולותיה של ארצנו ולהתמודד עם האיומים, יהיו אשר יהיו ואיפה שיהיו.

יולי יואל אדלשטיין: ננצור בלבנו את זכר הרוגי המבצע, האזרחים והחיילים.

יולי יואל אדלשטיין: יהי זכרם ברוך.

יולי יואל אדלשטיין: אני מזמין את ראשון הדוברים, חבר הכנסת עמר בר-לב, לפתוח את הדיון.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה.

עמר בר-לב: אדוני ראש הממשלה, יושב-ראש הכנסת, שרים וחברי כנסת, היום אנחנו מציינים 37 שנים שחלפו מאז מבצע "כדור הרעם", מבצע שזכור לכולנו כ"מבצע אנטבה", מבצע שבו לקחתי חלק כמפקד צוות.

עמר בר-לב: המבצע הזה, תכנונו ארך פחות מ-48 שעות, אבל היו אלו 48 שעות של ריכוז מאמץ, של יצירתיות ושל תעוזה.

עמר בר-לב: 48 שעות של מנהיגות אמיצה, שידעה להוביל, שידעה גם לקחת סיכון.

עמר בר-לב: כדברי ראש הממשלה דאז מר יצחק רבין ז"ל, בישיבה מיוחדת של הכנסת שנערכה באותו יום, אני מצטט: צה"ל נחל את אחד הניצחונות המופתיים מבחינה אנושית, מוסרית וצבאית-מבצעית.

עמר בר-לב: גילוי סגולי של אחווה יהודית ותעוזה ישראלית.

עמר בר-לב: הציונות תמיד הייתה מבוססת על חזון, יצירתיות, נחישות ואומץ לב, עוד מימי הרצל, שידע לחלום את מה שאנו חיים היום.

עמר בר-לב: ניצחנו במלחמת העצמאות ניצחון שמקורו בתעוזה ואמונה בצדקת הדרך.

עמר בר-לב: אפילו על הפתעת מלחמת יום כיפור ידענו כיצד להתגבר, ולמרות המכה הקשה שספגנו, סיימנו אותה כאשר ידנו על העליונה.

עמר בר-לב: ביום חמישי, לאחר חצות, לפני 37 שנים – לא יום חמישי האחרון, יום חמישי לפני 37 שנים – קרא לנו יוני נתניהו, זיכרונו לברכה, מפקד סיירת מטכ"ל באותם ימים, לחדרו, הודיע לנו ותדרך אותנו לקראת המבצע.

עמר בר-לב: כשיצאתי מהחדר, אני מודה, היה קשה לי להאמין שבתוך 48 שעות בדיוק אני אהיה החייל הישראלי האחרון שיעלה על מטוס ה"הרקולס" האחרון שימריא מאנטבה.

עמר בר-לב: חברים, "מבצע אנטבה" התקבע אצל כולנו בתודעה ההיסטורית שלנו.

עמר בר-לב: במידה מסוימת הפנמנו את ייחודו, ובמידה מסוימת – אתם יודעים מה?

עמר בר-לב: אפילו התרגלנו.

עמר בר-לב: אני רוצה לספר לכם סיפור קטן שמבטא, מבחינתי, יותר מכול את התעוזה ואת החשיבה מחוץ למסגרת.

עמר בר-לב: באותו יום חמישי, שמונה בערב, היחידה שקטה.

עמר בר-לב: סוף שבוע.

עמר בר-לב: אתם יודעים, סוף שבוע, החיילים מתארגנים, ואני, יחד עם מקסי, קצין נוסף, מחליטים לקפוץ הביתה ל"אפטר" קטן.

עמר בר-לב: אני לוקח רכב, אני מוריד אותו בבית, אני נוסע אלי הביתה והכול טוב.

עמר בר-לב: כעבור שעתיים, בערך בעשר, אני מקבל טלפון דחוף מהיחידה להתייצב מייד.

עמר בר-לב: אני עולה על האוטו, עובר דרך הבית של מקסי, קובע אתו בפינת הרחוב והולך לאסוף אותו.

עמר בר-לב: אני מתקרב לפינת הרחוב ואני לא מזהה אותו.

עמר בר-לב: אני לא רואה.

עמר בר-לב: אני רואה שם איזו דמות, אני מתקרב, אני רואה בן-אדם לבוש חליפה – כמוני – עם מזוודה, אני מתקרב ואני רואה שזה מקסי.

עמר בר-לב: סיפור אמיתי.

עמר בר-לב: אני אומר לו: מקסי, מה זה המזוודה הזאת?

עמר בר-לב: מה זה החליפה?

עמר בר-לב: הוא אומר לי: מה זאת אומרת "מה זה"?

עמר בר-לב: נוסעים לאנטבה.

עמר בר-לב: איך טסים לאנטבה?

עמר בר-לב: אתם יודעים מה אמרתי לעצמי?

עמר בר-לב: איזה אידיוט אני, איך אני לא חשבתי על זה?

עמר בר-לב: אני בא עם מדים ונשק.

עמר בר-לב: רק שתבינו, ואני מדבר אתכם – 50 שעות לפני ביצוע המבצע.

עמר בר-לב: זה סיפור אמיתי.

עמר בר-לב: היו לנו בסך הכול 24 שעות לתכנון.

עמר בר-לב: זה זמן קצר, קצר מאוד.

עמר בר-לב: התוכנית הייתה רחוקה מלהיות מושלמת.

עמר בר-לב: אתם יודעים מה, לא כמו שהיינו רגילים במבצעים אחרים, לא הכול סגור, אבל זה מה שהיה, 24 שעות.

עמר בר-לב: אבל היינו מלאי אמונה בצדקת הדרך.

עמר בר-לב: האמנו בעצמנו, האמנו בעוצמתנו המוסרית.

עמר בר-לב: סמכנו על התושייה והתעוזה שלנו, ומעל לכול, סמכנו על המנהיג שלנו, יוני, אחיך, ראש הממשלה, שיוביל אותנו באומץ לב, ונתגבר יחד אתו על כל המכשולים.

עמר בר-לב: זו לא הייתה הפעם הראשונה שהייתי תחת אש לצדו של אחיך, ראש הממשלה, כשהוא מוביל וקורא לנו "אחרי".

עמר בר-לב: סמכתי עליו.

עמר בר-לב: הכרתי את אומץ לבו, את נחישותו ואת דבקותו במשימה.

עמר בר-לב: כמפקד צוות באנטבה, אני זוכר את הרגע שבו הייתי צריך לקבל החלטה אם לפוצץ את ה"מיגים", את מטוסי ה"מיג" האוגנדיים בשדה התעופה.

עמר בר-לב: עליתי בקשר מול מופז, סגנו של יוני – שהתנצל שיצא להתראיין – שהיה מפקדי הישיר בפעולה, וביקשתי אישור לפוצץ את ה"מיגים".

עמר בר-לב: אבל לא קיבלתי תשובה.

עמר בר-לב: מופז היה באותו רגע עסוק בשיתוק האש הכבדה שניחתה עלינו ממגדל הפיקוח.

עמר בר-לב: ניסיתי ליצור קשר עם יוני, אך ללא תשובה.

עמר בר-לב: לא ידעתי באותו רגע שיוני נהרג ממש באותן שניות, כאשר הוא מוביל את הכוח הפורץ אל תוך הטרמינל, ששם שהו בני ערובה ישראלים.

עמר בר-לב: לכן ובסופו של דבר אני, מפקד צעיר בן 22, הבנתי שעלי להחליט.

עמר בר-לב: זה הרגע.

עמר בר-לב: לקחתי אחריות וקיבלתי החלטה לעשות את מה שראיתי לנכון, ופוצצתי אותם.

עמר בר-לב: השמדתי את חיל האוויר האוגנדי.

עמר בר-לב: רק כאשר נחתנו לתדלוק בניירובי, בירת קניה, בדרכנו חזרה, ונודע לי כי מפקדי יוני נתניהו נהרג; התברר לי שגם בערך באותה שעה שבה ניסיתי לקבל אישור לפוצץ את מטוסי ה"מיג", ממש באותו זמן ניסה סגן הרמטכ"ל דאז האלוף קותי אדם, זיכרונו לברכה, שנהרג מאוחר יותר בלבנון – הוא ניסה מעמדת הפיקוד, ב"בואינג" שחג מעלינו, ליצור אתי קשר ולתת לי הוראה לפוצץ את ה"מיגים", מכיוון שהתנאי של הקנייתים היה שבדרך חזרה הם מוכנים שנתדלק בניירובי רק אם נפוצץ את חיל האוויר האוגנדי.

עמר בר-לב: ידעתי לקבל החלטה כבדת משקל כזו תוך הפעלת שיקול דעת ויוזמה בזכות החינוך שקיבלתי בבית וממפקדי בצבא, מאחיך הבכור, ראש הממשלה, מיוני; לחתור תמיד קדימה, להתמודד, ליזום, לאתגר את המציאות, להשפיע, ולא להיות פסיבי ונגרר, ולא לתת לשוטף, למתרחש, להכתיב לי את מעשי.

עמר בר-לב: "מבצע אנטבה" נכרך עם סיפור חיי ועם סיפור חייהם של מאות אלפי ישראלים, שהצליחו לעשות את הבלתי-אפשרי.

עמר בר-לב: מראש הממשלה לשעבר דוד בן-גוריון, זיכרונו לברכה, שכנגד כל הסיכויים והסכנות הכריז על עצמאותה של מדינת ישראל והוביל אותה בשנותיה הקשות ביותר, דרך ראש הממשלה לשעבר מנחם בגין, זיכרונו לברכה, שהצליח להביא להסכם שלום עם מצרים, ואת ראש הממשלה יצחק רבין ז"ל ואת תעוזתו כבר הזכרתי.

עמר בר-לב: וגם בתחומים אחרים – דרך זוכי פרס נובל הישראלים, שגילו יצירתיות יוצאת דופן, ועד המדריכים בתנועת "אחריי!", שאתם עבדתי ב-15 השנים האחרונות, שהצליחו לעשות את הבלתי-אפשרי עם אלפי נערים ונערות שגורלם כבר נחרץ על-ידי המסגרות הפורמליות.

עמר בר-לב: והיום יותר מהכול נחוצה לנו אנטבה מדינית וחברתית במדינת ישראל.

עמר בר-לב: היום, כשהפערים בחברה מתרחבים, כשאנו במבוי סתום במשא-ומתן המדיני, כשהאיראנים מהווים איום על שלומנו, אנו חייבים לחדש את רוח אנטבה, היא רוח הציונות.

עמר בר-לב: יש לנו מיזמי היי-טק פורצי דרך, אנשי חינוך ואקדמיה מבריקים ורופאים מהשורה הראשונה בעולם.

עמר בר-לב: אבל נדמה איכשהו שבנושאים אחרים איבדנו את אותה תעוזה שאפשרה לציונות לאורך כל הדרך להגיע לאן שהיא הגיעה.

עמר בר-לב: הייתי מצפה ממדינה שעשתה כל כך הרבה, שתצליח להבקיע את התהליך המדיני, גם כאשר קשה וגם כאשר הצד השני משחק בצורה מאוד מאוד לא ספורטיבית.

עמר בר-לב: בלי תירוצים, פשוט לעשות.

עמר בר-לב: אז מה הלקח שלי מ"מבצע אנטבה"?

עמר בר-לב: בממדי זמן היסטוריים אנחנו כבר ב-24 השעות האחרונות לפני שנהפוך למדינה דו-לאומית עם רוב שאיננו יהודי.

עמר בר-לב: נכון, אין לנו תוכנית מושלמת.

עמר בר-לב: אין לנו גם ודאות מושלמת שהכול יסתדר בדיוק כפי שאנחנו רוצים.

עמר בר-לב: אבל רוב עם ישראל וגם רוב חברי הבית הזה מאמינים ורוצים במדינה דמוקרטית בעלת רוב יהודי מובהק.

עמר בר-לב: רוב העם מאמין גם בערך המוסרי השולל שליטה בעם אחר.

עמר בר-לב: אנחנו חזקים, ודרושה לנו מנהיגות אמיצה, נחושה ויוזמת שתוביל אותנו ליעד: מדינה יהודית ודמוקרטית.

עמר בר-לב: לך, ראש הממשלה, ניתנה הזכות ההיסטורית להיות המנהיג הזה שיוביל אותנו, כמו אחיך יוני, שהוביל אותי ואת חברי באנטבה.

עמר בר-לב: יוני, זיכרונו לברכה, אחיך הבכור, ראש הממשלה, גידל אותך וגם אותי על הקריאה: המעז מנצח.

עמר בר-לב: ועל כך אוסיף: רק המעז מנצח.

עמר בר-לב: תעז, אדוני ראש הממשלה, ותנצח.

עמר בר-לב: ננצח כולנו.

עמר בר-לב: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עמר בר-לב.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יעקב מרגי – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת יוני שטבון.

יעקב מרגי: אדוני היושב-ראש, מכובדי ראש הממשלה, חברי חברי הכנסת, שרים, ב-27 ביוני 1976, כ"ט בסיוון תשל"ו – הייתי אז בן 15 – נחטף מטוס של חברת התעופה הצרפתית, שהיה בדרכו מתל-אביב לצרפת ועליו 105 נוסעים ואנשי צוות, על-ידי טרוריסטים.

יעקב מרגי: ב-4 ביולי שנת 1976 צבא ההגנה לישראל מבצע פעולה צבאית בשטחה הריבוני של אוגנדה במטרה לשחרר את החטופים היהודים והישראלים – ואני מדגיש היהודים והישראלים, כי הטרוריסטים עשו סלקציה – ואנשי צוות של חברת "אייר פראנס".

יעקב מרגי: המחבלים התבצרו במדינה עוינת, באוגנדה.

יעקב מרגי: הפעולה בוצעה על-ידי סיירת מטכ"ל של צה"ל בפיקודו של מפקד הסיירת יונתן נתניהו, זיכרונו לברכה, שהיה מפקד כוח הפריצה במבצע.

יעקב מרגי: יונתן נתניהו, שכולנו הורגלנו לקרוא לו יוני, נהרג במהלך המבצע.

יעקב מרגי: בעקבות זאת נקרא המבצע על שמו, "מבצע יונתן".

יעקב מרגי: החוטפים היו שני גרמנים חברי "תאי המהפכה" ושני מחבלים פלסטינים חברי "החזית העממית לשחרור פלסטין".

יעקב מרגי: החוטפים הנחיתו את המטוס בבנגאזי שבלוב, ושם המטוס חנה במשך שבע שעות.

יעקב מרגי: התלבטתי אם לכתוב דברים גבוהים או בחלק מהנאום לחזור לסקירה היסטורית, והדגשתי בתחילת הנאום, הייתי בן 15.

יעקב מרגי: אני לא יודע כמה מהדור הצעיר הספיק לקרוא את הספר "מכתבי יוני" או שמע.

יעקב מרגי: אמרתי, אני אקרא חלק מהסקירה.

יעקב מרגי: החוטפים הנחיתו את המטוס בבנגאזי שבלוב.

יעקב מרגי: שם המטוס חנה במשך שבע שעות, תודלק, ואף הצטרפו אל החוטפים עוד שלושה מחבלים פלסטינים.

יעקב מרגי: נוסעת בשם פטרישיה היימן, אחות במקצועה, הייתה בדרכה ללוויית אמה בלונדון.

יעקב מרגי: פטרישיה התחזה לאישה הרה העוברת הפלה כדי להשתחרר מהמטוס החטוף.

יעקב מרגי: אבל הדגש שבחרתי לשים: פטרישיה, בעלת אזרחות ישראלית ואזרחות בריטית, עשתה שימוש בדרכון הבריטי שלה.

יעקב מרגי: אם לא היה הדרכון הבריטי היא לא הייתה זוכה לזה.

יעקב מרגי: המחבלים הורו לטייס לטוס לאנטבה שבאוגנדה, מרחק 3,800 ק"מ מישראל.

יעקב מרגי: המחבלים השתייכו לפלג של הטרוריסט ודיע חדאד, מפקד הזרוע המבצעית של "החזית העממית לשחרור פלסטין", שחוסל בפעולה של המוסד, באמת בעטייה של אותה פעולה, ב-30 במרס 1978, שם רשעים ירקב.

יעקב מרגי: ביום השלישי לחטיפה, ב-29 ביוני, ריכזו החוטפים את הישראלים ואת היהודים שבין הנוסעים באולם הנוסעים של הטרמינל הישן בשדה התעופה של אנטבה ושחררו את יתר הנוסעים.

יעקב מרגי: חטופים יהודים רבים מספרים על תחושת האי-נוחות עקב הסיטואציה שבה הופרדו מהשאר לקולן של פקודות בשפה הגרמנית.

יעקב מרגי: קברניט המטוס הצרפתי הזכור לטוב, מישל בקוס, התעקש להישאר עם נוסעיו החטופים מתוך אחריות לשלומם.

יעקב מרגי: יחד אתו נשאר כל הצוות.

יעקב מרגי: בעקבות מעשהו זה קיבל הקברניט אות הוקרה מראש הממשלה דאז יצחק רבין, זיכרונו לברכה.

יעקב מרגי: את המגעים בשם ממשלת ישראל מול ממשלת צרפת ניהל שגריר ישראל בצרפת בזמן הפעולה, מר מרדכי גזית.

יעקב מרגי: מדינת ישראל ניהלה מגעים עם שליט אוגנדה אידי אמין, ששיתף פעולה עם החוטפים.

יעקב מרגי: תוך כדי משא-ומתן הסכימו המחבלים להאריך את אותו אולטימטום שנתנו עד 4 ביולי.

יעקב מרגי: במקביל למשא-ומתן לשחרור החטופים, ולמרות התנגדות הרמטכ"ל, בדרגים הנמוכים – וגם כאן שם דגש – בדרגים הנמוכים יותר התכוננו והוצעו תוכניות שונות של תקיפה.

יעקב מרגי: צה"ל תכנן מבצע חילוץ על סמך נתוני המודיעין על שדה התעופה באנטבה.

יעקב מרגי: בראש המתכננים היו אלוף משנה אהוד ברק ואלוף משנה שי תמרי.

יעקב מרגי: אנשי המוסד, ובהם שלמה גל, השתתפו בצוות בדיקת ההיתכנות.

יעקב מרגי: יוני נתניהו, זיכרונו לברכה, מפקד סיירת מטכ"ל והכוח התוקף, היה דמות מרכזית בדחיפה למפקדיו ואף לדרג המדיני להציג תוכנית הקוראת לפעולה, וכן היה מרכזי בפיתוח ותכנון של פרטי התוכנית לגבי שלבי התקיפה והחילוץ הקרקעיים.

יעקב מרגי: ראש הממשלה יצחק רבין, זיכרונו לברכה, לא מיהר לאשר מבצע צבאי ושקל חלופות אחרות.

יעקב מרגי: שר הביטחון שמעון פרס הטיל על הצבא למצוא תוכנית, והוא, יחד עם שרים נוספים, תמך בפעולת חילוץ באמצעות צה"ל עוד בטרם הוצגה תוכנית החילוץ המעשית.

יעקב מרגי: רבין, זיכרונו לברכה, פסל את התוכניות הראשונות שהוצגו בפניו, אולם כאשר הונחה בפניו תוכנית מפורטת של צה"ל הוא ערך הצבעה בממשלה ובה רוב מוחץ תמך בתוכנית החילוץ.

יעקב מרגי: גם בצה"ל היו חלוקות הדעות.

יעקב מרגי: ב-3 ביולי המריאו ארבעה מטוסי "הרקולס" של חיל האוויר משארם-א-שיח' וטסו לאנטבה.

יעקב מרגי: רק כשכבר היו מעל אגם ויקטוריה באתיופיה התקבל אישור הממשלה למבצע.

יעקב מרגי: באופן רשמי דובר על כך שאם הממשלה לא תאשר את המבצע, המטוסים יחזרו על עקבותיהם.

יעקב מרגי: אדוני ראש הממשלה, 37 שנים חלפו מאז הושלם בהצלחה "מבצע אנטבה" לחילוצם של אותם חטופים, אותם 105 חטופים.

יעקב מרגי: כמעט ארבעה עשורים מאז חילצו חיילי צה"ל את 105 החטופים הישראלים מאוגנדה, ומאז עברנו מלחמות ומבצעים, פעולות גמול וביטחון גלויים וחסויים, הצלחות מול אכזבות, ואף חטיפות חיילים, שהאחרונה בהן הייתה חטיפתו של החייל גלעד שליט, ומי יודע אם ההתלבטויות שחווית, שנשאת אותן בלבך ובמוחך, תוך אחריות כבדה כראש ממשלה, לא מהוות כמין גמול לאותן התלבטויות שהיו אז.

יעקב מרגי: והיום, כמו אז, האתגרים רבים, הדילמות חזקות, ההתלבטויות והאחריות המונחת על כתפי המנהיגים והמפקדים, היום כמו אז, מצריכות מנהיגים אמיצים ונבונים, חיילים ומפקדים מאומנים ומיומנים, וגם הרבה סייעתא דשמיא ומציאות חן שדבריך יהיו נשמעים בכל הדרגים.

יעקב מרגי: והיום, כמו אז, עלינו לדעת שידה הארוכה של מדינת ישראל תגדע כל יד ותשיג את כל מי שמבקש את רעתנו או זומם לפגוע בנו.

יעקב מרגי: והיום, כמו אז, החובה עלינו לא לשים את יהבנו על שום מדינה, ידידותית ככל שתהיה, בהגנה על מדינת ישראל, ועלינו החובה להכיר ולהוקיר את חיילי צה"ל וכוחות הביטחון על פעולותיהם הגלויות והסמויות יום-יום, שעה-שעה ורגע-רגע מחיינו.

יעקב מרגי: ולנופלים עלינו להכיר טובה ולהוכיח להם שקורבנם לא היה לשווא, ושהחברה שלנו הייתה ותהיה תמיד ראויה לכך.

יעקב מרגי: לך, אדוני ראש הממשלה, בנימה אישית, אני יודע עד כמה יוני חסר לך.

יעקב מרגי: זה מורגש בך כל פעם שאתה מזכיר את שמו.

יעקב מרגי: אני רוצה לומר לך, אשרי העם שככה לו, אשרי העם שאלו בניו, וזו תהיה נחמתך ונחמתנו.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יעקב מרגי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יוני שטבון, בבקשה, ואחריו – חבר הכנסת שמעון סולומון.

יוני שטבון: אדוני היושב-ראש, חברי וחברותי חברי הכנסת, לפני 34 שנה עלו הורי מפריז, משאירים מאחוריהם משפחה, תרבות ועתיד מבטיח.

יוני שטבון: זוג צעיר בשנות ה-20 לחייו, שכל עתידו מונח לפניו, מקבל החלטה.

יוני שטבון: בחודש התשיעי להריונה של אמי, ואני בבטן שלה, היא מודיעה לאבי שהיא רוצה ילד ישראלי, ורק ילד ישראלי.

יוני שטבון: הם מגיעים ארצה לנהרייה, לא לשאנז אליזה, בקושי שכונה, אבל העיקר – ילד ישראלי.

יוני שטבון: כמה שבועות לאחר מכן נולדתי אני.

יוני שטבון: להורי זה היה ברור, לילד יקראו יוני, כי שלוש שנים קודם לכן נפל דבר בחייהם, נפל דבר בחיי האומה הישראלית כולה – יוני נתניהו מסר נפשו למען החזון הציוני.

יוני שטבון: באופן סמלי, יוני שלהם, בדיוק כמו יוני נתניהו, נולד ב-13 במרס.

יוני שטבון: מאז יוני נתניהו מלווה אותי.

יוני שטבון: לפני השינה ובבוקר כשאני קם "מכתבי יוני" תמיד לידי.

יוני שטבון: בתיכון ובישיבה על הסטנדר, מתחת לגמרא, "מכתבי יוני" היו שם; אחרי הקרבות וימי הלחימה כלוחם וכמפקד בעזה ובלבנון – שם באוהל, כשכולם כבר גמורים מעייפות, אני מספיק לגנוב עוד כמה שורות ולקרוא את "יוני".

יוני שטבון: לקרוא את "יוני" זה לקבל כוח ולהאמין.

יוני שטבון: גם היום במשרדי בכנסת הם, "מכתבי יוני", מונחים על שולחן העבודה, כי בגיל 34 כמו בגיל 17 יוני נתניהו תמיד אתי.

יוני שטבון: יוני המפקד והאדם הוא זיכרון חי, הוא מגדלור לישראליות המיוחלת, הגאה והבוטחת, העדינה והקשוחה כאחד.

יוני שטבון: יוני הוא התקווה של עם שבמשך אלפיים שנה, אלפיים שנות גלות, חלם לשוב ולחיות בארץ הצבי ובדבש שדותיה.

יוני שטבון: ב-65 שנותיה של מדינת ישראל היא הייתה עסוקה בבניין ובביסוס כוחה החומרי והפיזי – התיישבות, בניית ערים ותשתיות מהמתקדמות בעולם, צבא יעיל וטכנולוגי, כלכלה, מוסדות מדינה וחברה.

יוני שטבון: והנה מגיע השלב שבו מתחילים לשאול למה; למה דווקא כאן בארץ הזאת, למה אנחנו ולא הם, מי אנחנו, מהו עולם הערכים שלנו כחברה ומה עם החזון הציוני.

יוני שטבון: כשחיילי צה"ל כבר לא "כוחותינו", כשגורמים בחברה הישראלית חוששים מהמילים "מדינה יהודית וציונית" ומבקשים להצעיד אותנו לעבר "מדינת כל אזרחיה", כשעולם הערכים היהודי, חז"ל ומורשת ישראל נדחקים בצורה פרועה על-ידי תרבות שרוחה מגיעה ממערב לנו, יש כאן נורת אזהרה; נורה שמזכירה לכולנו שהגיע הזמן לבחור, הגיעה השעה להכריע ולהאמין, להפסיק להסס, להפסיק להתבייש במי ובמה שאנחנו כעם וכמדינה.

יוני שטבון: מול נורת האזהרה הזאת, שמהבהבת בחוזקה, ניצב "מבצע יונתן" וכאילו מבקש לתת תשובה, להכניס ודאות בספק, לחייב אותנו לאמונה בצדקת הדרך, לחזור לערכי היסוד של העם היהודי ולשיח הציוני.

יוני שטבון: ב-4 ביולי 1976 בחרנו להעז ולא להיכנע, בחרנו להילחם במחבלים ולא לשחרר אותם.

יוני שטבון: באותו 4 ביולי משא-ומתן לא היה בכלל בלקסיקון, כי היה לנו ברור שעם טרור לא מדברים אלא מכריעים.

יוני שטבון: בקיץ 1976 הפלוגות בחזית שנשאו בנטל נתנו כתף, והעם בעורף עודד ותמך, נתן גב.

יוני שטבון: באותו קיץ היה ברור שכולנו, כל העם בישראל, באנטבה.

יוני שטבון: לא היה מקום ל"ג'נין ג'נין", לא היה מקום להכפשות, כולנו אגרוף אחד.

יוני שטבון: כחברים בבית הזה, כשליחי ציבור שנבחרנו להנהיג, יש לנו החובה והאחריות להחזיר את השיח הציוני למרכז.

יוני שטבון: לא לחשוש, לא לגמגם, לקחת אחריות על גורל המדינה, וכמו שיוני בעצמו כתב, ואני מצטט: אני חייב להרגיש שלא רק ברגע מותי אוכל להגיש דין-וחשבון על התקופה שחייתי, אלא שבכל דקה ודקה מחיי אהיה מוכן להתייצב בפני עצמי ולומר: כך וכך עשיתי.

יוני שטבון: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יוני שטבון.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת שמעון סולומון – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת שאול מופז.

שמעון סולומון: אדוני היושב-ראש, כבוד ראש הממשלה, שרים, חברות וחברי הכנסת, ביום ראשון, 27 ביוני 1976, נחטף מטוס "איירבוס" של חברת "אייר פראנס" בטיסתו השבועית מס' 139 מישראל לפריז דרך אתונה.

שמעון סולומון: דקות אחרי החטיפה הודיעו המחבלים על חטיפת המטוס, ומאותה שעה נקרא המטוס "חיפה".

שמעון סולומון: מייד הודיע "קול ישראל" על חטיפת המטוס למקום בלתי ידוע, ובמקביל הגיעה הידיעה על החטיפה למערכת התעופה והמודיעין בישראל.

שמעון סולומון: ראש ממשלת ישראל יצחק רבין, זיכרונו לברכה, הפסיק את דיוני הממשלה והודיע בנימה שקטה אך דרמטית על אובדן המטוס ועל כך שנמצאים בתוכו ישראלים ויהודים רבים.

שמעון סולומון: אז טרם היה ידוע מה קרה עם המטוס, אם נחטף, ואם כן – על-ידי מי ולאן מועדות פניו.

שמעון סולומון: ההפתעה בקרב הממשלה וקהיליית המודיעין, כפי שאפשר לנחש, הייתה הפתעה מוחלטת, אך הקושי, הדאגה והלחץ העצום הובילו את מקבלי ההחלטות לקחת אחריות, יוזמה, מקוריות מבצעית שכמוה טרם נראתה.

שמעון סולומון: הנכונות להקריב את מיטב בנינו למען יהודים הנמצאים במצוקה תחת מתקפת טרור היא סמל ייחודי למדינת ישראל ולעם ישראל.

שמעון סולומון: ערבות הדדית שכזאת לא קיימת בשום מקום בעולם, ועל כך יש לנו סיבה טובה להיות גאים בעצמנו, כמובן.

שמעון סולומון: מדינת ישראל קמה להיות בית לאומי לעם היהודי, תוך דאגה לאלה שאינם יהודים, אבל כשהבית שולח את יושביו על מנת לסייע ולהציל אותך במרחקים, תוך סיכון בניו באופן מוחשי – המילה "בית" מקבלת משמעות אחרת.

שמעון סולומון: אני יודע זאת כי חוויתי את ההרגשה על בשרי.

שמעון סולומון: אני זוכר בתור ילד צעיר את שליחי המוסד הגיבורים, נציגי מדינת ישראל, שסיכנו את עצמם באופן מוחשי, יום ולילה, במדינת סודאן, שהיא מדינה מסוכנת ליהודים, רק כדי להביא אותי לכאן, הביתה, למדינת ישראל.

שמעון סולומון: "מבצע אנטבה", או בשמו האחר, "מבצע יונתן", מהווה מקור השראה.

שמעון סולומון: מבצע מזהיר זה הנו סמל לגבורה, תעוזה, יצירתיות ודבקות במטרה העליונה – מחויבות לאזרחים.

שמעון סולומון: עיני כל העולם נישאו לעבר מדינת ישראל בהערצה בימים שלאחר המבצע, הערצה על התעוזה המבצעית מחד ועל האחדות והערבות ההדדית מאידך.

שמעון סולומון: "מבצע יונתן" מספר את חוסר ההתפשרות במלחמה של העולם הנאור מול הטרור.

שמעון סולומון: כל אזרח במדינת ישראל יודע שממשלת ישראל תעשה כל מה שצריך להצילו, בין אם בדרך צבאית, כדוגמת "מבצע אנטבה" ופעולות אחרות נוספות, ובין אם בדרך מדינית, כמו באירוע חטיפתו של גלעד שליט.

שמעון סולומון: עלינו לשמר את הערבות ההדדית הזאת בין המדינה לאזרחיה לא רק בעתות מצוקה ובמלחמות, אלא גם בערבות החברתית בחיים הרגילים, ו"מבצע יונתן" מהווה דוגמה מובהקת לכך.

שמעון סולומון: כיום מדינת ישראל חזקה עשרות מונים לעומת התקופה שבה התקיים "מבצע אנטבה", לכן מלחמתנו בטרור היום צריכה להיות מופנית למאמצים להגיע להסכם שלום עם שכנינו.

שמעון סולומון: סיום הסכסוך בין העמים הוא הניצחון הגדול ביותר שאפשר להשיג במלחמתנו בטרור.

שמעון סולומון: לכן אני פונה אליך מעל דוכן זה, אדוני ראש הממשלה.

שמעון סולומון: יש לך את המנדט מהעם, מבית-הנבחרים, לפעול באומץ ובנחישות לקדם את התהליך המדיני.

שמעון סולומון: אנחנו נהיה שם, לפעול, לגבות ולתמוך בך, בכל מאמץ ובכל מהלך בכיוון השגת השלום המיוחל.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת שמעון סולומון.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת שאול מופז – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת ריבלין, אחרון המציעים.

יולי יואל אדלשטיין: לאחר מכן נשמע את ראש הממשלה ואת יושבת-ראש האופוזיציה.

שאול מופז: אדוני היושב-ראש, כבוד ראש הממשלה, חברי חברי הכנסת, אני רוצה לומר שמדינת ישראל עמדה בשלושה מבחנים ב"מבצע יונתן".

שאול מופז: המבחן הראשון הוא מבחן המדיניות – מדינת ישראל איננה נכנעת לטרור.

שאול מופז: המבחן השני, מבחן המנהיגות – המנהיגות של מדינת ישראל מקבלת את ההחלטה הנכונה לאור המדיניות שהתוותה.

שאול מופז: המבחן השלישי הוא המבחן של הביצוע, האם יש ביכולתה של מדינת ישראל לבצע, ואם כן, היא מבצעת ונכון.

שאול מופז: אני חושב ש"מבצע יונתן" עמד בשלושת המבחנים הללו, וישראל של אותם הימים, בהנהגתם של רבין, זיכרונו לברכה, שמעון פרס, ייבדל לחיים ארוכים, ומוטה גור, ידעו לקבל את ההחלטה הנכונה לאור המדיניות שהותוותה ולהורות על הביצוע.

שאול מופז: אין ספק שבהחלטה הזו מדינת ישראל הפכה להיות לסמן הימני של מדינות העולם, כמי שנלחמת בטרור ויודעת לקבל גם הכרעות קשות, גם אם יש בהן אלמנט סיכון גבוה מאוד.

שאול מופז: אני רוצה, ברשותכם – לצורך הגילוי הנאות, הייתי סגנו של יוני נתניהו ביחידה במשך למעלה משנה והשתתפתי יחד אתו במבצע – לומר שעל המנהיגות לא היה קל לקבל את ההחלטה הזאת.

שאול מופז: אני זוכר את הערב שלפני המבצע – עמר בר-לב היה אתנו בחבורת הפיקוד – שמעון פרס ויצחק רבין שאלו אחד-אחד את הקצינים מה הערכתם לגבי יכולת הביצוע.

שאול מופז: אני אומר את זה כי לא אחת האחריות שמוטלת על כתפיהם של מפקדי צה"ל גדולה מאוד והמנהיגות רוצה לשאוב משם את הכוח על מנת לקבל את ההחלטה.

שאול מופז: הדעות של כולנו היו חשובות, אבל אין ספק שמי שנתן את הביטחון לדרג המחליט במדינת ישראל באותם רגעים, מאוד מאוד קשים – מצב הרוח הלאומי היה מאוד נמוך ונראה כאילו יש גמגום נוסף בדרג של המנהיגות, כן יש משא-ומתן עם האוגנדים – באותם רגעים ניצב יוני נתניהו, זיכרונו לברכה, כסלע איתן ואמר למנהיגות שהייתה צריכה לקבל את ההחלטה: רבותי, אנחנו יודעים לבצע, אנחנו יודעים להחזיר את החטופים.

שאול מופז: חברים, זו לא אמירה קלה.

שאול מופז: כשאתה עומד בפני ראש הממשלה, שר הביטחון והרמטכ"ל, סגן-אלוף יוני נתניהו ידע ברגעים האלה לתת את רמת הביטחון לדרג מקבל ההחלטות, לבצע פעולה שהסיכונים בה היו מאוד מאוד גדולים.

שאול מופז: אנחנו נוהגים לומר ערב מבצעים מהסוג הזה שהמעז מנצח.

שאול מופז: זה גם אולי העיקרון שעליו אנחנו מחנכים לוחמים בצה"ל ובמדינת ישראל, ובמבחן הזה יוני עמד.

שאול מופז: אני רוצה לומר עוד משפט אחד עליו, כי אני חושב שיש לו מקום של כבוד בהיסטוריה של מדינת ישראל, באשר ליכולתה לבצע את המבצע הזה, וגם מבצעים אחרים, שאיננו יכולים לדבר עליהם כאן ועכשיו.

שאול מופז: היה רגע, לפני שקיבלנו את המודיעין האחרון – את זה לא שמעת ממני, אדוני ראש הממשלה, עד היום, וחשוב לי לומר את זה כאן, בהזדמנות הזאת.

שאול מופז: היה רגע, לפני העלייה למטוסים, כאשר הגיעו רסיסי המידע האחרונים על מקומם של בני הערובה ומקומם של המחבלים ועוד לא היה ברור היכן הוא מתכוון להיות – יוני בעצמו, במיקום, היכן הוא מתכוון להיות, כי יש חשיבות למקום המפקד.

שאול מופז: ולפני שפסענו לתוך המטוסים שאלתי אותו, היינו בני אותו גיל כמעט, קרובים מאוד; אמרתי לו: יוני, איפה אתה מתכוון להיות בסדר הכוח?

שאול מופז: באמצע, בשביל לראות את כל התמונה?

שאול מופז: בחלק הקדמי?

שאול מופז: הוא אמר לי: אני מתכוון להיות עם הכוח הפורץ, עם הראשונים שיפרצו לטרמינל באנטבה.

שאול מופז: אין ספק שבהחלטה הזו שלו, שהיא נכונה לגבי הרבה מאוד מפקדים שלנו, שבמבחנים עליונים קבעו את מקומם שם, בהחלטה הזאת הוא למעשה העביר מסר מאוד חשוב באשר לביטחון שהוא רצה להשרות בקרב הלוחמים.

שאול מופז: אבל גם המיקום הזה הביא, באחוזים גבוהים מאוד, לפגיעה בו, כראשון מבין הפורצים.

שאול מופז: הדבר האחרון שאני רוצה לומר, ההחלטה הזו זקפה את קומתה של מדינת ישראל, את קומתם של אזרחי ישראל, וזקיפות הקומה הזו דרושה לנו בימים האלה בכל נושא ונושא שאנחנו עוסקים בו – בין אם זה בנושאים החברתיים, בין אם זה בנושאים המדיניים ובוודאי ובוודאי בנושאים הביטחוניים.

שאול מופז: היו שם גם לוחמים רבים.

שאול מופז: אני חייב להזכיר את סורין הרשקו, שנפצע, והוא סמל להמשכיות החיים.

שאול מופז: הוא נפצע קשה מאוד, אדוני היושב-ראש, הוא נכה עד היום.

שאול מופז: הוא לוחם צנחנים מאוד נועז, שפרץ לטרמינל האזרחי בכוח, בראשות יחידה של הצנחנים בראשותו של נחמיה תמרי, זיכרונו לברכה.

שאול מופז: הוא מסמל עבורנו, עד היום, את הנחישות במלחמה בנכות אחרי הפעולה.

שאול מופז: חשוב לי, על במה מכובדת זו, לציין זאת ולומר לכולנו, שהמבחנים האלה – מבחן המדיניות, מבחן המנהיגות ומבחן הביצוע – הם נכונים גם בימים אלה.

שאול מופז: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת שאול מופז.

יולי יואל אדלשטיין: אחרון המציעים הוא חבר הכנסת ראובן ריבלין.

יולי יואל אדלשטיין: לאחר מכן – ראש הממשלה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

ראובן ריבלין: ראש הממשלה, אדוני יושב-ראש הכנסת, גברתי ראש האופוזיציה, השר בנט, ותיקי "מבצע אנטבה" ומגיבוריו, חבר הכנסת עמר בר-לב וחבר הכנסת, הרמטכ"ל ושר הביטחון לשעבר שאול מופז, חברותי וחברי חברי הכנסת, "ביגון שאינו שוכך", כך, בפשטות מרעידת לב, הקדיש הפרופסור בנציון נתניהו, זכרו לברכה, את ספרו על האינקוויזיציה לבנו יונתן.

ראובן ריבלין: מאז שנתקלתי בשלוש מילים אלה הן אינן מרפות ממני.

ראובן ריבלין: הן אינן מרפות משתי סיבות.

ראובן ריבלין: ראשית, מפני שבשלוש מילים פשוטות אלה מגולמים כל הבכיות, כל הנהיות וכל הגעגועים האילמים של ההורים השכולים שהולכים וזועקים מקצה העולם ועד קצהו.

ראובן ריבלין: שנית, מפני ששלוש מילים אלה מעלות בראשי את דמותו של יוני.

ראובן ריבלין: אותו יוני, שכל מי שזכה להכיר אותו לא יכול היה לשאת את הניגוד שבין היותו למותו.

ראובן ריבלין: יוני נתניהו, שזכיתי להכיר, היה אוהב חיים ורודף חיים.

ראובן ריבלין: אבל יוני נתניהו גם הפך – ומה לעשות, אולי בעל כורחו – לסמל.

ראובן ריבלין: הוא הפך לסמל לאומי של אחד מסיפורי הגבורה של תולדות העם היהודי, "מבצע אנטבה".

ראובן ריבלין: יוני, כמנהיג "מבצע אנטבה", הוא לפיד אש היסטורי המזכיר לכולנו שאין נושאים ונותנים עם טרור; הוא סמל לכך שבטרור נלחמים, גם אם לעשות זאת בתחבולות, אך בנחישות ובלי כל מורא.

ראובן ריבלין: במרוצת השנים שבהן זכינו להתרווח במציאות חיינו הישראלית, מוגנים על-ידי מערכות הביטחון והמודיעין אולי מהטובות בעולם, קהתה בנו, בכולנו, אותה ההבנה שמי שלא נכנע לטרור, הטרור אינו יכול להכניע אותו, וחלילה להפך: שמי שנכנע לטרור ולכיפוף ידיים של טרור, הטרור עלול להכריע אותו.

ראובן ריבלין: שחרורו של גלעד שליט היה משאלת לב של רוב ככל הציבור בישראל.

ראובן ריבלין: אני באופן אישי מודה, ואז דיברתי גם עם ראש הממשלה, שלעולם לא היה בי הכוח לסרב לאב או לאם או לסב או לסבתא המשוועים להשבת בנם.

ראובן ריבלין: כורח הנסיבות, הקושי המוסרי והאנושי, החשש לחוסן הלאומי, הכריעו אותנו ומכריעים אותנו להיכנע ולהישמע לרחשי הלב הישראלי והיהודי.

ראובן ריבלין: ואולם, ביום הזה שבו אנו מעלים את קורות "מבצע אנטבה" ואת זכרו של יוני נתניהו, שבו עולה לפנינו סיפור גבורה של מבצע, עלינו להיזכר כי הסכנה שבהיגררות למצב של כיפופי ידיים עם טרור היא סכנה קיומית.

ראובן ריבלין: משא-ומתן עם גורמי טרור לא רק שאינו יכול להביא את הסכסוך לקצו, אלא שהוא מזין אותו; הוא שמלבה את אש האיבה, ההסתה ושאיפת ההרג.

ראובן ריבלין: ביום הזה עלינו לזכור כי הדילמות הנוראיות מהסוג הזה אינן מאחורינו.

ראובן ריבלין: בכל הנוגע להכרעה בצומת שבלשאת-ולתת עם הטרור אנו עומדים היום בפרשת דרכים, כאשר פעילי "חמאס" ו"ג'יהאד" הם הצופים בנו מן החלונות ובוחנים את התנהלותנו.

ראובן ריבלין: כל מה שאני יכול לומר היום הוא שאני מתפלל ששום השכל והדעת והצורך הענייני הם שינחו את מנהיגי ישראל היום ולדורות הבאים; הם שינחו אותנו כיצד לגשר על הפער שבין החובה העמוקה לבנינו לבין הצורך להדק את קיר הברזל כנגד אויבינו כל זמן שהם בוחרים להיות אויבינו.

ראובן ריבלין: מכובדי, דברים כואבים אלה הם הדברים שבגינם דמותו של יוני נתניהו לוכדת אולי בצורה המזוקקת ביותר את מורכבות וכאב חיינו כאן.

ראובן ריבלין: יוני, בעל יד אחת המשוררת אודות הטוב, היפה והצודק והיד השנייה הנוהגת את הטנק; יוני, בעל העין האחת החולמנית ומפזרת אהבה לכל חי, והעין השנייה המישירה מבט דרך כוונת הרובה.

ראובן ריבלין: יוני הוא משל חיינו כאן, כאן בארץ הזאת.

ראובן ריבלין: ובמילותיו שלו, כפי שכתב לחברתו תותי בהימצאו על גדות התעלה עם יחידתו, באותו ספר שיוני שטבון מחזיק עד היום על שולחנו, כך הוא אומר וכך הוא כותב לתותי: "רגע של שלווה, יקר מפז, בערב שישי, בשעה חמש וחצי לפנות ערב.

ראובן ריבלין: יש עוד אור בחוץ, ואני כאן על כיסא מחוץ לאוהל, כשלפני שורת הטנקים שלי.

ראובן ריבלין: מאחור בוקעת מוזיקה מן האוהל, ובידי ספר, שמתוך עצלות אני מחזיק אותו פתוח, בין שתי אצבעות, בלי לקרוא בו".

ראובן ריבלין: כך כתב את סיפור חיינו עד היום.

ראובן ריבלין: כך פקד על מבצע שהיה לאפוס בתולדות צה"ל, עמנו ומדינתנו, מדינת ישראל.

ראובן ריבלין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: אני מודה מאוד לחבר הכנסת ראובן ריבלין, ומזמין את ראש הממשלה חבר הכנסת בנימין נתניהו להשיב למציעים.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

בנימין נתניהו: תודה לך, עמר בר-לב, על שיזמת את הכינוס הזה, ותודה לכם, ידידי, שדיברתם כאן וריגשתם אותי מאוד.

בנימין נתניהו: למבצע החילוץ באנטבה היו השלכות גדולות, ועל אחת מהן למדתי באנטבה כשהוזמנתי לפני כמה שנים לטקס מיוחד במינו על-ידי נשיא אוגנדה מוסבני.

בנימין נתניהו: בטקס הזה הם שמו שלט זיכרון ליוני ולחטופים שנספו באנטבה, על מגדל הפיקוח.

בנימין נתניהו: הטקס היה טקס של הצבא האוגנדי.

בנימין נתניהו: יש להם טקס מיוחד לכבוד הנופלים, לכבוד חייל שנפל.

בנימין נתניהו: זה מרגש מאוד.

בנימין נתניהו: אחרי הטקס שאלתי את הנשיא בגילוי לב, והיינו בצד, ואמרתי לו: אני רוצה שתדע שבעיני זה לא דבר של מה בכך שבמדינה זרה, במדינה שלך, חיילים שבאו ממדינה אחרת ופשטו לתוכה – והרי יוני וחבריו הרגו עשרות חיילים אוגנדים, והנה אתם מעלים פה שלט זיכרון.

בנימין נתניהו: הוא אמר: כן, זה נכון, אבל אני רוצה שתבין מה המשמעות לנו.

בנימין נתניהו: אחת – המשמעות של המלחמה הכוללת בטרור, שאנחנו עדיין בתוכה, ונאבקים בכוחות כאלה גם כן.

בנימין נתניהו: אבל הייתה משמעות נוספת: אנחנו נלחמנו במשך שנים נגד הרודן הזה, אידי אמין, במעמקי הג'ונגל, ולא יכולנו לו, וכשאנחנו שמענו על הנחיתה של כוחות צה"ל באנטבה ועל המעשה שעשו, אנחנו ידענו: נפיל אותו, אנחנו נגבר עליו.

בנימין נתניהו: אז ידענו.

בנימין נתניהו: בדרך לאנטבה יוני אמר לאחד מחבריו שאם הוא יראה את אידי אמין הוא יהרוג אותו.

בנימין נתניהו: הוא אמר לו: איך אתה מעלה דבר כזה?

בנימין נתניהו: הוא אמר: הוא פושע מלחמה; אם אני אראה אותו אני אהרוג אותו.

בנימין נתניהו: הוא נהרג שם, אבל חבריו השלימו את המשימה להחזיר את חטופינו הביתה, ונדמה לי שחצי תריסר מבוגרי היחידה משרתים כאן בכנסת היום, וביניהם חברי הכנסת בר-לב ושאול מופז, שהשתתפו במבצע עצמו.

בנימין נתניהו: אני חושב שזה לא מקרי.

בנימין נתניהו: בכל זאת, היחידה היא יחידה קטנה מאוד, מאוד, וגם בכנסות קודמות היו כאן בוגרים שלה.

בנימין נתניהו: ואני חושב שהדבר הזה הוא תוצאה של יכולת של התמקדות במשימה, ותעוזה, וקבלת אחריות אישית, והיכולת לרכז עבודת צוות להשגת מטרות לאומיות עליונות.

בנימין נתניהו: ואני, אגב, מאמין שברגעי מבחן כאלה ואחרים, העובדה שאנחנו נמצאים בשני צדי מתרס היא חסרת משמעות, כי אנחנו באותו צד של המתרס ברגע ההכרעה.

בנימין נתניהו: בכל אופן, ליחידה יש זכות חשובה, יחד עם יחידות אחרות של צה"ל, אבל כשאני שמעתי על המבצע, והייתי אז סטודנט בארצות-הברית – שמעתי כמובן על החטיפה, אבל שמעתי שכוחות צה"ל שחררו חטופים באנטבה – אני צלצלתי מייד לאחי עידו ושאלתי אותו שאלה אחת, שאלה אחת: נו, הם חזרו כבר?

בנימין נתניהו: הם חזרו.

בנימין נתניהו: זה היה ברור מי זה הם.

בנימין נתניהו: הוא חזר, גם זה היה ברור.

בנימין נתניהו: הוא אמר לי: עדיין לא, אבל היה לי ברור שמדובר ביוני וחבריו.

בנימין נתניהו: ליוני היו הרבה מבצעי חילוץ, יותר מאחד או שניים.

בנימין נתניהו: אחד, כמה שעות לפני סוף המלחמה, מלחמת ששת הימים, במוצב ג'לבינה ברמת-הגולן, כשהוא ניגש לחלץ קצין שנפגע מאש סורית, והוא עצמו נפגע שם, גמר את המלחמה כנכה צה"ל שלא ישרת יותר; ועד חילוצו של יוסי בן-חנן תחת אש בתל-שמס במלחמת יום הכיפורים, חילוץ שעליו הוא קיבל את עיטור המופת.

בנימין נתניהו: אבל היחידה עצמה חילצה חטופים, ועל כן היה ברור שהיא תצא למבצע הזה אם יש לו היתכנות.

בנימין נתניהו: ואכן, מה שקרה הוא שכפי שתואר כאן על-ידי חבר הכנסת מופז וגם חבר הכנסת בר-לב, היה לחץ מלמטה, מהצבא, מהיחידה, גם ממפקדי חיל האוויר – מבני פלד, זיכרונו לברכה – והטייסים, שהביעו ביטחון ביכולתם לבצע את המשימה חרף הסיכונים, והם היו שם.

בנימין נתניהו: אבל צריך לתת את מלוא הקרדיט לראש הממשלה דאז, יצחק רבין, זיכרונו לברכה, ולשר הביטחון שמעון פרס, שקיבלו החלטה מאוד נועזת, כי אף פעם, אף פעם לא יודעים באמת.

בנימין נתניהו: באנטבה, משאית אחת על המסלול הייתה יכולה לסכל את המשימה.

בנימין נתניהו: ולכן, לא היה ביטחון, וההבדל בין הצלחה לכישלון הוא כחוט השערה; יש כאן אנשים ששירתו בצבא והם יודעים בדיוק על מה אני מדבר, כחוט השערה.

בנימין נתניהו: אבל ההחלטה לבצע את המבצע נבעה מהאפשרות שניתן לבצע ושיש חשיבות עליונה לזקוף את קומתה של ישראל.

בנימין נתניהו: הרי המבצע הזה היה מלווה בסלקציה.

בנימין נתניהו: סלקציה.

בנימין נתניהו: 30 שנה אחרי השואה, 30 וכמה שנים, טרוריסטים גרמנים עושים סלקציה בין יהודים ללא-יהודים, משאירים את היהודים, מאיימים לרצוח אותם.

בנימין נתניהו: והמשמעות היא לא רק לאוגנדים ולא רק לטרור; לנו קודם כול כיהודים – מה המשמעות של המדינה הזאת, מה היא יכולה להשיג ברגעי מבחן.

בנימין נתניהו: ובכן, הממשלה הטילה את צה"ל, שילחה את צה"ל אלפי קילומטרים, מרחק אלפי קילומטרים ממדינת ישראל, כדי לחלץ יהודים, והכוח ביצע את משימתו, חילץ את החטופים, חיסל את המחבלים, הרג את המשמר האוגנדי המיידי, פוצץ את חיל האוויר, חזר למדינת ישראל.

בנימין נתניהו: האיומים עלינו ב-37 השנים שחלפו נמשכים, אבל הדוגמה של אנטבה אומרת שאנחנו יכולים להם, וגם היום אני אומר שאין מקום – אין מקום שהזרוע הארוכה של מדינת ישראל לא מגיעה אליו ולא תגיע אליו כדי להגן על מדינת ישראל.

בנימין נתניהו: היום הזה היה יום חג למדינת ישראל ולשוחרי החופש והקדמה בעולם.

בנימין נתניהו: עבור כמה משפחות בישראל זה היה יום של תוגה ויגון נוראיים: למשפחתה של דורה בלוך, זיכרונה לברכה, לפסקו כהן ואידה בורוביץ וז'אן ז'אק מימוני, זיכרונם לברכה, ואני מבקש מעל הבמה הזאת לאחל בריאות ואריכות ימים לחברנו המופלא סורין הרשקו.

בנימין נתניהו: והיום הזה עבורי שינה את מהלך חיי, וחיי הורי, ואחי.

בנימין נתניהו: 37 שנים עברו מאז, הורי נפטרו, אבל לעולם לא אשכח את ההוד וההדר שבו נשאו את יגונם בנפול בנם הבכור יונתן.

בנימין נתניהו: אני מודה לכם.

יולי יואל אדלשטיין: אני מודה לראש הממשלה, חבר הכנסת בנימין נתניהו, ואני מזמין את יושבת-ראש האופוזיציה, חברת הכנסת שלי יחימוביץ, לשאת דברים, בבקשה.

יולי יואל אדלשטיין: גברתי תמתין שנייה, התגובה היא מאוד מובנת, אז אנחנו נאפשר לאנשים שנייה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, יושבת-ראש האופוזיציה, חברת הכנסת שלי יחימוביץ.

שלי יחימוביץ': אדוני יושב-ראש הכנסת, חברי חברי הכנסת, אדוני ראש הממשלה, ראשית, מעבר לזה שאנחנו מציינים כאן היום אירוע לאומי מכונן בחייה של המדינה, זה היה עבורך, אדוני ראש הממשלה, ועבור משפחתך אובדן אישי שאין שני לו.

שלי יחימוביץ': והם תמיד מתערבבים זה בזה – האבל הפרטי, היגון הלאומי, האתוס המכונן שלאורו אנחנו חיים, ולפעמים לא ברור מה גובר על מה, אבל ברור לחלוטין שהיגון האישי של מי שחוו את השכול הזה לעולם לעולם ילווה אותם באופן בלעדי ובלבדי, שרק מי שחוו אותו יכולים להבין אותו.

שלי יחימוביץ': יחד עם יוני נרצחו שלושה בני ערובה: ז'אן ז'אק יצחק מימוני, פסקו כהן ואידה בורוביץ, והרביעית, דורה בלוך, נרצחה בבית-החולים.

שלי יחימוביץ': יהי זכרם ברוך.

שלי יחימוביץ': והיו שם, וכאן במדינה, תעוזה מדהימה, ותכנון מדויק וחכם שאין שני לו, וסולידריות, וערבות הדדית מוחלטת במלוא התגלמותה, ואחריות עמוקה של המדינה לאזרחיה, ועוצמה.

שלי יחימוביץ': המנהיגות הייתה במובן של היכולת לקבל החלטות מכריעות ולקחת אחריות להן גם כאשר יש בהן סיכון, והיא באה לידי מיצוי מוחלט באופן שבו התנהל גם הדרג המדיני, בעיקר הדרג המדיני: ראש הממשלה יצחק רבין, שר הביטחון שמעון פרס, כמובן גם הרמטכ"ל מוטה גור.

שלי יחימוביץ': לא בכדי העולם הביט בנו בהשתאות ופשוט הצדיע לנו.

שלי יחימוביץ': ועכשיו מבחן המנהיגות, אדוני ראש הממשלה, הוא שלך.

שלי יחימוביץ': אתה המנהיג.

שלי יחימוביץ': אפשר לחלוק עליך, אפשר לאהוב את זה ולא לאהוב את זה, אבל אתה המנהיג הנבחר של מדינת ישראל.

שלי יחימוביץ': לא בכל תקופה ההחלטות הנועזות שנדרשות ממנהיג הן זהות.

שלי יחימוביץ': וכן, נכון אמרת: זרוענו הארוכה תשיג אותם בכל מקום.

שלי יחימוביץ': אבל אותה זרוע ארוכה שתשיג בכל מקום, והיא חייבת להיות חזקה ודרוכה, אותה זרוע צריכה כל הזמן להיות מושטת גם למשימות הפוכות באופיין, משימות של שלום, שהן חלק מאותו שלם.

שלי יחימוביץ': כמו שנדרש אומץ במלחמה בטרור, כמו אז גם היום, כך נדרשים אומץ, תעוזה, חוכמה, לכידות, כדי להבקיע את המשך מימוש היעד של הבטחת קיומנו כאן כמדינה יהודית ודמוקרטית.

שלי יחימוביץ': מדינה יהודית ודמוקרטית, וחזקה וצודקת ומשגשגת, היא משימה לאומית.

שלי יחימוביץ': מי שלאומי אינו מוכן לשאת את הרעיון של מדינה דו-לאומית.

שלי יחימוביץ': וזו המשימה שלך, אדוני ראש הממשלה – קשה, מאתגרת, מורכבת מאוד.

שלי יחימוביץ': תסתכל על העם, תסתכל על הציבור, תסתכל על המדינה, גם על אלה שלא בחרו בך, אתה ראש הממשלה של כולנו, ולך באומץ, אותו אומץ, אפילו בחירוף נפש, למהלך מקיף וכולל שיבטיח את המשך קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, שזו-זו התגשמות החזון הציוני.

שלי יחימוביץ': לסיום, אני רוצה לקרוא כאן דברים שאמר כאן – לא כאן, אבל בכנסת – אמר יו"ר האופוזיציה מנחם בגין לראש הממשלה יצחק רבין.

שלי יחימוביץ': כך הוא אמר: "מבקש אני לומר שלכולם הזכות, אבל ראש ממשלה הוא ראש צוות, ואולי בזכות הניסיון שהיה גם בחיי יודע אני שראש צוות, בעוד כולם אחראים, שם על שכמו עוד טיפה אחת של אחריות" – אמר מנחם בגין, ראש האופוזיציה – "ומי יודע איזה כובד לטיפה הזאת.

שלי יחימוביץ': לכן היום אומר לראש הממשלה" – יצחק רבין – "בשם האופוזיציה: השקפותינו שונות, אנו נמנים עם מחנות שונים, בבית הזה, החופשי, ודאי עוד יהיו בינינו ויכוחים יסודיים ורציניים, ואולי אף חריפים.

שלי יחימוביץ': אבל היום הזה בכל לבנו נאמר: ראש הממשלה, כל הכבוד", אומר מנחם בגין המנוח ליצחק רבין המנוח.

שלי יחימוביץ': ואני מתחייבת בפניך, אדוני ראש הממשלה, שאם תעשה את המעשה הראוי, כי אז כראש אופוזיציה לא אהסס לנהוג כשם שנהג ראש האופוזיציה מנחם בגין בשעתו, ואקשור לך כתרים על היוזמה, ועל התעוזה ועל האומץ.

שלי יחימוביץ': ומי ייתן, ולזה כולנו מתפללים, גם על ההישגים שתשיג.

שלי יחימוביץ': תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה ליושבת-ראש האופוזיציה.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אני חייב לשאול שאלה פורמלית.

יולי יואל אדלשטיין: אם כל המציעים מסתפקים בדברי ראש הממשלה – כן, אז אנחנו לא נקיים הצבעות.

יולי יואל אדלשטיין: אני מאוד מודה לראש הממשלה על ההשתתפות בדיון החשוב הזה ועל דבריו המרגשים, בוודאי לחבר הכנסת עמר בר-לב ושאר המציעים, שאפשרו לנו לקיים את ציון 37 שנה ל"מבצע אנטבה", "מבצע יונתן".

יולי יואל אדלשטיין: [מס' כ/473; "דברי הכנסת" ה-18, מושב רביעי, חוב' ל"א, עמ' 29671.]

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, הודעה שימסור לנו יושב-ראש ועדת הכלכלה על רצונה להחיל דין רציפות על הצעת חוק הגנת הצרכן (תיקון מס' 36) (ביטול עסקה לתקופה קצובה), התשע"ב–2012.

יולי יואל אדלשטיין: אין צורך בדיון או הצבעה, רק הודעה, ולאחר מכן נפתח בדיון על נושא פינוי גוש-קטיף.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

אבישי ברוורמן: אדוני יושב-ראש הכנסת, השר, חברי חברי הכנסת, הריני מתכוון להודיע כי בהתאם להוראות חוק רציפות הדיון בהצעות החוק, התשנ"ג–1993, החליטה ועדת הכלכלה בישיבתה ביום י"ז בתמוז התשע"ג להודיע לכנסת על רצונה להחיל דיון רציפות על הצעת חוק הגנת הצרכן (תיקון מס' 36) (ביטול עסקה לתקופה קצובה), התשע"ב–2012, של חברי הכנסת איתן כבל, אורית זוארץ שכבר אינה חברת כנסת, מירי רגב וקבוצת חברי כנסת נוספים.

אבישי ברוורמן: ההצעה נדונה ונתקבלה בקריאה ראשונה בכנסת היוצאת ביום כ"ט בסיוון התשע"ב, והועברה לוועדת הכלכלה.

אבישי ברוורמן: חברי הכנסת מבין המציעים בכנסת התשע-עשרה: איתן כבל, מירי רגב וניצן הורוביץ.

אבישי ברוורמן: כמו שאמרתי, חבר הכנסת איתן כבל, המכהן בכנסת התשע-עשרה, ביקש להחיל את דין הרציפות על הצעת החוק.

אבישי ברוורמן: אני מודה לכם.

אבישי ברוורמן: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: אני מודה לחבר הכנסת אבישי ברוורמן, יושב-ראש ועדת הכלכלה של הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: כאמור, זאת הייתה רק הודעה על רצון להחיל דין רציפות.

יולי יואל אדלשטיין: אם יהיו התנגדויות של הסיעות נשמע את זה בעוד לפחות שבועיים.

יולי יואל אדלשטיין: הודעה למזכירת הכנסת – בבקשה, גברתי.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – החלטת ועדת האתיקה מיום כ"ד בתמוז התשע"ג, 2 ביולי 2013, בעניין התבטאויות חברי הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: לקריאה שנייה ולקריאה שלישית: הצעת חוק למניעת מפגעים (תיקון מס' 8), התשע"ג–2013, שהחזירה ועדת הפנים והגנת הסביבה.

ירדנה מלר-הורוביץ: מסקנות ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות בעקבות דיון בהצעה לסדר-היום של חבר הכנסת משולם נהרי בנושא: חינוך יהודי בגולה.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה למזכירת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: ציון יום השנה השמיני לפינוי יישובי גוש-קטיף

יולי יואל אדלשטיין: נעבור להצעות לסדר-היום בנושא: ציון יום השנה השמיני לפינוי יישובי גוש-קטיף – מס' 780, 783, 784, 829, 847, 868, 870 ו-877.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו מציינים היום ביוזמתם של חברי הכנסת יריב לוין וזבולון קלפה ועוד כמה חברים את יום השנה השמיני לפינוי גוש קטיף.

יולי יואל אדלשטיין: למרות הזמן שחלף, אני חייב להודות כי לבי עדיין כואב כאשר אני נזכר בגוש-קטיף על שלל אנשיו, נשים וגברים, בני-נוער, ילדות וילדים.

יולי יואל אדלשטיין: אני עצוב כאשר אני נזכר בגוש-קטיף על יישוביו שוקקי החיים, בתי-הכנסת מלאי המתפללים, גני-הילדים, מתקני הספורט, החממות הפורחות וחלקות הקברים – כן, גם חלקות הקברים של בניו ובנותיו, שביקשו להיטמן בו למנוחת עולמים.

יולי יואל אדלשטיין: עולם שלם של התיישבות, עשייה ובנייה חרב לנגד עינינו, ואנחנו עמדנו שם והבטנו כלא מאמינים.

יולי יואל אדלשטיין: מותר לנו לחלוק על תוצאות הגירוש מגוש-קטיף, אבל המחזה הנורא של בני עמנו היוצאים לגלות בארצם ומפונים מביתם היה קשה לכל מי שראה אותו ולכל מי שלקח בו חלק.

יולי יואל אדלשטיין: מפנים ומפונים בכו אחד בזרועות השני, חיילים ותושבים עמדו אחד מול השני, ביחד עם השני, כשמעליהם מרחפת התודעה לעשות הכול כדי שמדינת ישראל לא תידרדר לאלימות פנימית, יד איש באחיו.

יולי יואל אדלשטיין: כחבר כנסת העתקתי את מגורי בימי הפינוי, כחודשיים לפני הפינוי, למושב גדיד שבגוש-קטיף.

יולי יואל אדלשטיין: בחרתי להיות ולחיות עם התושבים; רציתי להיות אתם בכאבם, במחאתם, בצרתם.

יולי יואל אדלשטיין: ליוויתי אותם ברגעים הקשים של אובדן הבית, ניפוץ המפעל, עקירת הנטוע, סגירת גן-הילדים והפקרת פרי שלא הבשיל עוד וגם זה שנאסף.

יולי יואל אדלשטיין: הייתי אתם כאשר הם ליוו פעם נוספת את יקיריהם למנוחת עולמים, מנשקים בדמע את רגבי האדמה, ארון הקודש וספרי התורה.

יולי יואל אדלשטיין: כמו אדם החוזה בשרפת ענק המאכלת את ביתו ניסיתי גם אני לשפוך מים ביד אחת ולהציל חפצים יקרים ביד השנייה.

יולי יואל אדלשטיין: לא פשוט היה לשלב מצד אחד את המחאה ומהצד השני – את העשייה הפרלמנטרית כאן בכנסת למקרה של הגרוע מכול שקיווינו שלא יבוא.

יולי יואל אדלשטיין: אינני מציין כל זאת כהתרסה.

יולי יואל אדלשטיין: אני באמת סבור שמדובר בטרגדיה לאומית, טרגדיה שעדיין לא באה אל קצה.

יולי יואל אדלשטיין: אני זוכר את הישיבות הסוערות בכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: הייתי שייך אז כאן למיעוט הסהרורי שדיבר על אפשרות של רקטות על אשקלון ואשדוד ולא דיבר על אפשרות של רקטות עד ראשון-לציון.

יולי יואל אדלשטיין: כל כך רחוק לא הגענו עם הסהרוריות שלנו.

יולי יואל אדלשטיין: מול הוודאות והשחצנות שהופגנו פה, מול ההבטחות שלא יהיו טילים, בודדים העזו להעלות על הדעת סוף עצוב למהלך המדיני הזה, מהלך שהכזיב.

יולי יואל אדלשטיין: מי שאמר שיירו טילים על רחובות, גדרה, ראשון-לציון ותל-אביב הוצג ודאי כהזוי.

יולי יואל אדלשטיין: המאבק נגד הפינוי ולמען המתיישבים היה עבורי שיעור בשלטון הרוב.

יולי יואל אדלשטיין: הרוב אולי קובע, וכך זה צריך להיות, אבל הרוב לא בהכרח צודק.

יולי יואל אדלשטיין: האמת איננה נחלת הרוב פעמים רבות; פעמים רבות היא שייכת דווקא למיעוט.

יולי יואל אדלשטיין: אך היו לי גם לקחים אחרים, לקחים לא מדיניים.

יולי יואל אדלשטיין: מחד גיסא, ממרחק הזמן אין ספק שהייתה מידה לא מועטה של רשע בהחלטות שהתקבלו למעלה לפרק את הקהילות והיישובים, למרות הבקשות החוזרות ונשנות של הקהילות, של היישובים, להישאר ביחד.

יולי יואל אדלשטיין: ניתן היה לאפשר לתושבי גוש-קטיף מעבר חלק יותר, וחובה הייתה לשמור עבורם על העוגן הקהילתי, שאותו הם איבדו, ולדעת כל הפסיכולוגים הדבר הזה היה חשוב מאוד בסיטואציה הטרגית ההיא.

יולי יואל אדלשטיין: המאמץ לפרק את הקהילות לדעתי לא היה במקומו, וודאי ודאי לא הוכיח את עצמו.

יולי יואל אדלשטיין: מאידך גיסא, למדתי מתושבי הגוש מהי ציונות; למדתי כיצד מנהלים מאבק עד הקצה בלי לחצות את הקווים; למדתי איך אומרים תפילה לשלום המדינה בבתי-הכנסת בזמן שכביכול המדינה מתאכזרת אליך ומוציאה אותך מן הבית; למדתי שהנוער שפונה על-ידי חיילי צה"ל לא שמר טינה לצה"ל, הוא ממשיך להתגייס למיטב היחידות בצה"ל.

יולי יואל אדלשטיין: הוא ידע להפריד בין מדינת ישראל לממשלת ישראל דאז, בין הפוליטיקה, המדינאות, לערכים המוחלטים, שבהם לא נוגעים; למדתי מהי ציונות שנות אלפיים וכיצד היא יכולה להתחדש גם אחרי הטראומה הגדולה.

יולי יואל אדלשטיין: לא, לא כולם התאוששו, אבל מרבית האנשים היקרים האלה, תושבי גוש-קטיף וצפון השומרון, השתקמו בצורה מעוררת פליאה.

יולי יואל אדלשטיין: הם הקימו יישובים, הם בונים בתים, נוטעים עצים, עצים וכרמים, מגדלים חסות ופרחים – אותה חסה מפורסמת של גוש-קטיף; עגבניות שרי – אותן עגבניות מפורסמות, וגם אפרסקים.

יולי יואל אדלשטיין: הם לרגע לא חדלו להיות חלוצים.

יולי יואל אדלשטיין: למרות האיומים והחששות, בני גוש-קטיף רואים עצמם כחלק בלתי נפרד ממדינת ישראל, נושאים בלבם תפילה לשלום המדינה, מתגייסים למיטב היחידות ולוקחים חלק בהצעדת מדינת ישראל אל עבר עתיד בטוח ואיתן.

יולי יואל אדלשטיין: בכל הכרעה מדינית עלינו לזכור לקחים אלו, לבל נהיה כאותם הנידונים לחזור על ההיסטוריה הקלוקלת פעם אחר פעם.

יולי יואל אדלשטיין: אני מזמין את ראשון הדוברים, חבר הכנסת יריב לוין.

יריב לוין: תודה רבה.

יריב לוין: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, חברות וחברי הכנסת, אנחנו, אני מוכרח לומר לצערי, נאלצים לציין היום שמונה שנים לפינוי יישובי גוש-קטיף וצפון השומרון.

יריב לוין: ואנחנו, אדוני היושב-ראש, מרבים לעסוק בצד הביטחוני של אותה תוכנית איוולת שכונתה בשם "התנתקות".

יריב לוין: עמדו על הדוכן הזה רבים, התפארו בניסיונם ובחזונם וסיפרו לנו על הביטחון שצפוי לנו, על השגשוג שצפוי לתושבי רצועת-עזה, על השקט בגבולנו הדרומי, על עוצמתה של ההנהגה הפלסטינית, שתשמר את השליטה בשטח ותמשיך לדאוג שהחממות שהותרנו אחרינו תהיינה פורחות.

יריב לוין: ואותם אנשים שאמרו ולא הקשיבו – לא הקשיבו, אגב, לא לאזהרות של האנשים שישבו בבניין הזה, לא שלנו, המפגינים, שעמדנו אז בשרשרת אנושית, לא שעו ולא הקשיבו למה שאומר הצד השני עצמו, למה שאמרו רבים מתושבי רצועת-עזה עצמה שהסתכלו בצער כיצד עולמם שלהם נחרב עם הפינוי הזה – אותם אנשים, זה לא מפריע להם להמשיך היום ולומר ולדבר בזכות כל מיני תהליכים והחלטות נועזות וצעדים נועזים וכל מיני דיבורים מהסוג הזה, שאינם אלא הפקרות לשמה.

יריב לוין: אבל אני מוכרח לומר, אדוני היושב-ראש, שלא בעבור זה ביקשתי ליזום את היום הזה, שאני משוכנע שיהיה מסורת בכנסת ישראל, משום שגירושם של מתיישבי גוש-קטיף וצפון השומרון, יותר משהיה איוולת מדינית והפקרות ביטחונית, היה חרפה מוסרית שאין למעלה ממנה.

יריב לוין: שמענו קודם את הדברים, אולי בצירוף מקרים שבעיני איננו מקרי, שנאמרו בדיון החשוב שהתקיים כאן במלאות 37 שנים ל"מבצע אנטבה", מבצע שמסמל את הדבקות במטרה, את הדרך, את הכיוון, את הנחישות, את האומץ, את המאבק בטרור, ובעיקר – את הידיעה מדוע אנחנו כאן, באיזו זכות אנחנו כאן, ומכוח זה גם לאן אנחנו הולכים.

יריב לוין: ומול זה הצד השני של הקשת, אובדן הדרך המוחלט, החולשה, הרפיסות, העליבות, האופן שבו שכחנו את כל מושכלות היסוד שבגינן אנחנו קיימים כאן ונמצאים כאן; ההפקרות, האופן שבו הפנינו גבנו לא רק לאחינו אלא גם לארץ שבזכותה עמנו קם וחי וממשיך לקיים את כל מה שכולנו מאמינים בו; וכן, גם השחיתות, גם היא הייתה שם במלוא הדרה ובמלוא כוחה, אחראית במידה לא מבוטלת לתוצאה שאליה הגענו.

יריב לוין: החרפה המוסרית הזאת, אסור לה שתישאר זיכרון רחוק.

יריב לוין: אנחנו חייבים לזכור ולהזכיר אותה.

יריב לוין: אנחנו חייבים לבדוק את עצמנו כל הזמן כאשר אנחנו נואמים במין קלות כזאת על התעוזה, על התהליך, על השלום, על הוויתורים, על הפינויים.

יריב לוין: אני מציע שנסתכל לעצמנו עמוק עמוק פנימה.

יריב לוין: מי שחושב שאפשר היה לגרש את אחיו מגוש-קטיף ותעמוד לו הזכות המוסרית לשבת בחברון, טעה; עכשיו רוצים לגרש אותו מחברון.

יריב לוין: מי שהאמין שאפשר לשבת בחברון עם זכות מוסרית אבל אפשר אחר כך לבוא ולומר: נצא משם ונשמור על ירושלים, טעה; עכשיו רוצים לגרש אותנו גם משם.

יריב לוין: ומי שהאמין ומאמין היום שאפשר להסכים לגירושנו מחברון ומירושלים ומשילה, שלא ישלה את עצמו לרגע שחרב הגירוש לא תרדוף אותו עד קציה של תל-אביב.

יריב לוין: ואומר לכם את האמת: בצדק, בצדק, מכיוון שמי שאין לו את מידת המוסר, את מידת האמת הפנימית, את מידת ההבנה, הנחישות והמחויבות לשמור על עמו ועל ארצו, על אחיו ועל עתיד הדורות הבאים, כל מי שמוכן לחטוא בכל החטאים האלה, לא יכול לחשוב שמישהו יוציא אותו מן הכלל הזה, שהוא יהיה בטוח לו בביתו, שאליו זה לא יגיע, שלו זה אף פעם לא יקרה.

יריב לוין: אבל אני רוצה לומר, אדוני היושב-ראש, החרפה המוסרית הזאת לא הייתה רק בעצם הדבר הנורא שנעשה, אלא גם באופן שבו הוא נעשה.

יריב לוין: התמונות – והייתה כאן קודם תערוכה וראינו את אחת התמונות: החיילים הצועדים בשורות עם המדים המיוחדים.

יריב לוין: איזה עם בעולם נוהג כך בבני עמו?

יריב לוין: אולי יש כאלה, מוסריים בטח לא.

יריב לוין: החרפה הזאת הייתה לא רק נחלת הבניין הזה – הבית הזה שלצערי אישר את מה שנעשה – לא רק נחלתה של ממשלה שבגדה בכל הדרך שלשמה היא נבחרה.

יריב לוין: החרפה הזאת לא פסחה, ואולי לא באופן מפתיע, גם על המקום המתיימר להיות בית-המשפט העליון, או בשבתו כבית-הדין הגבוה לצדק.

יריב לוין: איפה הייתם?

יריב לוין: אדוני היושב-ראש, אנחנו שומעים תדיר את שיח זכויות האדם, אם מותר לי לומר המזויף, אפילו השקרי לפעמים, הפוסט-ציוני, שיוצא משולחנם של אותם שופטים בבית-המשפט העליון.

יריב לוין: הם מדברים הרבה על זכויות האדם, על זכות הקניין, על הצורך להגן על החלש מפני המדינה הבאה לדרוס אותו.

יריב לוין: והנה, כאשר צועדים גדודי החיילים באופן הזה, כאשר מגרשים אנשים מביתם בלי עבודה, בלי מקום מגורים, בלי טיפול, בלי חינוך, עושקים את כל זכויותיהם שקנו בכספם, אחרי שנשלחו על-ידי המדינה לאותם מקומות.

יריב לוין: ובית-המשפט העליון – פתאום הכול נעלם, כל העקרונות, כל צווי המניעה, כל הדיונים הארוכים, כל הדרישות והבקשות; הכול נעלם, כי צריך לגמור מהר, מהר מהר, לפני שהמחטף הפסול הזה יבוצע.

יריב לוין: כן, מה שקובע שם הוא לא מהות הזכות – הוא מיהותו של מבקש הזכות.

יריב לוין: וכשמבקש הזכות הוא אדם שמבקש ליישב את ארצו, יהודי הבא לגאול את אדמתו, ציוני הבא לקיים את השליחות שבשמה אנחנו אמורים לשבת כאן בבניין הזה, הוא איננו ראוי להגנה ואיננו מקבל אותה.

יריב לוין: אדוני היושב-ראש, את הלקח הזה כולנו צריכים ללמוד, צריכים ללמוד שם, צריכים ללמוד בבית הזה, צריכים ללמוד במשרד ראש הממשלה ובבניין הממשלה.

יריב לוין: אנחנו כאן כדי לדאוג שהמוסר ישוב, הציונות תשוב.

יריב לוין: אנחנו נעמוד על דרכנו, אנחנו נמשיך לבנות ולהיבנות, ואני בטוח שהדרך שמורים לנו המתיישבים, שמשתקמים ופועלים ובונים ומיישבים, תנחה אותנו ותביא את מדינת ישראל למקום שבו היא צריכה להיות.

יריב לוין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יריב לוין.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת טלב אבו עראר – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת עפר שלח.

טלב אבו עראר: מכובדי היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, מכובדי השר, אני מתפלא על נאומו של חברי חבר הכנסת יריב לוין, שבוכה עדיין על פינוי גוש-קטיף וגם מדבר על כך שהולכים לגרש אותנו מחברון וממקומות אחרים.

טלב אבו עראר: מי שמעוניין בשלום חייב להקריב וחייב להפסיק את ההתנחלויות, את הבנייה בהתנחלויות, וזה מה שדרוש בתקופה כל כך רגישה.

טלב אבו עראר: לא עליתי לנאום בנושא הזה אלא לעשות השוואה, אם יש מקום להשוואה בכלל בין מפוני גוש-קטיף לבין המפונים הערבים הבדואים בנגב.

טלב אבו עראר: קראתי שאומדן העלות הכספית של תוכנית ההתנתקות, או פינוי גוש-קטיף, על-פי משרד מבקר המדינה, בדוח שפורסם במאי 2007, הוא 9 מיליארד ש"ח, ומתוכם 4 מיליארד פיצויים למפונים.

טלב אבו עראר: סך הכול היו 9,000 איש או 1,200 משפחות.

טלב אבו עראר: מיליארד אחד הוצאות לדיור זמני ואירוח בבתי-מלון.

טלב אבו עראר: הפיצוי המוצע לנפש ללא עלות דיור זמני היה לפיכך כ-100,000 שקלים לאדם מעל גיל 18; למעלה מ-650,000 שקלים למבוגר בעל בית.

טלב אבו עראר: הוקמו ועדות לצורך העניין, כגון ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת מצבם של מפוני גוש-קטיף, שקבעה כי הפיצוי שקיבלו 1,200 המשפחות שבבעלותן היה בתים היה נמוך מהסכום הריאלי המאפשר בניית בית חדש.

טלב אבו עראר: חוקקו חוקים כמו סדרת הצעות חוק של חבר הכנסת דאז והיום חבר הכנסת זאב אלקין מהליכוד שיתקנו את העוול שנגרם למפוני גוש-קטיף.

טלב אבו עראר: אני בא ושואל: מי יתקן את העוול שנגרם לאוכלוסייה הערבית, ובמיוחד לבדואים בנגב, מאז קום המדינה ועד היום, כגון בכסייפה וערערה, שהם יישובים מוכרים, מפוני תל-אלמלח, שבעברית נקרא אצלכם תל-מלחתה?

טלב אבו עראר: השם המקורי תל-אלמלח, במקום שהוקם שדה התעופה נבטים.

טלב אבו עראר: המפונים שם, לא הוקמה לצרכים שלהם ועדת חקירה, לא הייתה ועדת שרים, לא הייתה כל עזרה מלבד הפינוי, ועד עצם היום הזה אנשים לא יודעים באיזה חלקה, באיזה גוש מדובר כתמורה לאדמות שפינו.

יולי יואל אדלשטיין: נא לסיים.

טלב אבו עראר: לכן אני מבקש מעל בימת הכנסת להקים ועדה שתבדוק את ההסכם של תושבי כסייפה וערערה עם המדינה – האם מומש ההסכם, או שהאנשים אין להם עדיין אפילו מגרש דיור אחד עד עצם היום הזה.

טלב אבו עראר: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת טלב אבו עראר.

יולי יואל אדלשטיין: אני מזמין את חבר הכנסת עפר שלח, ואחריו – חבר הכנסת דב חנין.

יולי יואל אדלשטיין: אם לא נזכה לראותו – אז חבר הכנסת אברהם מיכאלי.

עפר שלח: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, ההתנתקות הייתה אירוע אנושי קורע לב.

עפר שלח: הייתי שם, ראיתי אנשים מאבדים את הבסיס הרעיוני של עולמם לא פחות מאשר את בתיהם ונופי ילדותם.

עפר שלח: אבל היא עוד יותר מכך אירוע לאומי רב-לקחים, וזה מה שלמדנו ממנה: ראשית, מעשה מדיני נמדד לא רק בשורתו התחתונה אלא גם בדרך הנימוק, ההקשר והביצוע.

עפר שלח: ההתנתקות הוציאה אותנו מחבל ארץ כבוש וזרוע משטמה, שההתנחלות בו נולדה בחטא, וישראל הייתה צריכה לצאת ממנו.

עפר שלח: לכן ההחלטה לסגת ממנו הייתה דבר מבורך כשלעצמו.

עפר שלח: אבל ההחלטה נפלה באופן שרירותי, ללא הכשרת לבבות או אפילו הסבר ראוי.

עפר שלח: ראש הממשלה שרון לא טרח מעולם לפרט את מניעיו או את חזונו.

עפר שלח: לצעד עצמו לא ניתן שום הקשר שיעמיק את משמעותו ויהפוך אותו לבעל ערך בעיני המפונים ובעיני הציבור בכלל.

עפר שלח: יוקרתו של צה"ל – שבמשך שנים נעשה ונעשֶה בה שימוש לא ראוי כדי להכשיר את מלאכת הכיבוש – היוקרה הזו שימשה כאן מתוך אותה כוחנות צינית, כדי להקנות לגיטימיות לצעד שנוי במחלוקת פוליטית.

עפר שלח: שנית, למדנו שצעדים חד-צדדיים סופם שכול וכישלון.

עפר שלח: נסיגה חד-צדדית אינה אלה המשכה של אותה אשליית כוח שמתוקפה יצאה ישראל למלחמות שולל, מתוך יומרה יהירה לעצב את פני האזור בכוח.

עפר שלח: לא נוכל לעשות מעשים כאלה אלא מתוך משא-ומתן והסכמה, אחרת תוצאותיהם יהיו כתוצאותיה של הנסיגה מעזה.

עפר שלח: שלישית, ראינו כמה הדמוקרטיה הישראלית היא רבת-עוצמה.

עפר שלח: ההתנגדות להתנתקות הייתה בעיני מופת של מחאה דמוקרטית, עד ספו של המרי ולא מעבר לו.

עפר שלח: מנגד, העוצמה הדמוקרטית הטבועה בנו אפשרה לשלטון לממש את רצונו – מנגנוני המדינה תפקדו, מנגנוני החברה האזרחית תמכו, הדמוקרטיה ניצחה את רואי השחורות ואת מנבאי הקצים.

עפר שלח: ולבסוף, וחשוב מכול, למדנו שהממלכה מולכת, למדנו ששלטון אינו יכול להתחמק בטענה כזו או אחרת מהצורך להכריע, ומרגע שיכריע הוא יכול לממש את רצונו, אם הוא נחוש.

עפר שלח: כשמנהיג חש צורך היסטורי לבצע מהלך, גם אם נבחר על מסר הפוך, גם אם חטא בחטא הדרך הלא-ראויה ובאשליית הכוח, יש לו הכוח והסמכות לבצע.

עפר שלח: בסופו של דבר, כל רואי השחורות שדיברו אז ומדברים היום בהקשר של הסדר מדיני על שבר בעם, על קרע בלתי ניתן לאיחוי, כל אלה התבדו אז, הם יתבדו גם בעתיד, וזה, חברי חברי הכנסת, הלקח שאותו צריך, בדרך ראויה – תוך משא-ומתן, ומכוחה של הדמוקרטיה הישראלית – צריך ליישם עכשיו ומייד.

עפר שלח: תודה רבה.

משה זלמן פייגלין: תודה, חבר הכנסת עפר שלח.

משה זלמן פייגלין: יעלה חבר הכנסת דב חנין, בבקשה.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, תודה, אדוני השר, עמיתי חברי הכנסת, היום הזה שאנחנו מציינים היום בכנסת הוא יום מורכב.

דב חנין: האנשים שיזמו את ציון היום הזה מייצגים ציבור שרואה את היום הזה כיום של הרבה כאב, הרבה סבל והרבה מצוקה.

דב חנין: אלה הם אנשים שעזבו את בתיהם בחבל ארץ שאליו הם נשלחו על-ידי ממשלות ישראל, ועשו את זה בלי רצון, עם דמעות בעיניים וכאב גדול בלב.

דב חנין: ואפשר להבין את הכאב הזה, כי קשה, קשה לעזוב בתים וקשה לקבל החלטה של מדינה וממשלה ששלחה אותך למקום מסוים ופתאום אומרת לך שבעצם אתה לא יכול להישאר במקום שבו ראית את ביתך.

דב חנין: אבל צריך לומר, הבתים האלה נבנו בשטח כבוש ושליחת האנשים למקום הזה בחטא היה יסודה.

דב חנין: בפתחת-רפיח ובחבל-קטיף, כפי שהוא נקרא בהמשך, חיו קודם לכן מתיישבים בדואים, והם נושלו מבתיהם במקרים רבים.

דב חנין: הם הועברו ממקומות מגוריהם כדי לפנות שטח ולאפשר שטח למתנחלים יהודים.

דב חנין: וההתנחלות הזאת הייתה מעשה פוליטי – זה מעשה פוליטי שנועד למטרה בעייתית, מסוכנת, מטרה של מניעת הסדר שבו שני העמים בארץ הזאת יוכלו לחיות בכבוד ובעצמאות בשתי מדינות, אחת ליד השנייה, ולשם כך נבנו ההתנחלויות האלה.

דב חנין: אנחנו חושבים שהיציאה מרצועת-עזה היא מעשה נכון, ופירוק התנחלויות גם הוא מעשה נכון.

דב חנין: אנחנו חושבים שאנשים שמפנים אותם מבתיהם צריכים לקבל מענה ותשובה על-ידי ישראל, על-ידי הממשלה, על-ידי המדינה.

דב חנין: אי-אפשר להפקיר אותם, צריך לטפל, צריך לתת תשובות לבעיות החברתיות שנוצרות, אבל בהחלט כן, צריך לפנות התנחלויות.

דב חנין: אבל, עמיתי חברי הכנסת, אנחנו לא תמכנו בהתנתקות.

דב חנין: לא תמכנו בהתנתקות כי מעולם לא חשבנו שהסכסוך בארץ הזאת, הסכסוך הקשה והמורכב בארץ הזאת, הוא משהו שניתן להתמודד אתו במהלכים חד-צדדיים כוחניים; לא מהלכים כוחניים של מלחמה וכיבוש וגם לא מהלכים כוחניים של התנתקות.

דב חנין: אנחנו, מול הדרך החד-צדדית תמיד הצגנו דרך של הסכם, דרך של הידברות – דרך קשה, מסובכת.

דב חנין: קשה להגיע להסכם.

דב חנין: אנחנו משוכנעים שאפשר להגיע להסכם, כי לשני העמים בארץ הזאת, בטווח הארוך, יש אינטרס בהסכם כזה, אינטרס של חיים, אינטרס של עתיד.

דב חנין: ולכן, מול האופק של הפוליטיקה החד-צדדית, אופק חסום וסתום, אנחנו מציעים אלטרנטיבה של הידברות אמיתית לשלום עם העם הפלסטיני, עם העמים הערביים.

דב חנין: אנחנו מציעים אופק של היענות ליוזמת השלום הערבית.

דב חנין: אנחנו מציעים אופק של הידברות עם העם הפלסטיני ועם הנהגתו, עם אש"ף, כדי להגיע באמת להסכם של שתי מדינות לשני עמים בקווי 67', הסכם שבהחלט ילווה בפינוי התנחלויות.

דב חנין: אבל אני רוצה לחזור למקום שבו התחלתי את הדיבור שלי היום, ובו לסיים – במקום הזה של אנשים שמגורשים מבתיהם.

דב חנין: והנה דוגמה של אנשים שמגורשים מבתיהם גם בהקשר של כיבוש, והם לא נמצאים בדרום רצועת-עזה, הם נמצאים בדרום הגדה המערבית.

דב חנין: אני מדבר על כפרי דרום הר-חברון, שמזה שנים נאבקים נגד ניסיונות נישול, שעדיין נמשכים.

דב חנין: עניינם אמור להגיע בקרוב מאוד פעם נוספת לבג"ץ.

דב חנין: האנשים האלה מפונים מבתיהם, מכפריהם, מהמערות שבהן הם חיים, כדי לפנות שטח צבאי גדול יותר, לצורך – בטיעונים צבאיים ביטחוניים כאלו או אחרים, אבל בפועל כדי לפנות אותם לטובת התנחלויות, שבעתיד תפונינה גם הן.

דב חנין: אני מנצל את ההזדמנות הזאת כדי לומר לכם, עמיתי חברי הכנסת, שמי שחש בכאבם של מפוני כפר גוש-קטיף חייב לחוש בכאבם של כפרי דרום הר-חברון.

דב חנין: ואני רוצה לסיים – – –

משה זלמן פייגלין: תודה, תודה.

דב חנין: ואני רוצה לסיים, אדוני היושב-ראש, במקרה שהוא לא פחות כואב – – –

משה זלמן פייגלין: אתה כבר גלשת הרבה; נתתי לך הרבה.

דב חנין: דקה אחרונה.

משה זלמן פייגלין: אם אפשר משפט אחרון.

דב חנין: – – – מקרה שהוא לא פחות כואב, וגם בו אנשים אמורים לפנות את בתיהם.

דב חנין: אנחנו אישרנו פה את החוק שעוסק באזרחים הערבים הבדואים בנגב.

דב חנין: גם שם 40,000 אזרחים אמורים לעזוב את כפריהם.

דב חנין: הם לא מתנחלים בשטח לא להם, הם אזרחי המדינה, אבל המדינה באה ואומרת להם: לכו לכם מבתיכם, פנו את כפריכם, ותעברו למקומות אחרים.

דב חנין: אז מי שחש את הכאב שהיה של יהודים, חייב לחוש את הכאב של אזרחים ערבים בדואים בנגב.

דב חנין: תודה.

משה זלמן פייגלין: תודה, חבר הכנסת חנין.

משה זלמן פייגלין: הבא לדבר, חבר הכנסת אברהם מיכאלי, בבקשה.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב בראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, אדוני היושב בראש, יום פינוי גוש-קטיף, יום הגירוש מתקרב, בסמוך לשלושת השבועות, בסמוך לתשעה באב, וכמה קשה להפריד בין שני האירועים שקרו בעם ישראל, כמה קשה להפריד בין אירוע טראומטי שעם ישראל מציין אותו במשך אלפי שנים, לבין אירוע טראומטי נוסף שנולד בחטא ונמשך אחר כך בפשע, ואני אפרט אותו.

אברהם מיכאלי: מי שהחליט לעשות את הצעד של גירוש תושבי גוש-קטיף – אני מאחל לו בריאות איתנה, לראש הממשלה דאז אריאל שרון – הוא עשה את זה תוך כדי תנועה, תוך כדי תקופה שבה בעצם הוא לא נבחר על-פי כל הבטחה דמוקרטית לבוחרים שלו, והוא ניסה לעשות מהלך כביכול דמוקרטי עם הכרזה על משאל עם, או משאל תנועתי, שבסוף הוא גם לא כיבד אותו.

אברהם מיכאלי: לאחר מכן עשה מה שעשה עם הבטחות כאלה או אחרות למען הובלה למציאות ביטחונית חדשה, מציאות מדינית, כלכלית ודמוגרפית טובה יותר – כך לפחות נכתב בזמנו בתוכנית ההתנתקות, שהשבוע חברתי אורית סטרוק העבירה לנו את זה, הציטוטים השונים שבזמנו נכתבו גם על תוכנית ההתנתקות ועל-ידי גורמים שונים לאחר מכן.

אברהם מיכאלי: מה בדיוק הייתה המטרה?

אברהם מיכאלי: כביכול לשנות את פני המזרח התיכון ולתת לנו רוגע באזור הזה מול הפלסטינים כביכול שמקבלים מתנה, ומול אלה שכביכול – קשה לנו להגן על האזור הזה.

אברהם מיכאלי: אנחנו צריכים ללמוד לקח מהגירוש הזה, לאו דווקא מהצד הדרמטי והפוגעני שהיה בפינוי של היישובים, אלא הלקח שאנחנו צריכים ללמוד, שמא הדבר הזה חלילה מישהו עולה לו בראש, צעדים כאלה, כדי לרצות את האחרים, על חשבוננו ועל חשבון התושבים שלנו, שהם בסוף – לא רק שאנחנו פוגעים באזרחים אלא גם בסוף מענישים אותם כפול.

אברהם מיכאלי: ומי מאתנו לא זוכר, בשתי הקדנציות האחרונות, אדוני היושב בראש, שאנחנו מלווים את מגורשי גוש-קטיף.

אברהם מיכאלי: בבית הזה כל המפלגות כבר השתכנעו בכך שהבטחות הפיצויים כביכול שהובטחו להם, לא רק שהן לא קוימו בסוף, אלא שנגרמו עוולות לתושבים שגורשו משם, וחלק גדול מהם עדיין מסתובבים ברחובות, הן המבוגרים והן הצעירים – זאת העוולה הכי גדולה בסוף שיוצאת מכל הפעולה האכזרית הזאת נגד תושבי גוש-קטיף.

אברהם מיכאלי: ולכן אנחנו צריכים יותר – לא רק להסתכל על מה שקרה אלא על מה שעלול לקרות, וצריכים להסיק את הלקחים האידיאולוגיים או הפוליטיים שצד כזה או אחר, אנחנו סומכים על אידיאולוגיות שהם מציגים והם אחר כך עושים דברים הפוכים מכך.

משה זלמן פייגלין: תודה, חבר הכנסת מיכאלי.

משה זלמן פייגלין: חבר הכנסת איתן כבל, בבקשה.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, חברי השרים, חברי חברי הכנסת, אני ביקשתי במפגיע לדבר ביום הזה, מעבר לכך שאני ארצה להתייחס לכמה דברים, כי אני רואה באופן שבו טופלו מפוני גוש-קטיף – באמת אני אומר את זה כמי שליווה אותם וניסה לאורך כל הדרך לסייע לא מעט, גם בקדנציה הקודמת, ויושב כאן השר אורי אריאל, והוא יודע כמה אני ניסיתי בכל מיני הזדמנויות לסייע – ואני אומר לכם שלבי נחמץ.

איתן כבל: אני אומר לכם שאני, לאורך כל השנים, לקחתי את העניין הזה מעבר לעניין הפוליטי, באופן שמדינה ריבונית לא יכולה בשום פנים ואופן להתנהל כפי שאנחנו מתנהלים.

איתן כבל: זה לא מתקבל על הדעת, זה לא יכול להיות, שאזרחים – – –

ראובן ריבלין: יכול להיות – אסור שזה יקרה.

איתן כבל: אסור שזה יקרה, אני מסכים אתך.

איתן כבל: עובדה שזה קורה, חבר הכנסת ראובן ריבלין, זאת עובדה שזה קורה.

איתן כבל: ואני אומר לכם שאני מכיר חלק מן המשפחות, חלק אני מכיר באופן אישי – חברים שלי מתקופות מהעבר שלי וחלקם מההווה שלי.

איתן כבל: וזה לא יכול שיקרה, זה סימן רע.

איתן כבל: וחובתה של מדינה, כשהיא מקבלת החלטה, לעשות את הדברים עד הסוף נכון.

איתן כבל: המקרה של מפוני גוש-קטיף הוא דוגמה רעה להתנהלות, ולא בפעם הראשונה ולא במקרה אחד – בסוגים שונים של נושאים ממשלות ישראל מקבלות התחייבויות כאלה ואחרות ולא מבצעות את אשר הן התחייבו ואת אשר מוטל עליהן, ואני אומר לכם זאת כמי שעוסק ועסק בעניין מקרוב.

איתן כבל: אני מאוד מקווה, אדוני השר – ואני קראתי שנטלת אל תוך משרדך את הסמכויות, כי הרי לא מתקבל על הדעת שאנחנו מוצאים את עצמנו, גם אחרי קדנציה של ממשלת ימין, חבר הכנסת רובי ריבלין, אחרי קדנציה של ממשלת ימין, שציפינו שאולי התשועה תבוא ממנה ונסיים קדנציה, ואנחנו מוצאים את עצמנו, לפחות על-פי הנתונים שהתפרסמו ב"מעריב", שעדיין לצערנו ארוכה הדרך, אפילו מאוד.

איתן כבל: ובאמת אני תולה תקוות גדולות שהממשלה תיתן לשר הבינוי והשיכון אורי אריאל את כל הכלים כדי לסיים את הסיפור הקשה הזה.

איתן כבל: אני רוצה לסיים ולומר לכם עוד משפט, ברשותכם.

איתן כבל: תראו, אני הייתי מאלה שישבו כאן והצביעו בעד ההתנתקות.

איתן כבל: אני לא רוצה להיכנס ולעסוק בשאלות הפוליטיות הנוגעות לעניין.

איתן כבל: אני מקווה ומתפלל שממשלות ישראל לא תחזורנה על הסיפור של התנתקות חד-צדדית.

איתן כבל: אני אומר זאת כאדם שכל חייו עמל למען קידום השלום ומוכן לעשות את כל אשר נדרש למען השלום.

איתן כבל: אבל יחד עם זאת אני רוצה שנביט לאויבים שלנו – לאלה שאנחנו יושבים מולם – בעיניים, וביחד נגיע להסכמות, גם אם זה עושה את החיים יותר קשים, וזה מבלי לגעת בכל אותן שאלות ששאל כאן קודם חברי עפר שלח.

איתן כבל: תודה.

משה זלמן פייגלין: תודה, חבר הכנסת איתן כבל.

משה זלמן פייגלין: הדובר הבא, חבר הכנסת זבולון קלפה, בבקשה.

זבולון כלפה: אדוני היושב-ראש, תודה, חברי השרים, חברי חברי הכנסת, בשבילי לעמוד היום כאן על הדוכן, ביום הזה, שמציין שמונה שנים לגירוש מגוש-קטיף ובעצם תשע שנים וקצת מאז שהחלטת הממשלה התקבלה, ב-6 ביוני 2004 – מהלך שהוא לא קל, כי אני באופן אישי מעולם לא עיבדתי את כל מה שעברנו מאז.

זבולון כלפה: היינו נטועים במשימה להתקדם הלאה, לבנות את הקהילות ולפתח, והיינו עסוקים בהפרחת חבלי ארץ – חלקכם היה, מכיר, ביקר ועוד יבקר.

זבולון כלפה: אין לי ספק שעצם ההגעה שלי לכאן והיותי בעצם נציג בכנסת, מתוך האנשים, הקהילות, אחד מהחברים בגוש-קטיף, היא תוצאה של כל אותה רוח גדולה שליוותה אותנו במשך כל עשרות השנים בהקמה ופיתוח של אותם היישובים.

זבולון כלפה: אין לי ספק שמצד שני, אני גם אומר באותה נשימה, כמו שדיברו פה חלק מחברי, אני בעזרת השם אהיה זה שאעמוד כל הזמן על המשמר שפעולות מהסוג הזה – לא חד-צדדיות ולא בהסכמה ולא בשום פנים ואופן – שום גירוש של יהודים לא מוביל לשום פעולה מוצלחת בשום דבר ובשום מקום, וגם אפרט בהמשך.

זבולון כלפה: אבל אני גם רוצה לומר לכם שהיום, בפרספקטיבה של שמונה שנים, כל מי שהוא איש הגון וישר ומסתכל על הדברים נכוחה – מה אמרו לנו אז, לפני שמונה שנים?

זבולון כלפה: אני רוצה לספר לכם שאותה החלטת ממשלה, 1996 מספרה, 6 ביוני 2004, מופיעים בה כמה סעיפים.

זבולון כלפה: סעיף ראשון – אני מצטט: מטרת התוכנית – להוביל למציאות ביטחונית, מדינית, כלכלית ודמוגרפית טובה יותר.

זבולון כלפה: סעיף ה' באותה החלטה: יציאה מרצועת-עזה ומהאזור בצפון השומרון עשויה להקטין את החיכוך עם האוכלוסייה.

זבולון כלפה: לא ידעו אז על "קסאמים" ו"גראדים", לא הבינו איך זה יכול לעבוד.

זבולון כלפה: סעיף ו' באותה תוכנית: השלמת התוכנית תשלול את תוקפן של הטענות כנגד ישראל בדבר אחריותה לפלסטינים ברצועת-עזה.

זבולון כלפה: דרך אגב, לא היינו צריכים להמתין שמונה שנים כדי להבין שהכול, אבל פשוט הכול, כל אותן הנחות יסוד קרסו אחת לאחת.

זבולון כלפה: במידה מסוימת, אני מרגיש, אני אומר עוד פעם, באופן אישי, תחושה של כמעט כמו מלחמת יום כיפור.

זבולון כלפה: כל מה שמכרו לנו, הסבירו לנו, אמרו לנו – ויושב פה למעלה ידידי אליעזר אורבך, יושב-ראש הוועד של מתיישבי גוש-קטיף, שנושא את המשימה בגאון כבר במשך שנים כדי לשקם את האנשים, ועוברים קהילה-קהילה, פעולה התנדבותית שלנו, של הקהילות, של החברים, יחד עם שרים וחברי כנסת – לא היינו צריכים להמתין שמונה שנים כדי לראות שהכול קרס, הכול לא קיים.

זבולון כלפה: אז היו כמה אנשים הגונים שאמרו אמירות מאוד ברורות.

זבולון כלפה: יש אמירה, למשל, שאומרת שההתנתקות הייתה טעות אסטרטגית מהמעלה הראשונה; היא הביאה לניצחון ה"חמאס", היא נתנה רוח גבית לטרור והיא הזינה את המאבק הפלסטיני.

זבולון כלפה: דרך אגב, זה מאמר שנאמר שנה בערך לאחר הגירוש על-ידי מי שמכהן היום כשר הביטחון במדינת ישראל, בוגי יעלון.

זבולון כלפה: ועוד אמירות רבות.

זבולון כלפה: לא צריך לחפש הרבה.

זבולון כלפה: אפשר לראות אמירות רבות של אנשים שונים ומשונים, מגוונים מאוד, ממש מכל קצות הקשת, שמדברים על כך.

זבולון כלפה: השאלה שעולה מצד שני, כיצד ייתכן שעל מהלך שהוא כל כך דרמטי, שהסבירו לנו שהוא נבדק ונלמד והשקיעו בו ובדקו ובחנו את העסק מכל כך הרבה היבטים, איך תוך פרק זמן כל כך קצר, המציאות שונה לגמרי.

זבולון כלפה: כל אותן הנחות היסוד שהממשלה תכננה, שהכנסת הצביעה, שהצבא אמר, הכול קרס.

זבולון כלפה: פשוט הכול קרס.

זבולון כלפה: שום דבר בעצם לא מחזיק מעמד.

זבולון כלפה: כיצד ייתכן שחרף כל ההכרעות וחוות הדעת של מומחים רבים – ואני זוכר שאנחנו הסתובבנו כמו עניים המחזרים על הפתחים, דפקנו בדלתות והסברנו לאנשים מהרבה היבטים, לא רק מההיבט הביטחוני, אדוני היושב-ראש; דיברנו הרבה על ההיבט של הרוח, על ההשלכה של מעשה כזה על העתיד, הקרוב והרחוק.

זבולון כלפה: לנו לא היו המשאבים שהיו לאותם מומחים.

זבולון כלפה: הם הביאו לצורך עצמם, גייסו מומחים גדולים, חוות דעת.

זבולון כלפה: שום דבר.

זבולון כלפה: הכול נפל.

זבולון כלפה: נקודה נוספת – הרבה מדברים על מעצמה נוספת שקיימת בישראל, מעצמת התקשורת.

זבולון כלפה: אני מאז למדתי כלל ברור: כשכל התקשורת מגויסת לצד אחד, אני לא שואל מה השאלה, אני אוטומטית הולך לצד השני.

זבולון כלפה: שם כך ראינו.

זבולון כלפה: כל התקשורת לאורך כל השנה וחצי של המאבק, כל התקשורת בלי יוצא מן הכלל, מדי פעם זרקו לנו פירורים, אבל ממש כל התקשורת התגייסה לצד אחד.

זבולון כלפה: זו דמוקרטיה?

זבולון כלפה: זו תקשורת שמתיימרת להיות דמוקרטית?

זבולון כלפה: במאמר מוסגר, מתפלאים לאחר מכן שהתקשורת קורסת קצת?

זבולון כלפה: כי היא לא משקפת היום את רוח הציבור.

זבולון כלפה: אני, מבחינתי, על כל השאלות הללו יש לי תשובה אחת מאוד מאוד ברורה: במצבים האלה עלינו לעמוד ולומר בקול חד וברור וצלול ביותר: פה זו כל הארץ שלנו.

זבולון כלפה: לפה באנו אחרי אלפיים שנות גלות לא כדי לחזור למקום אחר, לא כדי לגלות, לא כדי לפנות יישובים.

זבולון כלפה: ממש שום דבר.

זבולון כלפה: פה – זו הארץ.

זבולון כלפה: יהיו קשיים, ואני רוצה לומר לכם, אני לא יודע כמה מכם מכירים, כי חלק מהחברים שדיברו פה, צר לי, אך הם לא מכירים את המציאות בגוש-קטיף.

זבולון כלפה: זה לא נכון.

זבולון כלפה: שום בית בגוש-קטיף לא נבנה על חורבות של שום בית פלסטיני, ולו אחד.

זבולון כלפה: יש פה אנשים שאולי מכירים את זה יותר טוב, או לא פחות טוב ממני.

זבולון כלפה: אין לי ספק שחזרנו לפה, לארץ, אחרי אלפיים שנות גלות, וזו האמירה שחסרה פה, והייתי שמח שהיא תצא גם מהבית הזה, כי ככל שאנחנו נדבר בקול ברור קודם כול אלינו עצמנו, פנימה, לפני שנשכנע אחרים – אנחנו בתוך עצמנו מתהלכים במין גמגום כזה, כאילו מרגישים שעושים טובה למישהו.

זבולון כלפה: איך אמר שמעון החשמונאי?

זבולון כלפה: לא גזלנו ולא לקחנו.

זבולון כלפה: נחלת אבותינו.

זבולון כלפה: מה לעשות, אין תקדימים כאלה בעולם.

ראובן ריבלין: – – –

זבולון כלפה: את זה לא כולם מכירים.

זבולון כלפה: אני אומר עוד פעם: יש הרבה ח"כים שמדברים בשם המקום, ולצערי לא היו שם.

ראובן ריבלין: – – – נוסע אתך בשדות של המואסי, הרגשתי הרבה יותר בטוח מאשר כשאני בליכוד.

זבולון כלפה: אז אני חוזר ואני אומר:

זבולון כלפה: אני חושב שבסופו של דבר הדרך היחידה להתמודד עם הדברים – מעבר לכך שאני חושב שגם צריך לא מעט ענווה.

זבולון כלפה: דיבר על כך חבר הכנסת יריב לוין קודם, ויושב-ראש הכנסת יולי דיבר על הנקודה הזאת, שלא תמיד הרוב צודק, אבל הרוב צריך להיות מספיק קשוב, מספיק עם ענווה, כדי לשמוע את הדברים ולא להגיד: אני יודע הכול; אני אטפל בעניינים, זה יהיה בסדר.

זבולון כלפה: מצד שני, אני אומר, אני מישיר מבט אל האנשים היום, שמונה שנים אחרי – ולא אלאה אתכם בסיפורים האישיים שלנו כמשפחה, לגדל ילדים, בני-נוער.

זבולון כלפה: הבן הבכור שלנו באותו שבוע היה אמור להתגייס לצבא, באותו שבוע שבו אנחנו מגורשים מהבית, ליחידה מובחרת אחרי מיונים.

זבולון כלפה: ביום ראשון גורשנו מהבית וביום חמישי הוא היה אמור להתגייס.

זבולון כלפה: אני זוכר את זה כמו עכשיו.

זבולון כלפה: הוא בא אלי ביום שני בבוקר, אנחנו בעיר-האמונה, בנתיבות, אוהלים על הרצפה, מזרנים, והוא אומר לי: אבא, אני לא מתגייס לצבא.

זבולון כלפה: אמרתי לו: שמעון, אין בעיה.

זבולון כלפה: אנחנו נדאג לך לדחייה.

זבולון כלפה: שלושה חודשים לאחר מכן הוא התגייס.

זבולון כלפה: ברוך השם, הוא משרת היום בשירותי הביטחון המובחרים של מדינת ישראל וממשיך בכך.

זבולון כלפה: אבל הדבר הזה, דרך אגב, הוא פועל יוצא של אותה רוח גדולה שינקנו שם, מהמקום.

זבולון כלפה: עם כל ההתמודדות הקשה מאוד 35 שנה, מתוכן 17 שנים של קשיים יומיומיים של טרור ביטחוני – של מי?

זבולון כלפה: של השכנים שלנו, שחלקם גם התפרנסו מאתנו.

זבולון כלפה: אבל רוחנו לא נשברה.

זבולון כלפה: להפך, הגוש רק הלך והתעצם מיום ליום.

זבולון כלפה: הרוח רק הלכה וגדלה מיום ליום.

זבולון כלפה: נוספו יותר ויותר תושבים, יישובים רק הלכו והתפתחו יותר ויותר.

זבולון כלפה: גוש-קטיף ייצר וייצא לחוץ-לארץ תוצרת חקלאית מרהיבת עין.

זבולון כלפה: כל הדבר הזה נובע מרוח גדולה.

זבולון כלפה: אני חש שהיום, שמונה שנים אחרי, 37 שנים אחרי – אותו דיון שקיימנו פה קודם על "מבצע יונתן" – אותה רוח, משהו מתחיל להיסדק בה.

זבולון כלפה: חובה עלינו, כולנו, בלי יוצא מן הכלל, וזה לא קשור לימין או לשמאל, כולנו, ממש בלי יוצא מן הכלל, להתגייס כדי לעשות למען אותה רוח.

זבולון כלפה: אני חייב לספר לכם סיפור קטן: אנחנו משמרים את אותה הרוח בעבודה משותפת עם ועד מתיישבי גוש-קטיף.

זבולון כלפה: היום, ממש הבוקר – הרי אין שום דבר שהוא מקרי, הכול מובל – ממש הבוקר הילדים שלנו, הבן והבת שלנו, שהם תאומים בני 13, שאז היו בני חמש, הבוקר הם יצאו למחנה שנקרא "סיירי קטיף" לשלושה ימים.

זבולון כלפה: שם אותם ילדים שהיו בני חמש בזמן הגירוש נושאים היום את המורשת ואת הזיכרונות, נפגשים עם החברים מיישובים אחרים; שלושה ימים משותפים, כי זאת דרכנו להביע את עוצמתה של הרוח.

זבולון כלפה: ובעזרת השם, אין לי ספק, אנחנו עוד נשוב.

זבולון כלפה: ייקח זמן.

זבולון כלפה: אחרי אלפיים שנה חזרנו לארץ, אחרי 19 שנים חזרנו לאזור גוש-עציון ושחררנו את יהודה ושומרון ואת הגולן, אז ייקח עוד קצת זמן.

זבולון כלפה: תודה רבה.

ראובן ריבלין: – – –

משה זלמן פייגלין: תודה רבה, חבר הכנסת קלפה; ריגשת אותנו מאוד.

משה זלמן פייגלין: ישיב השר אורי אריאל.

משה זלמן פייגלין: בבקשה.

ראובן ריבלין: – – – גם כשהרוב טועה הוא רוב.

ראובן ריבלין: תגיד, שידעו שאתה דמוקרט גדול – – –

אורי אריאל: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, טוב עשו חברי שהעלו את הנושא הזה היום במליאה.

אורי אריאל: הבעל-שם-טוב אומר: בזכירה סוד הגאולה.

אורי אריאל: בגדר מה שאומרים היום: מי שזוכר – חוזר.

אורי אריאל: סיים בזה ידידי, רעי, חברי, זבולון קלפה, ממגורשי גוש-קטיף, תושב שומריה היום.

אורי אריאל: ואני חוזר ואומר: אלפיים שנים זכרנו את ארץ-ישראל וחזרנו.

אורי אריאל: 19 שנים זכרנו את ירושלים, את כפר-עציון, את רמת-הגולן וחזרנו, ובעזרת השם נזכור ונחזור.

אורי אריאל: בימים הסוערים שלפני ההצבעה פה בכנסת עמדתי פה, ליד הדוכן הזה, והזהרתי ואמרתי וביקשתי בשם ארצנו, בשם הביטחון, בשם כל הדברים, שכולם ידעו.

אורי אריאל: והיו שהרימו את ידם בעד התוכנית הארורה הזו.

אורי אריאל: נמאס לי, נמאס לנו להגיד לכם: אמרנו לכם.

אורי אריאל: והזהרנו והזהרנו חזור והזהר.

אורי אריאל: אז היו שהסבירו: כעומק החקירה, עומק הנסיגה.

אורי אריאל: אני לא מקבל את זה, כי היו פה רבים וטובים בעיני שהצביעו בעד.

אורי אריאל: מה לא הבנתם?

אורי אריאל: שאם עוזבים את ציר-פילדלפי על גבול מצרים יהיו רקטות על תל-אביב?

אורי אריאל: זה לא היה ברור למישהו באולם הזה, אלה שהיו אז?

אורי אריאל: מה לא היה ברור?

אורי אריאל: שיירו "קסאמים" על כיסופים?

אורי אריאל: מישהו יכול לטעון לחפות?

אורי אריאל: מי שלא אתנו, לא אתנו, הוא לא יכול לטעון שום דבר.

אורי אריאל: אני זוכר ישיבות בוועדת חוץ וביטחון.

אורי אריאל: באים אנשים מטעם ומסבירים: פרץ השלום, יפרוץ השלום; לא נהיה אחראים יותר לעזה – חזון גדול.

אורי אריאל: נו, באמת.

אורי אריאל: נו, באמת.

אורי אריאל: זה מה שהיה לנו?

אורי אריאל: זה מה שקיבלנו?

אורי אריאל: את ה"גראדים" על באר-שבע?

אורי אריאל: כן, זה היה גם קודם?

אורי אריאל: מסבירים: גם קודם לא היה בטוח.

אורי אריאל: זה היה?

אורי אריאל: "גראדים" על אשקלון?

אורי אריאל: והיה מישהו שלא הבין את זה?

אורי אריאל: שיקום, שיקום.

אורי אריאל: אם יקום מישהו, יגיד: אני לא הבנתי את זה – אני מקבל את זה; אין לי חקירות ואין לי דרישות.

אורי אריאל: אבל הם הצביעו.

אורי אריאל: כן, רובי, יש דמוקרטיה.

אורי אריאל: כן, עפר שלח, לא יהיה קרע בעם הזה, כך אני מקווה ומתפלל.

אורי אריאל: אבל האם אני בטוח בזה?

אורי אריאל: לא.

אורי אריאל: לא מציע לנסות את זה עוד פעם, אני לא מציע לנסות את זה עוד פעם.

אורי אריאל: לא זאת אף זאת, אז היו מומחים בצבא של שרון שלמדו איך לעשות דה-לגיטימציה ליהודים: הם מחזיקים נשק, הם יירו.

אורי אריאל: מה לא סיפרו על הצדיקים האלה מגוש-קטיף?

אורי אריאל: ואני אומר לכם בידיעה – זה לא הערכה: הכול היה מתוכנן על-ידי ראש הממשלה שרון, בשיתוף פעולה, לצערי הרב, עד כדי זעזוע, עם הצבא והשב"כ.

אורי אריאל: ואתם שותקים, ואין כמעט אחד שקם ואומר: סליחה, טעיתי.

אורי אריאל: לא, אין את הכוח להודות בזה.

אורי אריאל: זה גדול עליכם, זה קשה לכם.

אורי אריאל: רק תקומו, תבקשו סליחה מזבולון, מהילדים, מהטף, מהזקנים.

אורי אריאל: תאמרו: טעינו.

אורי אריאל: תסיקו אולי להבא.

אורי אריאל: לא, עוד מסבירים שנמשיך.

אורי אריאל: כך יאה.

אורי אריאל: הייתי בכפר-דרום, הייתי כשהיא קמה, ביום הראשון.

אורי אריאל: ליוויתי אותם כאיש "אמנה", תנועת ההתיישבות של "גוש אמונים.

אורי אריאל: " הם שכלו את אפרים איובי, השם ייקום דמו, ואת שורשן, השם ייקום דמו, ומשפחת אופיר כהן, שילדיהם נגדעו רגליהם, והם המשיכו, כי הייתה להם משימה, הייתה להם תקווה, הייתה להם אמונה.

אורי אריאל: וזה לא בגדר עבר; יש להם את זה גם היום.

אורי אריאל: הייתי שם ביום הגירוש.

אורי אריאל: ראיתי את אלוף הפיקוד עומד עם הרמטכ"ל, והם מדברים ביניהם והם מחייכים.

אורי אריאל: אינני יודע מה היה שם.

אורי אריאל: אני זוכר את זה כמו היום.

אורי אריאל: עומדים, מגרשים יהודים, קורעים יהודים, והם חייכו.

אורי אריאל: הייתי אתם ביום הגירוש, ואותה עלילה זדונית ומרושעת שתוכננה, שהיו כאלה ששפכו חומצה על חיילים; לא היה ולא נברא, אפילו לא משל היה.

אורי אריאל: עלילת דמים.

אורי אריאל: איך אני יודע?

אורי אריאל: במקרה הייתי בבית, ואותם אלה שכאילו שפכו עליהם חומצה באו אחרי הבית להחליף בגדים, והם צוחקים והם צוהלים.

אורי אריאל: ואנה אנו באים, עם כותרות בעיתונים ובתקשורת וגינויים מחברי הכנסת, איך יהודים מעזים לשפוך על חיילים חומצה?

אורי אריאל: מאיפה נולדה הרשעות?

אורי אריאל: כמה רוע היה בזה, ובשביל מה?

אורי אריאל: אלוהים אדירים.

אורי אריאל: ואף אחד מהם לא קם לבקש סליחה.

אורי אריאל: כ-8,000 איש גורשו מצפון השומרון ומעזה.

אורי אריאל: למה מצפון השומרון, חברת הכנסת יחימוביץ?

אורי אריאל: מה היה שם בדיוק?

אורי אריאל: על מה דיברו שם?

אורי אריאל: שם אפילו לא הסבירו.

אורי אריאל: זה היה מנה נוספת, כי ראש הממשלה שרון החליט.

אורי אריאל: למה?

אורי אריאל: ככה.

אורי אריאל: והם הצביעו בעד.

אורי אריאל: יש שעדיין לא למדו, והם מנסים למכור לנו את האשליה של שתי מדינות לשני עמים.

אורי אריאל: יש כאלה שמסבירים לנו שמדינה אחת מהירדן עד הים אלה סיפורי סבתא, "בובע מעשה"; כך אומר אזרח אחד, אזרח מספר אחת, כמו שהוא הסביר שיש מזרח תיכון חדש, כמו שהוא קיבל פרס נובל לשלום – שלא מופיע בשום ביוגרפיה מאז, מעולם לא הזכירו את זה יותר.

אורי אריאל: הסיפור של שתי מדינות לשני עמים ממערב לירדן הוא ה"סיפור סבתא" הכי גדול עלי אדמות, ואני מציע לכולנו לא לחזור על הטעויות שהיו שם, בגדר כלב השב אל קיאו, כמו שאומר המשורר בתהילים.

אורי אריאל: אני הולך עם הצמיד הזה שמונה שנים.

אורי אריאל: אני אוריד אותו כשאדע שרוב, רוב מוחלט של התושבים, הגיע לבית הקבע, שזה בגדר המנוחה.

אורי אריאל: זה לא הנחלה.

אורי אריאל: כשכתוב אצלנו "אל המנוחה ואל הנחלה", המנוחה זה המשכן בשילה.

אורי אריאל: המנוחה זה המשכן בשילה, והנחלה בירושלים, בבית הקבע, בבית-המקדש, ולא הגענו עד לשם.

אורי אריאל: זה לא הממשלה האחרונה, חבר הכנסת כבל.

אורי אריאל: זה הממשלות לדורותיהן מאז הגירוש, במשך שמונה שנים.

אורי אריאל: היו יותר טובים, היו פחות טובים.

אורי אריאל: אבל זה שהבטיח שתוך שנה יש פתרון לכל מתיישב – עוד דבר שקר ארור שהוציא מפיו, שידע שזה לא יהיה ולקח קמפיינרים כדי להסית את העם נגד אותה אוכלוסייה, נגד אותם משפחות וילדים.

אורי אריאל: לא כולם התקוממו אז, לא כולם עזרו אז, כמו שהיום לא כולם עוזרים.

אורי אריאל: שנים אני מלווה את האנשים, את המשפחות ואת הקהילות.

אורי אריאל: אני רואה בסבלם גם כשהם נושכים שפתיים, גם כשהם הולכים ללכיש, למקומות היותר-קשים, ולחלוצה.

אורי אריאל: מי הלך לחלוצה עד היום הזה?

אורי אריאל: התק"ם הלך?

אורי אריאל: מי הלך לשם?

אורי אריאל: רק הגיבורים באמת, אלה שמאמינים ואי-אפשר לשבור את רוחם.

אורי אריאל: הם יושבים בחלוצה, והיה המדבר הזה כגן רווה שרואה ברכה.

אורי אריאל: והתחילו העבודות בשלומית, ביישוב השלישי, עבודות עפר ליישוב הקבע, ועשרות משפחות בהמתנה להגיע לשם.

אורי אריאל: בעת האחרונה הועברה לאחריותי, כשר הבינוי והשיכון, האחריות להמשך הטיפול.

אורי אריאל: באופן ברור נשארו הבעיות הקשות.

אורי אריאל: ביותר פשוטות, ברוך השם התקדמנו.

אורי אריאל: לאט, אבל התקדמנו.

אורי אריאל: אני מעל הבמה הזאת נשבע לעשות כל מאמץ כדי לפתור את הבעיות האלה.

אורי אריאל: לא אוכל לעשות זאת לבדי.

אורי אריאל: אני מקווה שהממשלה כולה תעשה מאמץ נוסף, מעבר למה שנעשה, ונפתור את הבעיות בחודשים הקרובים.

אורי אריאל: הוספנו תקציבים, אבל אין די בכך, שאף אחד לא ישגה.

אורי אריאל: חסר עוד הרבה תקציב, אבל בעיקר חסר החיבוק החם של כולנו, כי לפחות בעניין הזה, אני מכיר את האנשים, מכל הקשת, לכל רוחבה, לפחות הדבר הזה מובן, אבל הוא צריך גם להיעשות.

אורי אריאל: כדי שהדברים האלה לא יגיעו לקרע בעם ולריב אחים, יש צורך אמיתי של החברה בישראל, של הדמוקרטיה בישראל, לחוקק את חוק משאל העם.

אורי אריאל: זה נכון וזה ראוי, זה צודק, זה יהודי.

אורי אריאל: מי שמתנגד לזה, מבחינתי עושה את זה משיקול אחד, פוליטי – זה יעזור לי אם יהיה עוד פעם, זה לא יעזור לי.

אורי אריאל: ואני אומר לכם, פה ועכשיו: אין מרפא לעם אם אין לו את הדרך לומר את דעתו ולעשות את זה, אם חס וחלילה זה קורה, בהכרעה דמוקרטית מלאה, לא על-ידי "מיצובישי".

אורי אריאל: היה דבר כזה, והיו כאלה שהתפארו ברוב הדמוקרטי שהושג פה.

אורי אריאל: כן, הושג – "מיצובישי" אחד, תואר אחד, והעניין הושג.

אורי אריאל: מי שקורה לזה דמוקרטיה, לא יודע מה הוא סח.

אורי אריאל: אני מאמין ומתפלל כי "לא יטֹש ה' עמו ונחלתו לא יעזֹב".

אורי אריאל: בעזרת השם נעשה ונצליח.

משה זלמן פייגלין: תודה רבה, אדוני השר אורי אריאל.

משה זלמן פייגלין: הבעת עמדה אחרי תשובת השר לשמעון אוחיון.

משה זלמן פייגלין: בבקשה.

שמעון אוחיון: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, השרים בעצם, כנסת נכבדה, היום אנחנו מציינים שמונה שנים לעקירה ולפינוי של גוש-קטיף, והשאלה הנשאלת, האם הלקח נלמד מן המעשה הטרגי ותוצאותיו.

שמעון אוחיון: ואם מדובר בלקח, אני מבקש להפנות את תשומת הלב למסע הדה-לגיטימציה שנעשה למתיישבי גוש-קטיף, מסע שנועד לפגוע בתדמיתם של המתיישבים, ועל כן אני מבקש להביא עדות אחת, כדי להבהיר את הדברים.

שמעון אוחיון: ב-1976 נשלחתי מטעם הסוכנות היהודית לארצות-הברית, לארגן גרעיני עלייה להתיישבות בארץ.

שמעון אוחיון: לפני נסיעתי לארצות-הברית נלקחתי לסיור על-ידי נציגי הסוכנות אחיקם בן-זאב ודוד בן-נאה לסיור בשטח.

שמעון אוחיון: כשהרכב נעצר הם מצביעים לי על מישור ואומרים לי: כאן יקום גוש יישובים שייקרא גוש-קטיף.

שמעון אוחיון: אתה נוסע לארצות-הברית להביא את הגרעין הראשון שיעבור הכשרה כאן בארץ, במשואות-יצחק, ויעלה על הקרקע.

שמעון אוחיון: נסעתי לארצות-הברית והתחלתי במסע הפרסום ובגיוס חברים המעוניינים להתיישב באזור כפרי בנגב הצפוני – אז קראנו לזה.

שמעון אוחיון: תוך כמה חודשים גיבשנו 45 משפחות מכל חלקי ארצות-הברית ונקבע אפילו כינוס באטלנטיק-סיטי.

שמעון אוחיון: הצגתי לפניהם את התוכנית להתיישבות בגוש-קטיף, הסברתי להם ועודדתי אותם להצטרף למשימה הציונית והחלוצית של הסוכנות היהודית, של ממשלת ישראל.

שמעון אוחיון: חלק התלהבו מן הרעיון, ולמען האמת חלק הביעו את חששם ואמרו: אנחנו חוששים לגור צמוד כל כך לרצועת-עזה, אנחנו מעוניינים להתיישב בנגב הלא-כל-כך צמוד לרצועה.

שמעון אוחיון: כמובן, כשליחי הסוכנות היהודית ומדינת ישראל המשכנו במסע ההסברה ובחשיבות של השליחות, ואכן 22 משפחות יצאו לשנת הכשרה במשואות-יצחק ולאחר שנה עלו על הקרקע בקטיף.

שמעון אוחיון: חלק מהמשפחות הגיעו לירוחם, ואחר כך הקימו את מה שנקרא מכללת רמת-הנגב; בראשם עמד אז פרופסור מל אלכסנברג – אולי הכרת אותו, עמרם מצנע.

שמעון אוחיון: והנה, 26-25 שנה אחרי המעשה החלוצי והציוני בשליחות המדינה להתיישבות מתוכננת ויזומה על-ידי ממשלת ישראל, מוצאים את עצמם המתיישבים תחת מסע של דה-לגיטימציה, הבאה להשחיר את פניהם ולפגוע בתדמיתם בעיני הציבור, מסע שרצה להציגם כפרזיטים הסוחטים את המדינה, כ"מתנחלים" המתגנבים בחצי הלילה על מנת להיאחז בקרקע לא להם; מסע השמצה מתוזמן, עתיר ממון, המובל על-ידי פרסומאים ידועים במדינה, והכול כדי להצדיק את עקירתם של מי שנשלחו על-ידי מדינת ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

שמעון אוחיון: רגע.

שמעון אוחיון: אני רוצה להגיע לפואנטה, לעיקר, מהו הלקח.

שמעון אוחיון: היום, כשאנחנו רוצים לבחון את המעשים ורואים שיש כאן שוב מעשים חוזרים ונשנים של מסעות דה-לגיטימציה שמטרתם לערער על זכותנו על הארץ היחידה הזאת, ואין לנו אחרת, אני שואל: האם נלמד הלקח?

שמעון אוחיון: מי שממהר היום לעשות דה-לגיטימציה גורפת למתיישבים ביהודה ושומרון, האם הוא איננו רואה שהוא שותף למסע כולל – זאת כבר רואים בעובדות, בפרסומים – שהוא שותף למסע כולל לדה-לגיטימציה של מדינת ישראל יחד עם אויביה ושונאיה?

שמעון אוחיון: האם אין לו אחריות למעשיו ולהשלכותיהם?

שמעון אוחיון: האם אנחנו חושבים על תוצאות הביטויים והמילים היוצאים מפינו?

שמעון אוחיון: ולוואי שתהיה מעט נחמה על-ידי הפקת לקח ממסעות דה-לגיטימציה לאחינו כאן וכאן בתוך מדינת ישראל.

שמעון אוחיון: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אוחיון.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עמרם מצנע – עמדה נוספת.

יולי יואל אדלשטיין: מותר לומר שאם זיכרוני אינו מטעני, נפגשנו בנווה-דקלים ביום הפינוי.

עמרם מצנע: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אכן כן, מצאתי לנכון להיות ביישובי רצועת-עזה בתקופת הפינוי, כפי שהייתי שם פעמים רבות גם לפני, כדי להיות ביחד, לדבר, לשמוע ולנסות לפחות לחוות את החוויה המאוד-קשה שעברו תושבי עזה.

עמרם מצנע: אני גם מוכרח לומר בהזדמנות הזאת שאני חושב שכל אחד מאתנו צריך להצדיע להישג המדהים של היישובים ברצועת-עזה, של היישובים היהודיים שהפכו מדבר ושממה לגן פורח.

עמרם מצנע: מי שביקר שם, בשטחים החקלאיים, בחממות, במפעלי העיבוד של התוצרת החקלאית, גודל הפלפלים, לא יכול היה שלא להשתאות, גם על הנחישות של הדבקות בקרקע, גם על האנרגיות האידיאולוגיות של ההשקעה ועל בניית הבית.

עמרם מצנע: אבל אני רוצה לומר שקו המחלוקת בינינו – ואני חולק כמובן על חלק מהדברים שנאמרו כאן מעל הבמה – הוא לא בנושא של איך בוצעה ההחלטה.

עמרם מצנע: אני חושב – אני מסכים עם חברי איתן כבל ועם רבים אחרים, שממשלת ישראל, או ממשלות ישראל, בסופו של דבר הוציאו הון עתק, אבל אילו תכננו את זה כהלכה ולא קפצו את היד בהתחלה, אפשר היה בהחלט להגיע למציאות אחרת לגמרי וביחס אחר לגמרי – של כבוד, הערכה אל המתפנים מרצועת-עזה.

עמרם מצנע: לא על זה אנחנו חלוקים.

עמרם מצנע: אני גם אינני יודע מה עמד מאחורי החלטתו של ראש הממשלה אריאל שרון, כאשר ככה, איך אומרים?

עמרם מצנע: out of the blue, מהשמים הכחולים, פתאום נתן את אותו נאום ידוע והחליט את מה שהחליט ועשה את מה שעשה.

עמרם מצנע: אנחנו בהחלט חלוקים על מה נכון למדינת ישראל, ואין פה רעים וטובים, אין פה רשעים ואחרים.

עמרם מצנע: אין פה אנטי-ציונים; אני ציוני לא פחות מכל אחד ואחד מהדוברים פה.

עמרם מצנע: אני גם נלחמתי לא פחות, אם לא יותר, מאשר כל אחד ואחד מהאנשים שנמצאים כאן.

עמרם מצנע: אני חרד למדינת ישראל לא פחות מהמחנות הלאומיים, או שמגדירים את עצמם מחנות לאומיים.

עמרם מצנע: אבל אנחנו חלוקים על כיצד אנחנו רוצים שתיראה מדינת ישראל, החברה הישראלית – חברה עם ביטחון קיום, כשזה הבסיס, על בסיס של דמוקרטיה ויהדות.

עמרם מצנע: לכן, בסופו של דבר אני לא מצטער לרגע אחד על זה שאנחנו לא נמצאים היום ברצועת-עזה.

עמרם מצנע: כל מי שממשיך לחלום שאי-פעם נחזור לשם וכל מי שחושב שנצליח לקיים את מדינת ישראל כפי שאנחנו רוצים בלי שנידרש פעם נוספת להחלטות מאוד מאוד קשות, מאוד טרגיות – כן, לפנות יישובים נוספים.

עמרם מצנע: לפעמים צריך לקטוע איבר בגוף, איבר חשוב, כדי שהגוף כולו יחיה ויתקיים.

עמרם מצנע: לכן אני מציע, גם כאן היום, כשאנחנו באמת מציינים את השנה השמינית לשבר הגדול, למציאות הקשה שאליה נקלעו רבים מתושבינו, אני מציע שנזכור ונבין שעדיין ההכרעות הכבדות והקשות עומדות בפנינו.

עמרם מצנע: צריך ללמוד את מה שהיה, צריך להפיק את הלקחים, אבל כל מי שמדבר, גם היום, במציאות הקיימת, על ארץ-ישראל השלמה מהירדן לים, יפגע בסופו של דבר באינטרס של כל אחד ואחד מאתנו – איזו מדינה אנחנו רוצים שתתקיים כאן.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מצנע.

יולי יואל אדלשטיין: אחרון המציגים עמדה נוספת הוא חבר הכנסת משה פייגלין.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה.

משה זלמן פייגלין: אדוני היושב-ראש, אני עולה לדבר בלב כבד.

משה זלמן פייגלין: גם אני הייתי שם.

משה זלמן פייגלין: אני אשמח אם תשמע את דברי.

משה זלמן פייגלין: אכן, היטיב חבר הכנסת מצנע, ולפניו חבר הכנסת דב חנין, להגדיר את שורש הוויכוח.

משה זלמן פייגלין: בעיקר חנין.

משה זלמן פייגלין: שורש הוויכוח הוא פשוט: האם זו ארצנו.

משה זלמן פייגלין: חברי חבר הכנסת מצנע, הארץ הזאת היא שלנו, היא רק שלנו.

משה זלמן פייגלין: לא באנו לכאן משום סיבה אחרת; רק משום שזו ארצו של העם היהודי.

משה זלמן פייגלין: בה נשב, אותה נפתח.

משה זלמן פייגלין: אנחנו נחזור לירושלים, אנחנו נחזור להר-הבית.

משה זלמן פייגלין: זו ארצנו, כי את הארץ הזאת נתן לנו הבורא, כדי לבשר כאן כאומה בשורה גדולה לאנושות כולה.

משה זלמן פייגלין: כל ניסיון להתחמק מן הבשורה שלנו כאומה מוביל לחורבן.

משה זלמן פייגלין: אני רוצה להשוות בין שני גירושים, גירוש ימית וגירוש גוש-קטיף.

משה זלמן פייגלין: לשניהם התנגדתי נמרצות.

משה זלמן פייגלין: שניהם הובילו לאסון.

משה זלמן פייגלין: עדיין יש מי שמתכחש לתוצאות המרות של הסכם קמפ-דייוויד, אבל אוסלו, ההמשך הישיר שלו, גם הוא הוביל לאסון.

משה זלמן פייגלין: שניהם הובילו לאסון, אבל בעיני, אף שהתנגדתי כמובן להסכם קמפ-דייוויד של מנחם בגין, הוא היה לגיטימי.

משה זלמן פייגלין: הגירוש מגוש-קטיף היה לחלוטין בלתי לגיטימי, בעליל, למרות שהוא התקבל כביכול באופן דמוקרטי.

משה זלמן פייגלין: מדוע?

משה זלמן פייגלין: משום שברור היה שמאחורי קמפ-דייוויד מתייצב רוב מוצק של הציבור כולו, ואילו ההתנתקות, כפי שהיא כונתה, הייתה גנבת דעת מהסוג השפל והנקלה ביותר שיכול להיות.

משה זלמן פייגלין: לא דמוקרטיה הייתה כאן – ואני לא אחזור על דבריו של השר אורי אריאל, שתיאר זאת בצורה מצוינת.

משה זלמן פייגלין: על קיר חדרי כאן בכנסת בחרתי לתלות אמרה של פילוסוף אמריקני בשם אמרסון, מוכר מאוד, מסוף המאה ה-19, שאמר כך: Good man must not obey the laws too well; אדם הגון, אדם טוב, אסור לו לציית לחוק יותר מדי טוב.

משה זלמן פייגלין: בגוש-קטיף ראינו מה קורה כשהחוק הופך להיות קדוש, כשהחוק הופך להיות המוסר, וכל מי שבשם רוממות החוק ציית בגוש-קטיף – אני מדבר דווקא על מי שצריך היה לציית.

משה זלמן פייגלין: טוב שלא הייתה אלימות חלילה וחס בגוש-קטיף.

משה זלמן פייגלין: אבל כל מי שלא הבין שיש חוקים ויש מצבים שבהם אסור לציית לחוק, יש לו חלק באותם טילים שנוחתים היום על תל-אביב ובאותו סימן שאלה הולך וגובר מעל עצם הלגיטימציה של קיומה של מדינת היהודים.

משה זלמן פייגלין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת משה פייגלין.

יולי יואל אדלשטיין: טוב, חברי הכנסת, סיימנו דיון לא פשוט, עם עמדות שונות.

יולי יואל אדלשטיין: אני לא בטוח שנשכנע כאן אחד את השני, לא בשביל זה נועדו דיונים בכנסת, אבל – – –

איתן כבל: אבל היה דיון מכובד.

יולי יואל אדלשטיין: דיון מאוד מכובד, ואת זה רציתי לציין, חבר הכנסת איתן כבל, היה דיון מאוד מכובד, מאוד כואב.

יולי יואל אדלשטיין: אם מותר לי גם הערה אישית, מכל הדיונים והמילים הרבות, הייתי לוקח אמרה אחת מהתשובה של השר: לא תמיד נורא, גם בחיים הציבוריים, לומר טעיתי ולבקש סליחה.

יולי יואל אדלשטיין: לא קורה כלום.

יולי יואל אדלשטיין: השמים לא נופלים.

יולי יואל אדלשטיין: עשיתי אני את זה לפעמים כשטעיתי.

יולי יואל אדלשטיין: כדאי גם אולי ללמוד שאם אנחנו רוצים להמשיך להתווכח בצורה מכובדת, כשמישהו טועה, אין איסור בחוק גם לבקש סליחה.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אני מציע שהכנסת תרשום בפניה את דברי חברי הכנסת ואת דברי השר אריאל בדיון הזה.

יולי יואל אדלשטיין: בזה נסתפק.

יולי יואל אדלשטיין: תם סדר-היום.

יולי יואל אדלשטיין: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, כ"ה בתמוז התשע"ג, 3 ביולי 2013, בשעה 11:00.

יולי יואל אדלשטיין: ישיבה זו נעולה.