ישיבת מליאה, כנסת 19, פרוטוקול מספר 11, 2013-03-05 00:00

בנימין בן-אליעזר: היום יום שלישי, כ"ג באדר התשע"ג, 5 במרס 2013.

בנימין בן-אליעזר: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

בנימין בן-אליעזר: אני מבקש להפעיל כרגע את מערכת ההצבעה.

בנימין בן-אליעזר: נא להצביע.

בנימין בן-אליעזר: בעד – 16, נגד – – –

מסעוד גנאים: פה כולם בעד.

מסעוד גנאים: כל מי שהצביע, אפילו נגד, הוא בעד.

בנימין בן-אליעזר: כולכם בעד, הכול בסדר, יוצא מן הכלל.

בנימין בן-אליעזר: אני מתכבד להזמין את חבר הכנסת ראובן ריבלין.

בנימין בן-אליעזר: בבקשה.

ראובן ריבלין: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, אדוני יושב-ראש הכנסת הנכבד, בסוף השבוע הלך לעולמו איש שלא נבחר לכנסת אבל היה קשור לכנסת, והוא יחזקאל שרעבי, נהגו של ראש הממשלה הנרצח יצחק רבין, זיכרונו לברכה.

ראובן ריבלין: אני מוכרח לומר שהקשר בין השניים היה קשר מופלא, של אחווה, של רעות, קשר אישי בין ראש ממשלה, שר ביטחון, רמטכ"ל, שנגע באמת לליבותיהם של כל אלה אשר הבינו מהי חברות ומהי רעות.

ראובן ריבלין: יחזקאל, שהיה והפך לאיש אמונו של יצחק רבין, היה כזה שדאג לו על כל צעד ושעל, כמו גם רבין – היה דואג לו, ליחזקאל.

ראובן ריבלין: בשנת 1984 חלה יחזקאל כתוצאה מהתקף לב, ואז החליט יצחק רבין, שהיה מעשן כבד, שהוא באוטו לא מעשן, והיה רק מבקש מיחזקאל מפעם לפעם לעצור את האוטו בצד על מנת שהוא יוכל לעשות הפסקת עישון מבלי לפגוע בבריאותו.

ראובן ריבלין: יחזקאל לא נהג בליל הרצח, והוא מאותו יום לא היה יכול לסלוח לעצמו, כי הרגיש – ובכל פעם שהיה בא לכאן היה מסביר זאת – כאילו אם הוא היה באותו לילה, ולא היה לוקח לו את חופשת השבת, יצחק רבין היה ניצל, משום שהוא היה מוסר את נפשו למענו.

ראובן ריבלין: יחזקאל, שנולד ברחובות, היה בן 69 במותו, ונקבר ביום ההולדת הלועזי של יצחק רבין, ב-1 במרס.

ראובן ריבלין: השאיר אחריו את רעייתו הנפלאה אילנה ואת ילדיו עודד, דוד וליאת, שאני בטוח שבשם כולכם אני מבקש לנחמם.

ראובן ריבלין: באמת מן השמים ינוחמו, ותהא נשמתו של איש נפלא זה צרורה בצרור החיים.

בנימין בן-אליעזר: תודה לך.

בנימין בן-אליעזר: יהי זכרו ברוך.

בנימין בן-אליעזר: אני מתכבד להזמין את דב חנין; בבקשה.

בנימין בן-אליעזר: מכובדי, אני מבקש שתעמדו על כך שהדיונים יהיה בני דקה, כי יש לנו היום סדר-יום מאוד עמוס.

דב חנין: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, אני רוצה להביע דאגה קשה מהפרסום שהיה אתמול על אזרח אריתריאי שהוחתם בכלא הישראלי על מסמכים של "החזרה מרצון", הוטס לאוגנדה, משם הועבר למצרים בחזרה ונמצא, עד כמה שאני מבין, במעצר במצרים.

דב חנין: רוצים להעביר אותו בחזרה לאריתריאה, והוא נמצא שם ומתחנן על חייו, כי גורלו, אם הוא יוחזר לאריתריאה, יהיה ככל הנראה רע ומר.

דב חנין: אסור לבחור בדרך הזאת.

דב חנין: אסור לגרום לכך שאזרחי אריתריאה יוחזרו לארצם ויועמדו בסכנת חיים.

דב חנין: זה מנוגד לחוק הבין-לאומי, זה מנוגד להתחייבויות של מדינת ישראל על-פי אמנת זכויות הפליט, זה מנוגד למוסר.

דב חנין: אסור שזה יקרה.

דב חנין: אני גם רוצה להביע דאגה מהמסקנות של אותה ועדה שהשר אלי ישי מינה לעסוק בשאלת האריתריאים והסודאנים הנמצאים בארץ.

דב חנין: אני רוצה להביע מחאה על כך שהוועדה הזאת ממליצה לנהוג שלא בהתאם להוראות הדין הבין-לאומי, להתעלם מהממצאים גם של משרד המשפטים וגם של משרד החוץ הישראלי, בוודאי להתעלם מהממצאים של ארגונים בין-לאומיים; ועל האמירות הבוטות והמקוממות של הוועדה הזאת כלפי ארגוני זכויות האדם, אותם ארגונים שמצילים את הכבוד הלאומי שלנו וכולנו חייבים להם תודה כשהם עושים את מה שמדינת ישראל צריכה הייתה לעשות ומנסים לסייע לאותם אנשים פה בארץ.

בנימין בן-אליעזר: תודה רבה לך.

בנימין בן-אליעזר: אני מזמין את חבר הכנסת שי פירון.

שי פירון: אדוני היושב-ראש, בימים שבהם סובבים ברחובות הערים נביאי זעם שבונים את מעמדם על שנאה והדרה, הלך לעולמו הרב מנחם פרומן – נביא של שלום, איש של טוב ואהבת אדם, איש של אמונה, אמונה באל, אמונה באדם, אמונה בארץ, ובעיקר איש של ניגודים וסתירות.

שי פירון: הוא לימד אותנו שלא חייבים לפתור את הכול, אבל חייבים להיות רגישים אל הכול.

שי פירון: הוא לימד שנקודת המפגש של המחלוקת לא באה לידי יישוב בגבולות וגדרים, כי אם בחופש עליון, המופשט הכולל.

שי פירון: כך, עוצמת הסתירות המלוות את חיינו כאן הפכו אצל הרב מנחם זצ"ל לסימפוניה של חיים עשירים ומלאים.

שי פירון: לאחר חטאו של אדם הראשון באה הבושה.

שי פירון: האנושות החלה לכסות ולהתכסות, להסתיר ולהימנע מגילוי הפָנים ומגילוי הפְנים.

שי פירון: בלשון התנ"כית: "ויעש ה' אלוקים לאדם ולאשתו כתנות עור וילבִּשם".

שי פירון: אבל חכמי המדרש לימדונו שלא בכותנות עור מדובר כי אם בכותנות של אור.

שי פירון: בני-אדם גדולים הם בני-אדם מוארים, אלו דמויות שהאור והטוב הם הבגד שלהם.

שי פירון: לפני כעשרה ימים ישבתי לפניו כתלמיד לפני רבו.

שי פירון: הוא הציע לי לבוא אתו בהקדם, כך הוא אמר, לאבו מאזן לפגישה, כי השלום בפתח, רק צריך לדבר עליו, לדבר אתו, ואפשר להגיע להסכמים מיידיים.

שי פירון: לא היה אפשר שלא להתרשם מהכנות, מהתמימות ומהאמונה הטהורה של הרב מנחם בשלום ובעושי השלום.

שי פירון: הרב מנחם שאף שרבנים וקאדים יהיו מובילי שיח של שלום.

שי פירון: החידוד שלהם, הדבקות, הבהירות, המחויבות, לא יכולים להיות רק כלי עבודה של קיצונים וקיצוניוּת, אלא הם צריכים להיות גם כלים במגרש של השלום.

שי פירון: בשיחה שלנו למדתי על חלום אחד של הרב פרומן שלא מומש – הוא רצה להיות הרב של הכנסת, הוא רצה להביא את שפת השלום אל תוכנו.

שי פירון: שלום הוא לא השלמה מלאכותית, הוא לא ביטול של המחלוקת; שלום הוא מציאות של יצירת כוח חיובי חדש, הנולד מעמדות מנוגדות.

שי פירון: הוא היה טהור, הוא היה ילד, הוא היה בוגר, הוא היה זקן ורגיל, הוא היה תלמיד, הוא היה חכם, הוא היה גלוי, הוא היה נסתר.

שי פירון: הוא ביקש שבלוויה שלו, שממנה באתי, כל הקהל ישיר "אין לי ארץ אחרת".

שי פירון: וכך, דתיים וחילונים, אנשי שמאל וימין, יהודים וערבים, מצאו עצמם שרים: "בגוף כואב, / בלב רעב, / כאן הוא ביתי.

שי פירון: // לא אשתוק כי ארצי / שינתה את פניה.

שי פירון: / לא אוותר לה, אזכיר לה / ואשיר כאן באוזניה / עד שתפקח את עיניה".

שי פירון: הוא היה איש רודף שלום, אוהב שלום, איש מואר באור שבעת ימים, באור אין קץ.

שי פירון: הרב מנחם, עכשיו אתה עושה שלום במרומיו, הלוואי שתעשה שלום גם עלינו ועל כל ישראל ונאמר אמן.

שי פירון: תודה.

בנימין בן-אליעזר: אמן.

בנימין בן-אליעזר: הרב ישראל אייכלר, בבקשה, חבר הכנסת.

ישראל אייכלר: אדוני היושב-ראש, לא ביקשתי לדבר על הרב פרומן, אבל משפט אחד אני חייב לומר.

ישראל אייכלר: הרב פרומן האמין במשהו שאף אחד לא האמין – שרק הדת והאמונה הן שיכולות להביא שלום בין בני-האדם.

ישראל אייכלר: וצחקו עליו ולעגו לו.

ישראל אייכלר: יש לי תחושה שיתברר, גם ממה שאנחנו רואים בסוריה וגם ממה שאנחנו רואים בלוב, בכל העולם כולו, שבסופו של דבר רק אנשי הדת יוכלו להביא שלום לעולם, למרות האקסיומה שהדת היא שמביאה מלחמות שהביאה התרבות האירופית.

ישראל אייכלר: עכשיו לגבי הנושא שכן רציתי לדבר עליו.

ישראל אייכלר: מתגלות שחיתויות נוראיות בפריימריז.

ישראל אייכלר: במשך שנים לעגו ליהדות התורה שגדולי ישראל קובעים את הרשימה שלה, עד שאנשים חכמים, גם מצד שמאל ויש עתיד וגם מצד ימין אצל ליברמן, הבינו שאם אתה רוצה רשימה של אנשים שנאמנים לדרך של המפלגה, אסור לתת את זה לידי הגורל של אנשי הפריימריז.

ישראל אייכלר: האסון הגדול ביותר שקרה בפריימריז זה לציונות הדתית, שהייתה לה דרך במשך 50 שנה, ומישהו בא עם 100 מיליון דולר, קנה את המפלגה – נפתלי בנט; אני מקווה שהוא עשה את זה באופן חוקי, אבל אפילו אם הוא עשה את זה באופן חוקי, ואפילו אם הוא לא שלח חוקרים לזבולון אורלב, עצם העובדה שאיש ההון והממון לקח מפלגה שורשית והפך אותה למפלגה שבדמותו ובצלמו, וכולם באים, כולל אנשי האיחוד הלאומי, ומשתחווים ונותנים לו את הסמכות לקבוע את השרים, מראה ששיטת הפריימריז קרסה.

ישראל אייכלר: אם בליכוד אנשים שלא מצביעים ליכוד קבעו את הרשימה, זה מראה ששיטת הפריימריז לא נכונה.

ישראל אייכלר: ואם במפלגת העבודה השורשית באים אנשים עם ארגזים ועכשיו מחשידים זה את זה בפלילים, זה מראה שהפריימריז זה לא דרך.

ישראל אייכלר: הדבר הזה מלמד אותנו שגם בדברים אחרים שבאים עם חידושים כמו באמריקה הגדולה – אגב, הפריימריז באמריקה זה גם דבר מושחת שאין כמוהו.

ישראל אייכלר: רק אנשי ההון המיליונרים קובעים מי יש לו סיכוי בכלל להיות נשיא, ואם אובמה לא היה משקיע מיליארד דולר, ואם רומני לא היה מוכן להפסיד מיליארד דולר, אף אחד מהם לא היה יכול להיות נשיא ולא סנטור ולא חבר קונגרס.

ישראל אייכלר: השחיתות שם גואה, אנשי ההון קובעים את השלטון, אין שם צדק, אין שם יושר.

ישראל אייכלר: הלימוד מזה, מסקנה, שגם בדברים אחרים שאתם חושבים שהעולם הנוכרי המודרני הוא שיכול להביא בשורה לעולם – אירופה תלמד אותנו מה זאת ליבה, מה זה שורשים של עם, מה צריך ללמד את הילדים כדי להכין אותם לדור הבא – את כל הדברים האלה אתם תראו בסופו של דבר.

ישראל אייכלר: כמו שישראל בחינוך הממלכתי עומדת בין אינדונזיה למלזיה בדירוג של המתמטיקה, כך תראו שאם ילמדו את הילדים תורת חיים ואהבת חסד של תורת ישראל של אלפי שנים, זה ייצר לנו עם טוב ויפה שנוכל להתגאות בו.

ישראל אייכלר: תודה רבה.

בנימין בן-אליעזר: אני מודה לך.

בנימין בן-אליעזר: חברת הכנסת תמר זנדברג.

תמר זנדברג: אדוני היושב-ראש, אני רוצה לנצל את הבמה לספר לכם את סיפורה של משפחת מנשה.

תמר זנדברג: לילי ואיציק מנשה הם דיירי הדיור הציבורי.

תמר זנדברג: איציק מנשה הוא בן ממשיך, שהתגורר שלוש שנים טרם פטירת אמו בדירה, וב-14 במרס, בעוד פחות משבועיים, הם עומדים לפני צו פינוי.

תמר זנדברג: הסיבה הרשמית לכך שהם עומדים לפני צו פינוי מהדירה שלהם היא כביכול שלא היה רצף.

תמר זנדברג: כלומר, לטענת בית-המשפט ו"עמידר" ומשרד השיכון, הם לא גרו עם המשפחה, עם האימא, טרם פטירתה.

תמר זנדברג: הסיבה לכך שהם לא גרו באופן רציף היא שהם שכרו דירה נפרדת למשך שבוע אחד בכל חודש מסיבות רפואיות.

תמר זנדברג: אם אני אשתף את חברות וחברי הכנסת – הסיבה היא טיפולי פוריות שבני-הזוג עברו ובהמלצת רופאים נאלצו לעזוב את הדירה לשבוע אחד בכל חודש, מה שאכן עזר, ואני שמחה לשתף אתכם שאם המשפחה נכנסה להיריון ונולד להם בן.

תמר זנדברג: אבל זה זיכה אותם בצו פינוי מהדירה, מהבית שלהם; צו פינוי שהגיע כבר במהלך השבעה על האם, שבעצם הייתה הזכאית המקורית לדירה.

תמר זנדברג: במשך שנה שלמה ניסו איציק ולילי מנשה להביא את הנושא בפני משרד השיכון ובפני "עמידר", ללא מענה, ללא שקיבלו תשובה בכלל.

תמר זנדברג: והנושא כרגע תלוי ועומד, כאמור עם צו פינוי לעוד פחות משבועיים.

תמר זנדברג: אין ספק שיש כאן מקרה שבו נעשה לא צדק וגם לא דין.

תמר זנדברג: יש לנו, חברות וחברי הכנסת, זמן קצר מאוד לתקן את המעוות ולדאוג לכך שהמשפחה תקבל את זכויותיה ותוכל להישאר בדירה בהתאם גם לצדק וגם לחוק.

תמר זנדברג: תודה.

בנימין בן-אליעזר: תודה לך.

בנימין בן-אליעזר: חבר הכנסת בועז טופורובסקי.

בועז טופורובסקי: ברצוני לחדש מסורת שהייתה קיימת בכנסת הארבע-עשרה, שבה נהג יושב-ראש הכנסת דן תיכון להקריא מדי שבוע את שמות ההרוגים בתאונות הדרכים בשבוע שלפני הישיבה.

בועז טופורובסקי: אני אקריא רק את שמות ההרוגים שפורסמו; היכן שלא פורסמו, אקריא את פרטי התאונה.

בועז טופורובסקי: בשבוע של 24 בפברואר עד 3 במרס היו סך הכול שמונה תאונות קטלניות שבהן נהרגו שמונה בני-אדם:

בועז טופורובסקי: ב-24 בפברואר נהרגה הולכת הרגל ציוויה אורן, בת 55, מפגיעת אופנוע בחיפה; רוכב האופנוע נפצע קל.

בועז טופורובסקי: ב-24 בפברואר נהרג סאמר זאייד בן ה-19 מהתנגשות חזיתית בכביש 40; בתאונה נפצעו עוד שישה בני-אדם.

בועז טופורובסקי: ב-26 בפברואר נהרג אזרח בן 78 כאשר רכב אחר התנגש חזיתית בקלנועית שעליה נסע בבת-ים.

בועז טופורובסקי: ב-26 בפברואר נהרג הולך רגל מפגיעת משאית בכביש 31.

בועז טופורובסקי: ב-26 בפברואר נהרגה הולכת הרגל נעמי בן-מנחם, בת 21, מפגיעת רכב בכביש 40.

בועז טופורובסקי: ב-28 בפברואר נהרג אדם בכביש 60.

בועז טופורובסקי: ב-1 במרס נהרג בחור בן 20 מהתהפכות רכבו בכביש 9205.

בועז טופורובסקי: ב-1 במרס נהרג הולך רגל בן 70 במעבר חציה מפגיעת רכב פרטי בבת-ים.

בועז טופורובסקי: ב-1 במרס נהרג הולך רגל בן 26 במעבר חציה מפגיעת רכב בדרך בר-אילן.

בועז טופורובסקי: שני נפטרים נוספים היו בשבוע האחרון מתאונות קודמות: ב-27 בפברואר נפטר נהג אופנוע אשר נפצע ב-9 בפברואר בתאונה על כביש 60; ב-28 בפברואר נפטר נהג אופניים אשר נפצע ב-23 בפברואר בתאונה בתל-אביב.

בועז טופורובסקי: מתחילת השנה האזרחית יש עלייה של 50% במספר הולכי הרגל ההרוגים לעומת השנה שעברה.

בועז טופורובסקי: 21 הולכי רגל נהרגו מתחילת השנה.

בועז טופורובסקי: אלה מהווים 30% מההרוגים – פי-שלושה מהממוצע בעולם.

בועז טופורובסקי: ניתן לטפל בכך על-ידי מתן סמכות לפקחים עירוניים לתת דוחות על עבירות של כלי רכב בתוך העיר.

בועז טופורובסקי: נושא זה הוא בסמכות השר לביטחון פנים.

בועז טופורובסקי: לצערי לא עמדתי בדקה שהוקצבה לי.

בועז טופורובסקי: אני מקווה שבעתיד לא אצטרך לנצל אותה בכלל לנושא זה.

בנימין בן-אליעזר: אני מודה לך.

בנימין בן-אליעזר: חבר הכנסת חנא סוייד, בבקשה.

חנא סוייד: אדוני היושב-ראש, אתמול נשרפו שלוש מכוניות של פעיל קהילתי בכפר או בעיר קלנסואה, עם סכנה שהאש תתלקח אל הבית של אותו אדם.

חנא סוייד: לפני כמה ימים נורו יריות לעבר פעיל קהילתי ופוליטי בכפר תרשיחא; היריות נורו על המכונית ועל הבית שלו.

חנא סוייד: לפני כמה ימים הותקפה אישה ערבייה בירושלים; בהתקפה השתתפו נשים, אנשים וטף.

חנא סוייד: לפני יום-יומיים הותקף צעיר ערבי בתל-אביב על-ידי חבורה של צעירים יהודים שהגיעו מטבריה, כנראה במיוחד כדי להרביץ לערבים בתל-אביב.

חנא סוייד: אני חושב שאנחנו עומדים בפני מצב שבו השלום והכבוד של האזרח הערבי הם הפקר.

חנא סוייד: כנראה שאין מוסד במדינה שבאמת אכפת לו והוא פועל בשביל למנוע את ההתקפות הארסיות והגזעניות האלו.

חנא סוייד: גם כשההתקפות מבוצעות ביישובים הערביים קצרה יד המשטרה מלהפסיק את האלימות נגד הציבור הערבי, ובמיוחד הפעילים הקהילתיים והפוליטיים.

חנא סוייד: בשעה זו המפכ"ל מדבר ונותן סקירה למנהיגות האזרחים הערבים, החברה הערבית, על הפעולה של המשטרה נגד אלימות.

חנא סוייד: מה המשטרה עושה בשביל למנוע את האלימות הזו?

חנא סוייד: אני חושב שהגיע הזמן שמבוגר אחראי יעמוד ויגיד שדמם ושלומם של האזרחים הערבים במדינת ישראל איננו הפקר, ושהגיע הזמן לעצור את כל התופעות האלו.

בנימין בן-אליעזר: אני מודה לך.

בנימין בן-אליעזר: חבר הכנסת נחמן שי.

נחמן שי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, בעיתון "הארץ" דווח אתמול שקווי אוטובוס מסוימים ביהודה ושומרון יופרדו ליהודים ולפלסטינים.

נחמן שי: אני מבקש לדעת מי המטומטם שקיבל את ההחלטה הזאת.

נחמן שי: אני מבקש לדעת מי במדינת ישראל נטל לעצמו את הסמכות והאחריות להפריד בין יהודים לבין פלסטינים, להפריד בין אנשים בקווי אוטובוס ציבוריים; מי במדינת ישראל מעז להפריד בין אנשים, עם ההיסטוריה הארוכה שלנו, עם החיים המשותפים שלנו פה במדינת ישראל.

נחמן שי: אתמול הייתה סערה – כל אחד הכחיש, אף אחד לא היה אחראי, כמו שמקובל במדינת ישראל, ואני מבקש לדעת שיבוא האחראי לכך לבית הזה או לכל מקום אחר ויצהיר: אני אחראי.

נחמן שי: ואז אני אדע מי המטומטם הזה.

בנימין בן-אליעזר: הנושא הזה עלה, חבר הכנסת נחמן שי, במסגרת שאילתות דחופות, ואישרתי את זה, ואני מניח שבשבוע הבא יופיע השר ויענה על השאילתה.

בנימין בן-אליעזר: הוא לא יכול השבוע.

בנימין בן-אליעזר: חבר הכנסת שמעון אוחיון, בבקשה.

שמעון אוחיון: אדוני היושב-ראש, היום כבר התפרסם בעיתון, מפי גורמים בכירים באוצר, על הקיצוץ הצפוי והמתוכנן בהשכלה הגבוהה.

שמעון אוחיון: רק לפני שנתיים נכנסה הרפורמה ונמנעה אותה תופעה של בריחת מוחות מן האקדמיה לחוץ-לארץ, ובמקום זה זכינו לראות מדענים, מדענים ישראלים, חוזרים לכאן לארץ ומשתלבים באקדמיה.

שמעון אוחיון: דובר רבות כאן על שוויון בנטל, על שילובם של מגזרים – המגזר הערבי, המגזר החרדי.

שמעון אוחיון: הלוא ברור שברגע שיהיה קיצוץ בהשכלה הגבוהה אלו יהיו הראשונים אשר ייפגעו בסופו של דבר.

שמעון אוחיון: הנגישות להשכלה גבוהה בפריפריה תיפגע.

שמעון אוחיון: אותן תוכניות למגזרים שונים שפותחו באוניברסיטאות ובאות לשלב אנשי אקדמיה מן המגזרים הללו – מדברים על מקצועות הליבה, אבל אם תשלב את האנשים הללו במוסדות להשכלה גבוהה, בוודאי יהיו גם שליחים שלך.

שמעון אוחיון: החשש שלי הוא שבסופו של דבר הפגיעה בהשכלה הגבוהה תפגע בפיתוח של מערכות חינוך וחברה ובכלל במערכות קידום ופיתוח במדינה שלנו.

שמעון אוחיון: תודה.

בנימין בן-אליעזר: תודה רבה.

בנימין בן-אליעזר: אני מקווה, חבר הכנסת שמעון אוחיון, שאתה ער לכך שמפלגתך הולכת להיות חלק מהקואליציה, ואני סומך עליך שתעמוד על המשמר שאכן הנושא הזה לא ייפגע.

בנימין בן-אליעזר: אני מתכבד להזמין את חבר הכנסת אלעזר שטרן.

אלעזר שטרן: אדוני היושב-ראש, ברשותכם, אני מבקש להוסיף משפט אחד למילותיו החשובות כל כך של הרב שי פירון על רבי מנחם פרומן, ואני מצטט את יצחק מאיר, שהיה שגרירנו בשווייץ וממנהיגי הציונות הדתית: "היאספו בדממה לספוד חרישית לרב מנחם פרומן ובכו אותו אחד ואחד בלבבו והתפללו כי החלומות שנטל עמו למעלה יאירו משם נועזי חזון כאן למטה אשר ילכו לפנינו באורו ויפתחו לנו שער נעול".

אלעזר שטרן: תודה.

בנימין בן-אליעזר: אמן.

בנימין בן-אליעזר: חבר הכנסת חמד עמאר.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני רוצה לשתף אתכם בסיפורו של בחור צעיר, דרוזי, מהיישוב ירכא, השם שלו סאפי מעדי, שאתמול נשפט למאסר בפועל כשכל העבירה שהוא עשה זה בניית ביתו על האדמה שלו ביישוב ירכא.

חמד עמאר: הבחור הזה יוצא צבא, חייל משוחרר, נשוי צעיר, והיום הוא צריך לשבת בבית-סוהר וגם לאבד את מקום העבודה שלו.

חמד עמאר: אותו סיפור – יש אלפי סיפורים כאלה אצל הצעירים הדרוזים; מתנהלים במערכת בתי-המשפט היום אלפי תיקים נגד צעירים על בניית בתיהם.

חמד עמאר: אני אתן לכם דוגמה: ירכא, אותו יישוב שממנו הבחור שנכנס אתמול ונשפט, בירכא הפעם האחרונה שאושרה תוכנית מתאר הייתה בשנת 1985.

חמד עמאר: התוכנית הופקדה, כי צריך להפקיד תוכנית לפני שמאשרים אותה, בתחילת שנות ה-70 – אנחנו מדברים על יותר מ-40 שנה שלא אושרה תוכנית מתאר ביישוב הזה.

חמד עמאר: איך אתם מצפים שהבחור הזה ימצא אדמה שבתוך תוכנית המתאר ויבנה את ביתו?

חמד עמאר: איך מערכת בתי-המשפט מצפה שזה יקרה?

חמד עמאר: לכן אני חושב שמשרד הפנים צריך לקחת על עצמו את האחריות הזאת להריץ את תוכניות המתאר במגזר הדרוזי ולפתור את זה אחת ולתמיד, ולמשרד המשפטים – להקפיא את ההליכים המשפטיים.

חמד עמאר: הבחורים האלה, הצעירים האלה, הם לא עבריינים.

חמד עמאר: אתם גוררים אותם לשם, הופכים אותם לעבריינים.

חמד עמאר: תודה רבה.

בנימין בן-אליעזר: אני מודה לך מאוד.

בנימין בן-אליעזר: אני רוצה להגיד לך שאני מזדהה אתך לחלוטין, ואני מקווה שכחבר במפלגה ראשית בקואליציה תדע לשמור על זכויות הדרוזים.

חמד עמאר: זה מה שאני אעשה.

בנימין בן-אליעזר: בשביל זה שלחנו אותך לשם.

בנימין בן-אליעזר: חבר הכנסת מסעוד גנאים, בבקשה.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, ישראל עושה הכול היום כדי לעמוד, להילחם בנחילי הארבה בדרום שבאים ממצרים, אבל לצערי הרב היא לא עושה שום דבר מול נחילי הארבה היותר מסוכנים ומשחיתים, וכוונתי לגל הגזענות והשנאה, שמתבטא בתקיפות ובלינצ'ים נגד תושבים ערבים כל יום.

מסעוד גנאים: זה נהפך, לצערי הרב, לספורט יומי, ואין מישהו שיקום.

מסעוד גנאים: תמיד הכתובת הייתה על הקיר, תמיד האווירה הגזענית היא שנותנת את ההצדקה והלגיטימציה לתקיפות אלה.

מסעוד גנאים: בסוף, ז'אן-פול סארטר אמר על האנטישמיות: האנטישמיות אינה בעיה יהודית, היא בעיית העמים עצמם.

מסעוד גנאים: אני חושב שהגזענות והשנאה נגד הערבים אינן בעיית הערבים אלא בעיית היהודים.

מסעוד גנאים: תודה.

בנימין בן-אליעזר: אני מודה לך.

בנימין בן-אליעזר: חברת הכנסת רינה פרנקל, בבקשה.

רינה פרנקל: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, היום אנחנו מציינים, כמו כל שנה, את יום המעשים הטובים.

רינה פרנקל: ביום הזה מקובל להתנהג בצורה סבלנית, קשובה יותר, לעזור לזולת ולנסות שלא לפגוע באף אחד, למרות שלדעתי צריך להתנהג כך כל יום בשנה.

רינה פרנקל: לחברה שלנו לעתים קרובות חסר את זה, ולכן צריך מהגיל הקטן לחנך את הדור שלנו, כדי שנוכל להתקדם ולעשות מעשים טובים בחברה שלנו.

רינה פרנקל: כל יום אנחנו עדים למעשים כמו התנהגות מסוכנת וחוצפנית בכבישים, שמביאה גם לאסונות, יחס מזלזל כלפי הדור המבוגר ועוד דברים.

רינה פרנקל: ברגע שנוכל לחנך את החברה שלנו ולהתנהג כמו שצריך יום-יום, אנחנו נוכל לחיות בחברה יותר מפותחת ויותר מתורבתת, ורק לחברה כזו יש עתיד.

רינה פרנקל: תודה.

בנימין בן-אליעזר: תודה לך.

בנימין בן-אליעזר: אני מתכבד להזמין את חבר הכנסת איציק שמולי.

איציק שמולי: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, ראשית אני רוצה להצטרף לקריאה של חבר הכנסת אוחיון, שהזהיר מפני הקיצוץ במערכת ההשכלה הגבוהה.

איציק שמולי: אני רוצה גם להצטרף ולהזהיר מפני דבר נוסף, שהסטודנטים – בסופו של דבר העלות או הגזירות יושתו רק עליהם.

איציק שמולי: אני מבין שמתגבשת קואליציה של כל הגורמים בהשכלה הגבוהה – האוניברסיטאות, המכללות והסטודנטים.

איציק שמולי: אני רק מקווה שבזכות הפעילות הענפה של חלק מחברי הכנסת, חבר הכנסת טופורובסקי, אלקין ואחרים, לא ימצאו הסטודנטים את עצמם בסופו של דבר לבד ושהנטל יהיה רק עליהם.

איציק שמולי: אני רוצה להתייחס, ברשותך, אדוני, לנושא נוסף.

איציק שמולי: בשבוע שעבר העליתי כאן את נושא ועדת-טרכטנברג והפרוטוקולים שנחשפו בזכות "כלכליסט".

איציק שמולי: חלק מההמלצות נגעו בעובדה שמשרד החינוך החליט לשכור אלפי מורי קבלן – רבים מהם סטודנטים, אגב – כדי לענות על ההמלצה בוועדת-טרכטנברג שנגעה ליום לימודים ארוך.

איציק שמולי: השלב הבא היה, כמובן, פגיעה באותם הסטודנטים, בזכויות שלהם.

איציק שמולי: חלק מהארגונים עתרו לבית-המשפט והגישו תביעה, שלצערי נדחתה, כדי להגן על אותם עובדים שקופים.

איציק שמולי: אני תמה, אדוני היושב-ראש, על כך שבסופו של דבר בית-המשפט לא נתן לאותם הארגונים את הזכות להשמיע את טענותיהם ודחה את העתירה על הסף.

איציק שמולי: אני רוצה להזהיר גם מפני צמצום זכות העמידה של אותם ארגונים חברתיים בפני בית-המשפט העליון ומקווה שזה לא מסמן את הבאות.

איציק שמולי: תודה.

בנימין בן-אליעזר: תודה רבה לך.

בנימין בן-אליעזר: חבר הכנסת הרב דב ליפמן.

דב ליפמן: אדוני היושב-ראש, חברות וחברי הכנסת, אני רוצה להעלות מעל במה זו נושא ערכי הקשור לערכי מוסר אנושיים בסיסיים ולאיסור הלכתי של גרימת צער בעלי-חיים.

דב ליפמן: ב-2005 התקבלה החלטת ממשלה האוסרת פיטום אווזים על אדמת ישראל; החלטה מצוינת.

דב ליפמן: בהחלט סגרנו את הדלת שאפשרה את ההתאכזרות הזו, אבל השארנו חלון אחד פתוח – חלון שהולך וגדל ובעצם מבטל בפועל את אפקטיביות החוק בהגנה על אלה שבאמת אינם יכולים להגן על עצמם.

דב ליפמן: מטרת המהלך לא הייתה להעביר את כלכלת הפיטום מישראל לחוץ-לארץ, אלא לעצור את ההתעללות הנוראה.

דב ליפמן: המצב כיום הוא שכבד אווז נמכר במסעדות רבות, מחירו האמיר פי-ארבעה, והוא נהפך לסמל סטטוס.

דב ליפמן: יש כאן עניין יהודי, ערכי וחינוכי.

דב ליפמן: אין בכוונתי, חלילה, להיכנס לצלחת של אף אחד, אך אם הכוונה הייתה לעצור את התופעה הברברית הזו כליל, אנחנו עוד לא שם.

דב ליפמן: דווקא עכשיו, לקראת חג הפסח, חג שבו רבים מבקשים להדר בתבשילים ומטעמים, אני קורא לעם ישראל לחשוב פעמיים לפני שאתם רוכשים כבד אווז מיובא.

דב ליפמן: זה לא אנושי לגרום מחלה קשה לבעל-חיים רק לצורך בידור גסטרונומי של החך.

דב ליפמן: הביס הקצר שלכם כרוך בסבל ארוך ומתמשך.

דב ליפמן: תודה רבה.

בנימין בן-אליעזר: אני מודה לך.

בנימין בן-אליעזר: חבר הכנסת מיקי רוזנטל.

מיקי רוזנטל: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, כמדי שבוע אני אעלה פה נושאים שמציקים לציבור ואנשים מבקשים להעלות אותם בפני חברי הכנסת.

מיקי רוזנטל: היום אני נושא דברים בשם יובל לנטמן; הוא בן 30, מבאר-שבע: ברצוני לשתף אתכם במשהו שכואב לי ובוער בי מאוד והייתי שמח שתדעו ותשפטו בעצמכם.

מיקי רוזנטל: לפני כשלושה שבועות יצאתי לטיול בים-המלח ובעין-גדי, הממוקם כ-30 קילומטר צפונית למלונות עין-בוקק.

מיקי רוזנטל: בזמן הנסיעה הבחנתי שקילומטר אחרי המלונות פשוט אין ים.

מיקי רוזנטל: הים יבש לחלוטין.

מיקי רוזנטל: כל רצועת החוף מהמלונות ועד קילומטר מעין-גדי – פשוט אין ים.

מיקי רוזנטל: זה מחזה מחריד ועצוב.

מיקי רוזנטל: בילדותי גרתי בעין-יהב שבערבה, וכל נסיעה צפונה או טיול שנתי היינו נוסעים דרך ים-המלח והבקעה.

מיקי רוזנטל: אני זוכר שאז המים היו מגיעים כמעט עד הכביש, לאורך כל רצועת החוף.

מיקי רוזנטל: לפי מיטב הבנתי, הגורם העיקרי לכך שהים מתייבש הוא "מפעלי ים-המלח".

מיקי רוזנטל: מדובר פה במחדל סביבתי.

מיקי רוזנטל: המקום הכי מיוחד בעולם פשוט נהרס בשביל בצע כסף.

מיקי רוזנטל: אין לי מושג אם זה דבר שניתן לתקן בכלל, אבל כשרואים את זה התחושה שעוברת בגוף היא פשוט נוראה.

מיקי רוזנטל: האבסורד הוא שבמפות הים מצויר כמלא, אבל ההפך הוא הנכון, ולהערכתי רוב הציבור בישראל כלל לא יודע שגנבו לו את הים.

מיקי רוזנטל: מישהו צריך לקחת אחריות, כי זה מראה לא נעים, והעושר של הטייקונים ובעלי המפעלים לא יכול לבוא על חשבון הטבע והסביבה שלנו.

מיקי רוזנטל: ואני רק רוצה להוסיף ולומר, שנכון שיש הסכמה שכי"ל תעשה את קציר ים-המלח, ולכאורה ישוב חלק מהים, ורק חלק קטן, לטובת תושבי מדינת ישראל.

מיקי רוזנטל: אבל מאחר שבעלי כי"ל מבקשים להיפטר מהעסקה ולמכור את כי"ל לקנדים, מי יהיה ערב לנו שההסכמים האלה ימולאו וים-המלח יחזור לידי הציבור?

מיקי רוזנטל: תודה.

בנימין בן-אליעזר: אני מודה לך.

בנימין בן-אליעזר: רק לידיעתך, אישרתי בשבוע שעבר שאילתה דחופה בנושא, ומחר השר לאיכות הסביבה יבוא ויענה.

בנימין בן-אליעזר: אני מתכבד להזמין את חברת הכנסת יפעת קריב.

בנימין בן-אליעזר: בבקשה.

יפעת קריב: אדוני היושב-ראש, בישראל חיים כיום כ-200,000 ניצולי שואה.

יפעת קריב: המספר קטן מיום ליום.

יפעת קריב: על אף הירידה במספר ניצולי השואה, היקף הצרכים עולה.

יפעת קריב: כמדינה וכחברה אנחנו נדרשים מתוקף צו מוסרי וערכי לפעול באופן מיידי ולהוביל שינוי תפיסתי.

יפעת קריב: ביסוד השינוי ניצבת מולנו איכות חייו של ניצול השואה – ולא תפיסת צד – חיים בכבוד וחופש בחירה.

יפעת קריב: יש לפעול על-פי צו השעה לטיפול מערכתי קהילתי כולל בניצולי השואה.

יפעת קריב: מדי יום נפטרים ניצולי שואה עריריים, בודדים, החיים בשולי החברה והקהילה.

יפעת קריב: רק חלקם יודע למצות את מכלול זכויותיו.

יפעת קריב: חלקם האחר, בשל קשיי שפה, נגישות מוגבלת למקורות מידע וסיבות רבות נוספות, לא מצליח להתקיים בשנותיו האחרונות באופן מכובד וראוי.

יפעת קריב: בעקבות ההחלטה על הקיצוץ בשעות הסיעוד לניצולי שואה, תחילה מעשר שעות לתשע, ועכשיו מתשע שעות לשש, נקיים מחר בבוקר כנס חירום בהשתתפות כל הגורמים המעורבים בנושא, וזאת על מנת למנוע את הקיצוץ ולאפשר את הטיפול המגיע להם.

יפעת קריב: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, שר האוצר שלא נמצא כאן, אני קוראת לכולנו להגיע לפתרון חוצה מפלגות, חוצה סיעות, פתרון הולם ומיידי.

יפעת קריב: אין לנו יותר זמן לבזבז.

יפעת קריב: תודה.

בנימין בן-אליעזר: תודה לך.

בנימין בן-אליעזר: אני מתכבד להזמין את חברת הכנסת יעל גרמן.

בנימין בן-אליעזר: בבקשה.

יעל גרמן: אדוני היושב-ראש, חברי חברות הכנסת וחברי הכנסת, אני רוצה לספר לכם על ילדה בת 11 שנורא אוהבת לשחק כדורסל.

יעל גרמן: שמה שירה גרינבוים, והיא שחקנית קבוצת אלפי-מנשה.

יעל גרמן: שירה גרינבוים הייתה רוצה לשחק בשבוע הבא בקבוצתה נגד "אליצור רעננה", אבל היא תיאלץ לשבת על הספסל, דחויה ומבוישת, וזאת בגלל תקנון מבייש של איגוד הכדורסל שאומר כך: בכל קבוצת קט-סל בנים רשאיות לשחק שתי בנות, בתנאי שיש להן כרטיס שחקן תקף.

יעל גרמן: במשחקים נגד קבוצות "אליצור" על הקבוצות להשיג מראש את הסכמת קבוצות "אליצור" לשיתוף הבנות.

יעל גרמן: ואם "אליצור" לא נותנת את האישור, הילדה לא יכולה לשחק.

יעל גרמן: ואם הקבוצה, לאות סולידריות, מחליטה שהיא כולה תשב בצד, היא תקבל הפסד טכני.

יעל גרמן: אני קוראת כאן – ואני בטוחה שמרבית חברי הכנסת מצטרפים אלי – אני קוראת לאיגוד הכדורסל לבטל את הסעיף הזה, שהוא בניגוד גמור לחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו, ושהוא בסתירה לחוק השוויון ולעקרון השוויון.

יעל גרמן: ועד שיבוטל אותו סעיף מפלה ומבייש, אני קוראת לאיגוד הכדורסל לבטל את המשחק בשבוע הבא ביום ג', כדי ששירה לא תצטרך לשבת על הספסל לבדה רק מפני שהיא ילדה.

בנימין בן-אליעזר: תודה רבה לך.

בנימין בן-אליעזר: אני מתכבד להזמין את חבר הכנסת יואל רזבוזוב.

יואל רזבוזוב: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני אמשיך בספורט – כמובן, הפינה הקבועה שלי.

יואל רזבוזוב: הודעות יותר משמחות.

יואל רזבוזוב: אני רוצה לברך את הקלע הישראלי סרגיי ריכטר על זכייתו באליפות אירופה.

יואל רזבוזוב: הוא זכה באליפות אירופה, הישג חסר תקדים.

יואל רזבוזוב: הניף את דגל ישראל, הוכיח לכולם שיש לנו את הצלפים הכי טובים.

יואל רזבוזוב: הבחור, לפני פחות משנה הוציא את עצמו למכירה פומבית באתר אינטרנט, הוא היה צריך כסף.

יואל רזבוזוב: היה לו קשה.

יואל רזבוזוב: אני בטוח שאחרי ההישג הזה הרבה גופים מסחריים, ספונסרים, יקפצו עליו.

יואל רזבוזוב: אני מקווה מאוד שיקפצו עליו.

יואל רזבוזוב: איך אנחנו דואגים לכך שיזהו את הפוטנציאל בילדים, בני-נוער ספורטאים, שרוצים לממש את עצמם, שיעזרו להם לפני.

יואל רזבוזוב: ואני רוצה לאחל בהצלחה ללי קורזיץ.

יואל רזבוזוב: מחר היא כנראה עושה היסטוריה.

יואל רזבוזוב: פעם רביעית אלופת עולם בשיט, ואני מקווה, נחזיק לה אצבעות שתזכה.

יואל רזבוזוב: תודה.

בנימין בן-אליעזר: תודה לך.

בנימין בן-אליעזר: אני מתכבד להזמין את חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה.

ג'מאל זחאלקה: כבוד היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, בעקבות העלייה במקרים של תקיפות של אזרחים ערבים על רקע גזעני עולה השאלה מה עושה המשטרה וכיצד היא מתנהגת.

ג'מאל זחאלקה: היה מקרה של תקיפת האישה בירושלים, זה תועד וצולם.

ג'מאל זחאלקה: היה מקרה של תקיפת האזרח, עובד העירייה בתל-אביב, ביפו, וגם זה – הוא עדיין לא החלים מפצעיו.

ג'מאל זחאלקה: היה מקרה של תקיפה אכזרית של עובד מסעדה; זה תועד, צולם, והמשטרה – עבר כמעט שבוע ולא חקרה אותו אפילו.

ג'מאל זחאלקה: המצב הגיע עד כדי כך שאזרח ערבי מעארה, עאוני אבו ואסל, עובד ב"מגה בול" בנתניה, בא אליו בחור צעיר יהודי עם סכין ביד ואיים עליו ועל שאר העובדים במקום.

ג'מאל זחאלקה: הם רדפו אחריו, והוא ברח.

ג'מאל זחאלקה: עאוני אבו ואסל התקשר למשטרה.

ג'מאל זחאלקה: במשטרה אמרו לו: אנחנו לא יכולים לבוא.

ג'מאל זחאלקה: תבוא, תגיש תלונה במשטרה.

ג'מאל זחאלקה: תארו לעצמכם שחס וחלילה בחור, עובד יהודי ב"מגה בול", אוים על-ידי ערבי עם סכין ביד והתקשר למשטרה והמשטרה לא באה.

ג'מאל זחאלקה: מה היו עושים חברי הכנסת כאן?

ג'מאל זחאלקה: האם היו עוברים על זה לסדר-היום?

ג'מאל זחאלקה: מה קרה?

ג'מאל זחאלקה: בסיום העבודה – הוא לא היה יכול לצאת להגיש תלונה במשטרה כי הוא עובד.

ג'מאל זחאלקה: בסיום עבודתו הוא ראה שמכוניתו חובלה, צמיגיה נוקבו, שמשותיה נופצו.

ג'מאל זחאלקה: הוא התקשר שוב למשטרה ואמר כך: יש חבלה במכונית שלי.

ג'מאל זחאלקה: מה אמרה המשטרה?

ג'מאל זחאלקה: נחשו מה אמרו לו במשטרה?

ג'מאל זחאלקה: האם שלחו עשר ניידות, כמו שהיה קורה כשיש מקרה הקרוי ביטחוני?

ג'מאל זחאלקה: לא.

ג'מאל זחאלקה: אמרו לו: אנחנו לא יכולים לבוא.

ג'מאל זחאלקה: תבוא, תגיש תלונה במשטרה.

ג'מאל זחאלקה: אני רוצה לשאול מי נתן את ההוראה, או מי לא נתן את ההוראה, יותר נכון.

ג'מאל זחאלקה: מי לא נתן הוראה, ובמקרה של תקיפה על רקע גזעני המשטרה מתייצבת במקום, לפחות שולחת ניידת.

ג'מאל זחאלקה: אני לא רוצה לדבר על עשר ניידות וסגירת האזור במחסומים כמו שקורה במקרים, איך אומרים, הפוכים.

בנימין בן-אליעזר: אני מודה לך.

ג'מאל זחאלקה: אני קורא כאן ואומר שהמשטרה צריכה להחליף פאזה ולדעת שהמקרים מסוכנים.

ג'מאל זחאלקה: אם המשטרה הייתה מתייצבת לאחר התלונה הראשונה, המכונית לא הייתה מתנפצת ונחבלת וצמיגיה לא היו מנוקבים.

ג'מאל זחאלקה: המצב מסוכן, וצריך להתנהג בהתאם, מצד המשטרה לפחות.

ג'מאל זחאלקה: תודה רבה.

בנימין בן-אליעזר: תודה.

בנימין בן-אליעזר: תודה רבה לך.

בנימין בן-אליעזר: אני מתכבד להזמין את חברת הכנסת חנין זועבי.

חנין זועבי: אדוני היושב-ראש, לא פלא שכל חברי הכנסת מדברים על אותה תופעה, וחבל שאף חבר כנסת לא ערבי לא דיבר על חמישה מקרים בחודש אחד.

חנין זועבי: ואני רוצה לחזור על כל המקרים עם השמות: חסן אסרף מיפו, שהותקף בעת שעבד בניקוי רחוב; הנא אמטיר מירושלים, שהותקפה כאשר חיכתה בתחנת הרכבת; תקיפת מלצר ערבי בתל-אביב; איום על העובד עאוני אבו ואסל; שוטרים תקפו היום עורך-דין, פלאח אסדי.

חנין זועבי: ואני גם לא רוצה לדבר על המעורבים הישירים במקרים המכוערים, לא רק גזעניים אלא מכוערים, ולא רוצה לדבר על השוטרים.

חנין זועבי: אני רוצה לדבר גם על האדישות של חברי כנסת לגבי מקרים כאלה.

חנין זועבי: אני רוצה לבקש מכם לדמיין מה הייתה התגובה אם חמישה יהודים היו מותקפים בחודש אחד ברצף של תקריות אלימות, כאשר חלק מהם, לפחות שלושה, התאשפזו בבתי-חולים.

חנין זועבי: מה הייתה התגובה בישראל אם חמישה יהודים היו מותקפים באחת ממדינות המערב?

חנין זועבי: חבל גם שזו האג'נדה של חברי הכנסת הערבים.

חנין זועבי: אם מדברים כבר על פוליטיקה, ופוליטיקה חדשה, אז מה יותר פוליטי ומה יותר חדש מאשר להילחם נגד הגזענות.

חנין זועבי: תודה.

בנימין בן-אליעזר: אני מודה לך.

בנימין בן-אליעזר: סוגר את הרשימה חבר הכנסת יצחק הרצוג.

יצחק הרצוג: אדוני היושב-ראש, גברתי חברת הכנסת זועבי, האמת שאני תכננתי ואני עדיין מתכוון לשאת דברים בדיוק על הנושא הזה.

יצחק הרצוג: אני, כמו הרבה אזרחים במדינה, נחרד מהתופעה.

יצחק הרצוג: אני חושב שהתופעה שאנחנו רואים, ההכאה של עובד הניקיון מיפו וההכאה של אימא לשישה בהיריון בירושלים, וההכאה של המלצר אתמול במסעדה, מלצר ערבי, הופכת אותנו בעיני לסדום ועמורה.

יצחק הרצוג: והשאלה שלי היא, האם לסדום נדמינו והאם לעמורה היינו?

יצחק הרצוג: אני חושב שזאת תופעה שהיא כבר לא תופעה נקודתית, היא תופעה חמורה, קשה, איומה.

יצחק הרצוג: והכנסת הזאת, מכל קצוות הבית, צריכה לגנות את זה ולהפעיל לחץ מסיבי על מערכת אכיפת החוק לפעול ביד ברזל כנגד כל תוקף ותוקפת בלי רחמים, בלי משוא פנים, כדי לבלום את התופעה.

יצחק הרצוג: אבל העיקר, בסוף הכול מתחיל ונגמר בחינוך.

יצחק הרצוג: תודה רבה.

בנימין בן-אליעזר: אני מודה לך.

בנימין בן-אליעזר: עוד משהו לחבר הכנסת דוד צור, בבקשה.

דוד צור: אדוני היושב-ראש, תודה.

דוד צור: אני – ממש בקצרה.

דוד צור: אני מוצא את עצמי מגן על המשטרה.

דוד צור: ולחברת הכנסת זועבי וגם לג'מאל, אני רשמתי על זה בפייסבוק שלי לפני שבוע, ואני מגנה את כל התקיפות האלה.

דוד צור: אלימות זה סרטן, הגזענות היא סרטן עוד יותר גרוע בחברה שלנו.

דוד צור: ואני מבקש מכם, אל תעשו מזה נושא מגדרי.

דוד צור: אלימות היא אלימות, פעם אחת.

דוד צור: פעם שנייה, הטיפול של המשטרה בנושא הזה.

דוד צור: במקרה של עובד העירייה נעצרו העבריינים מטבריה והם מובאים לדין; במקרה של האלימות כנגד הבחורה הצעירה בתחנה המרכזית בירושלים נעצרו ומובאים לדין.

דוד צור: ולכן, אין מדיניות – אני אומר לכם את זה כמי שהיה שם עד לא מזמן; וגם שמעתם את השר לביטחון פנים, ויש סיבה להאמין לו: אין מדיניות מפלה בעניין הזה.

דוד צור: ככל שמשטרת ישראל פועלת בנחישות בכל מקרה של אלימות, בטח של גזענות, כך היא גם פועלת כשזה תקיפה כנגד ערבים, וגם יהודים, וגם כל עדה אחרת.

דוד צור: תודה.

קריאה: – – –

בנימין בן-אליעזר: אני מודה לך.

בנימין בן-אליעזר: מכובדי, תם ונשלם.

בנימין בן-אליעזר: יש לי הכבוד להזמין לנאום בכורה את חבר הכנסת באסל גטאס.

בנימין בן-אליעזר: בבקשה.

באסל גטאס: אדוני היושב-ראש, מכובדי חברי הכנסת, אורחים יקרים, א-סלאם עליכום ורחמת אללה וברכאתה.

באסל גטאס: ביום האישה הבין-לאומי אני מצדיע למאבק הנשי למען שוויון זכויות ולמאבק המשותף להעצמת נשים ולמעורבותן בכל הפעילות החברתית והפוליטית.

באסל גטאס: בעומדי כאן בפניכם תוהה אני לגבי המשמעות של להיות חבר, נבחר ציבור ערבי בכנסת, כלומר בבית-הנבחרים במדינה שמגדירה את עצמה כמדינת היהודים ועל-ידי כך מוציאה בפועל מגבולות המשחק הפוליטי האמיתי את אזרחיה הערבים ונציגיהם.

באסל גטאס: האם יש או תהיה סיבה טובה שתצדיק את עזיבת עיסוקי הקודמים ובחירתי בהליך הדמוקרטי – שבו השתתפו קרוב ל-60% מהאזרחים הערבים – ושתיתן מענה לציפיות הגבוהות שיש לבוחרים ממני ומהנציגים האחרים של ציבור הבוחרים הערבי; תוהה אני.

באסל גטאס: כל פעם שאני נכנס בשערי הכנסת נכנסים יחד אתי מאות אלפי העקורים הפליטים במולדתם וצאצאיהם, המהווים יותר מרבע מהאזרחים הערבים במדינה.

באסל גטאס: כל בוקר אני רואה לנגד עיני את עקורי הכפרים אקרית, כפר-ענאן ופראדיה, שגדלתי יחד אתם בכפר מולדתי ראמה, שקלט אותם בשנת 1948; את סבלם וכאבם, שלא פג ועובר ואף הולך ומתעצם מדור לדור – סבל שאין דומה לו בעוצמתו ובאכזריותו, סבל של האנשים שרואים כל יום את אדמותיהם ואת שרידי בתיהם במרחק קילומטרים בודדים ולא יוכלו לחזור אליהם, ורואים גם רואים איך זרים באים וכובשים את אדמתם ומקימים בה את בתיהם ואת משפחותיהם.

באסל גטאס: לעתים קרובות, כדי לפרנס את משפחותיהם, הם הולכים ועובדים אצל האדונים החדשים.

באסל גטאס: למציאות אכזרית זו לא רק אזרחותם לא מספקת מזור או ישועה, אפילו החלטות בית המשפט-העליון להחזיר את חלקם לכפריהם נשארו מילים על פיסת נייר.

באסל גטאס: כל פעם נכנסים יחד אתי עשרות האסירים הביטחוניים היושבים עשרות שנים בכלא ושנשכחו מאחור, ושאף הסכמי השלום החתומים ורוחות השלום והפיוס פסחו עליהם בגלל אזרחותם הישראלית ששיחקה לרעתם, ואין מי שיושיע.

באסל גטאס: אפילו מידת הרחמים של קציבת עונשם איחרה לבוא, ושאלת שחרורם אחרי עשרות שנים בכלא נשארה משאלה שהגשמתה בסימן שאלה.

באסל גטאס: בשבוע שעבר פתח זקן האסירים האלה, מאהר יונס, בשביתת רעב במטרה להקים קול זעקה למצבם.

באסל גטאס: כמובן, מהדקה הראשונה של כניסתי, עניין האסירים שובתי הרעב, סאמר עיסאווי וחבריו, הפך לענייננו כל דקה וכל שנייה.

באסל גטאס: יחד אתי נכנסים עשרות אלפי הילדים החיים במשפחות עניות, שהן קרוב ל-60% ממשפחות הערבים, ומאבדים אט-אט את התקווה, כאשר גם תוחלת העוני וגם עומקו בקרבם הולכים וגדלים.

באסל גטאס: הביטוח הלאומי נכשל במשימתו להילחם בעוני ובעצם מגדיל את הפערים, כאשר תשלומי ההעברה שלו מגדילים את החלק של הערבים בקרב המשפחות העניות בישראל מ-27% ל-39%.

באסל גטאס: יחד אתי נמצאים בכל דקה אלפי בעלי הקרקעות והבתים המיועדים להפקעה ולהריסה על-פי תוכנית פראוור בנגב ואלפי בעלי הבתים המאוימים בצווי הריסה ולא מחוברים לרשת החשמל, המשלמים כל אחד עשרות אלפי שקלים כקנסות למדינה, והיו מעדיפים לשלם הרבה פחות כהיטלים להיתרי בנייה והוצאות תכנון.

באסל גטאס: ביקרתי אחד מהם בשבוע שעבר, סעיד סואעד שמו, בשכונת אום-אלסחאלי בפרברי העיר שפרעם.

באסל גטאס: בשבוע שעבר הוא התחיל להרוס את ביתו במו ידיו; רק סיים לבנותו – בית גמור שבנה בפרי עמלו על אדמתו.

באסל גטאס: כל שצריך כדי לצרף את השכונה לעיר שפרעם הוא רצון פוליטי והחלטה של שר, שמשנת 1998 ממאן לפתור את הבעיה.

באסל גטאס: האם קיימת בבית הזה מידת האנושיות הדרושה רק כדי להבין את עוצמת הכאב והכעס של אותו בחור שהורס את ביתו במו ידיו, כשכל אשמתו – שרצה קורת גג כדי להתחתן ולהקים משפחה, כאשר מולו, במרחק עשרות מטרים, ניצבות הווילות של שכניו היהודים ביישוב הקהילתי עדי?

באסל גטאס: נכנסים אתי, נכנסים ועוקבים אחרי, אלפי האקדמאים הערבים המובטלים או העובדים לא בתחום התמחותם.

באסל גטאס: חלקם בעלי תואר שלישי בהצטיינות ואחרי פוסט-דוקטורט בחו"ל, אבל שערי האוניברסיטאות בישראל נעולים בפניהם.

באסל גטאס: יחד אתי אני מרגיש בכל רגע את קרבתם של מאות היזמים הצעירים, החולמים להקים את מיזמיהם ולהתערות כשווים במהפכה הטכנולוגית העולמית, ומחכים להזדמנויות הנמנעות מהם בגלל מוצאם ושקשה להם לסלול את דרכם.

באסל גטאס: לכל אלה מה אני יכול להציע כפרלמנטר ערבי שעמל קשה כדי לשכנע את הציבור שלו לקחת את אזרחותו ברצינות ולצאת ולהצביע?

באסל גטאס: פעלתי יום ולילה עם חברי נגד המגמה ההולכת ותופסת אחיזה בקרב המצביעים הערבים, שהבחירות לכנסת אינן אלא אחיזת עיניים ושאנחנו לעולם לא נצליח להשפיע עליהן, וכנגד תחושות עמוקות של ניכור, מרירות וייאוש, עד כדי הדרה עצמית וחוסר אמון מוחלט.

באסל גטאס: לאחר הצלחה לא מבוטלת אנחנו מגיעים לכאן כנציגים לגיטימיים של הבוחרים שלנו ושל העם שלנו, שבחר בנו, ומגלים כבר ביום הראשון שהדמוקרטיה כאן היא סלקטיבית, ומנהיג הסיעה השנייה בגודלה נכשל במבחן הדמוקרטיה הבסיסי ביותר כשהחרים את נציגי האזרחים הערבים מלשמש שותפים בגוש החוסם.

באסל גטאס: שלא לדבר על משחק הרכבת הממשלה – אפילו האפשרות של תמיכה בקואליציה כלשהי מבחוץ לא קיימת, אפילו כמהלך טקטי שיכול להשתמש בו ראש ממשלה מיועד כדי לשפר את עמדתו, לצאת מעמדת השחמט שנקלע אליה.

באסל גטאס: זאת היא דמוקרטיה, רבותי, רק לחלק מהאזרחים.

באסל גטאס: אנחנו כמובן כאן לשמש פה ושופר לזכויות של העם שלנו, של הציבור שבחר בנו, ולסבלו; להתריע נגד האפליה והאי-צדק הקיימים בכל צעד ושעל בחייו של הערבי, וגם לפעול נגד הגזענות בכלל והחקיקה הגזענית בפרט.

באסל גטאס: אבל נפעל גם נפעל כדי לקדם את האינטרסים של האזרחים שלנו, כדי להגדיל את ההשקעות בחינוך, בכלכלה, בתשתיות; ננצל כל פתח ונהפוך כל אבן ונשתמש בכל מה שהזירה הפרלמנטרית מאפשרת כדי לקדם את ענייני הציבור שלנו.

באסל גטאס: בהרבה מהפעילות שלנו, כמו במלחמה נגד העוני או בהגנה על הסביבה, אנחנו לא נהיה מגזריים אלא מטבע הדברים נפעל למען הכלל.

באסל גטאס: אוכל להבטיח לציבור הבוחרים שלנו שנהיה פעלתניים ללא לאות, מקצועיים ללא כחל ושרק וללא פשרות, כדי ליישם את השליחות שלנו.

באסל גטאס: ישבתי והאזנתי ברוב קשב לחברי בנאומי הבכורה שלהם ולשרים שדיווחו על פעילות המשרדים שלהם.

באסל גטאס: כמובן, גם ראיתי מה שקרה בכל תקופת הפעילות לפני הבחירות.

באסל גטאס: נתגלתה תמונה מדהימה לנגד עיני: השתלט על המערכת הפוליטית עיוורון כרוני אדיר, הנובע לדעתי מסוג של שיכרון כוח הנובע מהבנה מעוותת של יחסי הכוח באזור.

באסל גטאס: שיכרון הכוח הזה הפך לתרבות שלטת.

באסל גטאס: אדוארד סעיד היטיב לתאר בספרו המפורסם "האוריינטליזם" את ההקשר ההיסטורי, הפוליטי והתרבותי בין האוריינטליזם, האנטיסמיזם והקולוניאליזם, והדגיש שאי-אפשר להבין את החברה והתרבות אלא אם נלמד אותן ביחד.

באסל גטאס: העיוורון הזה בא לידי ביטוי גם בהתעלמות כמעט מוחלטת מהמציאות הפוליטית, כאילו היא לא קיימת.

באסל גטאס: אין מדינה אחרת, תאמינו לי, רבותי, בעולם, שנערכות בה בחירות לבית-המחוקקים, מדינה שכובשת ושולטת בעם אחר זה 46 שנים, שיוצאת חודשיים לפני הבחירות למבצע מלחמתי ברצועת-עזה שהוריד יותר ממיליון איש למקלטים במשך ימים, ומנהלת מערכת בחירות כאילו אין כיבוש, אין נכבש, אין התנחלויות, אין מתנחלים, אין גזענות הפושה בכל חלקה טובה.

באסל גטאס: רק עכשיו שמענו על חמשת המקרים בשבוע אחד.

באסל גטאס: איך עם שלם טומן את ראשו בחול?

באסל גטאס: נתניהו והימין מוכרים לעם שאפשר לנהל את הסכסוך, לא לפתור אותו – לא צריך לפתור אותו, אפשר לנהל אותו – ושנתניהו אמן בניהול סכסוכים.

באסל גטאס: ומפלגות שכביכול דוגלות בשינוי ומציעות את עצמן כאלטרנטיבה מדברות על צדק חברתי, על חיזוק מעמד הביניים – מחזה אבסורדי, קפקאי למהדרין.

באסל גטאס: מציאות כזו עגומה אפילו המנוח, פרופסור ישעיהו לייבוביץ, לא יכול היה לנבא כשדיבר על הכיבוש שישחית כל חלקה טובה ויצמיח כאן פאשיזם, ואף יותר; לא היה יכול לחשוב על מצב שזה אכן יקרה ובו בזמן יעוטר במסכות של business as usual ושל כוכבים שיצמחו כמושיעים באפלה.

באסל גטאס: לא זו בלבד אלא שסימני העיוורון בתרבות השלטת הופכים למגפה ככל שזה נוגע למצבו של המיעוט הלאומי הפלסטיני בישראל, מציאות שהשתקפה בחקיקה גזענית שהצטיינה בה הכנסת השמונה-עשרה.

באסל גטאס: מצבם הסוציו-אקונומי ומעמדם הפוליטי של האזרחים הערבים הולכים ומידרדרים בכל תחום אפשרי, וזה בניגוד מוחלט אפילו למדיניות המוצהרת של ממשלת ישראל, ממשלות ישראל, כלפי ה-OECD, או אפילו להמלצות ועדת-אור שקיבלה אותן הממשלה, ממשלת שרון בזמנו.

באסל גטאס: מצבנו, רבותי, הוא לא עניין של צדק חברתי, ומי שמחפש צדק חברתי לכול צריך להוריד את המסכה מעל עיניו ולהתפכח ולהבין שיש כאן עוולות של כיבוש ושל נישול ושל הדרה, של הפקעת אדמות ושל אפליה לאומית שצריך לתקן, ואי-אפשר לעשות סלט או שקשוקה היסטורית וגיאו-פוליטית ולהדחיק את העניין המרכזי בססמאות של צדק חברתי ומעמד הביניים.

באסל גטאס: וגם מעזים לבוא אלינו ולדבר על שוויון בנטל.

באסל גטאס: הנטל שנושא על כתפיו כל בחור ערבי, או בחורה ערבייה, מרגע שנולד ועד גיל 18, הוא נטל כבד מנשוא, שהם ישמחו להתחלק בו עם אחרים גם לא באופן שוויוני.

באסל גטאס: המציאות עוד תטפח על פני כולם, האינתיפאדה הבאה תהיה בעולם ולא כאן, כשהעולם יתחיל לא רק להחרים את מוצרי ההתנחלויות אלא להעניש את ישראל כמדינה כובשת, שאינה מכבדת את החוק הבין-לאומי ודורסת ברגל גסה זכויות אדם ומקיימת מדיניות של הפרדה ואפליה גזעית, גם בשטחים הכבושים וגם כנגד אזרחיה הערבים.

באסל גטאס: זה עניין של זמן עד שאנשי עסקים ישראלים שיטוסו לחו"ל יעשו חשבון – ישראלים יהפכו לפרסונה נון גרטה בכל מקום, אפילו בארצות-הברית.

באסל גטאס: עוד יגיע יום וחו"ל יתרחק.

באסל גטאס: ומה יעשו הישראלים, במיוחד אנשי ההיי-טק, ללא חו"ל?

באסל גטאס: ומה זו הארץ אם אין חוץ-לארץ, כאמרתו של "הגשש החיוור"?

באסל גטאס: אז אז אולי תתחיל ההתפכחות משיכרון הכוח ותכירו שלכוח יש גבולות ומגבלות.

באסל גטאס: רבים הגיעו למסקנה שכנראה זו הדרך הלא-אלימה היחידה שתביא את ישראל לסיום הכיבוש ולהגעה להסכם כולל שיעשה צדק היסטורי, אפילו יחסי, עם העם הפלסטיני.

באסל גטאס: כמובן, יש דרך אחרת, שתחסוך הרבה דם ואלימות, כאב וסבל וחרם מיותרים, וזו שהממשלה שתורכב תכריז בריש גלי על הסכמתה להחלטות האו"ם ועל יציאה מכל השטחים הכבושים במלחמת 67', כולל ירושלים המזרחית, וכולל נכונות לפנות את ההתנחלויות והסכמה לפתרון צודק לעניין הפליטים הפלסטינים, כולל הכרה בזכות השיבה על-פי החלטות האו"ם.

באסל גטאס: יש כאלה, כולל הרבה מומחים מה"מיינסטרים" הישראלי, שחושבים שבמציאות שיצרה ישראל בגדה זה הפך לבלתי אפשרי, ושמעשית ההתנחלויות המתפשטות באופן ממאיר מונעות הקמת עוד מדינה בין הים לירדן.

באסל גטאס: כלומר, המציאות הקיימת של כיבוש והפרדה גזעית תמשיך עוד הרבה שנים, וכל מי שיושב בבית הזה יודע לאיפה זה יוביל.

באסל גטאס: אני מייצג את מפלגת בל"ד; נמניתי עם מייסדיה בשנת 1995, זמן קצר אחרי אוסלו.

באסל גטאס: את תוכניתה המדינית היא ביססה על ההנחה שיהיה באזור אחרי אוסלו שלום המבוסס על שתי מדינות, על חלוקה גיאוגרפית שמוסכמת על שני העמים.

באסל גטאס: כמובן, זה כאמור כבר לא ברור.

באסל גטאס: התוכנית שלנו היא התוכנית הדמוקרטית האמיתית היחידה שיכולה להבטיח שוויון אזרחי אמיתי במדינת כל אזרחיה והכרה בזכויות הקולקטיביות של המיעוט הערבי-פלסטיני במדינה על-ידי הקמת אוטונומיה תרבותית, ובעצם היא גם מהווה בסיס לזכות ההגדרה העצמית לשני העמים באזור.

באסל גטאס: בסוף אני רוצה לציין ולהוקיר את כל מי שתמך בי ועזר לי והצביע עבורי, במיוחד להוקיר את בני משפחתי, שהיו אתי לכל אורך הדרך, בכל דקה.

באסל גטאס: בני משפחתי: אבי, שהיה מורה להיסטוריה קרוב לחצי מאה, שהיה סמל למורה עם יושר מקצועי, ידע אדיר ודייקנות מדעית ואישית מדהימה, ואמי, שהעניקה לנו ים של אהבה וערכים – שניהם הלכו לעולמם בשנתיים האחרונות, זכרם יהיה אתי לעד; ושאר המשפחה, ייבדלו לחיים ארוכים, ובראש ובראשונה אשתי סאוסן, משוררת יצירתית בכל רמ"ח איבריה, שרק לפני זמן קצר הוציאה את ספר השירה השני שלה, והבת שלי, סוהילה, הלומדת שנה אחרונה משפטים ופסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה – לכם ולכל חברי שתמכו בי אני מודה מקרב לב.

באסל גטאס: (נושא דברים בשפה הערבית; להלן תרגומם לעברית: אסיים בתודה לכל העמיתים והחברים והמסייעים והתומכים ולכל בני עמי, ואני מבטיח להם שאמשיך לעבוד בשבילם יומם ולילה.

באסל גטאס: ) תודה.

בנימין בן-אליעזר: אני מודה לך ואני מאחל לך הצלחה.

בנימין בן-אליעזר: אני מזמין את חבר הכנסת חנא סוייד לומר כמה מילות ברכה לכבודו של חבר הכנסת באסל גטאס.

חנא סוייד: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, כבוד גדול הוא לי, ואני בהחלט מתרגש לעמוד כאן ולברך חבר יקר שלי.

חנא סוייד: לפני שאני אדבר על חברי היקר, על חבר הכנסת באסל גטאס, אני גם רוצה לברך את משפחתו הקרובה שיושבת כאן.

חנא סוייד: אני רוצה להדגיש ששמו הוא באסל ע'טאס.

חנא סוייד: אחת הבעיות שאנחנו נתקלים בהן – במיוחד אלו הערבים שנמצאים כאן, ששמותיהם לא מוחמד, שהוא שם שגור, אלא מספיק שהשם שלך נגיד ע'טאס או ע'נאים, ואז כל יום כמעט קוראים לך בשם שלך בצורה אחרת ובנימה אחרת.

חנא סוייד: לפעמים אני מרים טלפון למודיעין ב"בזק" ואני מבקש מספר טלפון של – אני יודע, סעיד.

חנא סוייד: מה זה, סאיד?

חנא סוייד: סויד?

חנא סוייד: סועיד?

חנא סוייד: אני מציע לחברי הכנסת ולכנסת שאנשים שרוצים לעבוד בעבודות כאלה, שיתחנכו לפחות בשמות של הערבים כאן בארץ, כך שאפשר לדבר חופשי, ולא צריך להכביד על אנשים ולתחקר אותם איך מבטאים את השם שלהם.

חנא סוייד: אני מתחבר כאן כמובן לדברים שידידי באסל דיבר עליהם.

חנא סוייד: כגילוי נאות אני אומר שאנחנו, אני ובאסל, למדנו בטכניון; עשינו תואר ראשון, תואר שני, תואר שלישי בטכניון בהנדסה אזרחית, בהתמחויות שונות, אבל ישבנו על ספסל הלימודים מהיום הראשון ביחד.

חנא סוייד: כמובן שלא צריך להגיד שאכלנו ביחד, ובילינו ביחד, ועשינו הרבה פעילות פוליטית ביחד.

חנא סוייד: באסל סיפר כאן שהוא ממפלגת בל"ד.

חנא סוייד: אני מחד"ש.

חנא סוייד: בתחילת הדרך היינו באותה מפלגה, אחר כך נפרדו הדרכים, אבל החזון והמטרות נשארו כמובן אותו חזון ואותן מטרות, ואני בטוח שאנחנו נעבוד כאן ביחד בשביל להשיג את אותם החזונות ואותן המטרות שבאסל היטיב להסביר כאן.

חנא סוייד: אני רוצה להעיד על באסל שהוא חבר יקר, נאמן, הוא איש חרוץ, ראש פתוח, חכם, עם כושר ניתוח יוצא מן הכלל.

חנא סוייד: מה אפשר להוסיף עוד סופרלטיבים?

חנא סוייד: זו אמת.

חנא סוייד: אנחנו למדנו ביחד ונבחנו יחד והשגנו דרגות ביחד.

חנא סוייד: אני רק רוצה להגיד לבאסל: ברוך בואך לכאן.

חנא סוייד: אני חושב שאחת הבעיות שמביאות את מיטב המשכילים והאקדמאים הערבים לכנסת זו חוסר האפשרות שלהם להשתלב בחיים האקדמיים בארץ.

חנא סוייד: באסל דיבר על זה.

חנא סוייד: תדמיינו לעצמכם: בטכניון יש 2,000 סטודנטים ערבים.

חנא סוייד: כשאנחנו למדנו, באמצע שנות ה-70, היינו 60 תלמידים ערבים – בוא נגיד כמעט 100 – והיה מרצה ערבי אחד בטכניון.

חנא סוייד: היום יש 2,000 סטודנטים ערבים בטכניון.

חנא סוייד: וכמה מרצים יש?

חנא סוייד: שבעה בלבד.

חנא סוייד: המצב הזה הוא בלתי אפשרי.

חנא סוייד: הוא תולדה של תכנון דוחה ודוחק החוצה ומרחיק את האקדמאים הערבים, שיכולים לקבל את ה-positions הטובים ביותר בפרינסטון, בהרווארד, באוקספורד, בכל המקומות המעולים בעולם, מוסדות אקדמיים מעולים, אבל באוניברסיטת חיפה, שכמעט מחצית התלמידים, הסטודנטים שלה הם ערבים – הם לא מצליחים שם.

חנא סוייד: הם לא טובים.

חנא סוייד: הם לא מספיק חכמים ולא מספיק אקדמאים.

חנא סוייד: אני חושב, אדוני היושב-ראש, שזה מצב שצריך לתקן אותו.

חנא סוייד: אני הזכרתי את הטכניון, אני מזכיר את אוניברסיטת חיפה ואת כל המוסדות האקדמיים בארץ כאן.

חנא סוייד: אני רוצה להגיד לחברי באסל: אני ראיתי אותך בשבוע שעבר שואל את שר הפנים שאלה חכמה, מקצועית, בקשר להוצאה של איזו שכונה מטייבה, מתחום תוכנית המתאר של טייבה.

חנא סוייד: שאלה מאוד מקצועית.

חנא סוייד: ועמד כאן שר הפנים.

חנא סוייד: אגיד לך את האמת, אני התרשמתי שהוא לא מבין על מה הוא מדבר, כאשר אתה הבנת בדיוק על מה אתה מדבר.

חנא סוייד: הוא אמר לך: כשתהיה חבר כנסת ותלמד, אז תדע בדיוק איך לא להבין דברים ואיך לעשות דברים לא נכון.

חנא סוייד: אני רוצה להגיד שאם אתה כאן, תתכונן לכך שאם אתה תוקף את הבעיות ומציף את הבעיות של היישובים ושל החברה הערבית ושל האזרחים הערבים בארץ, אם אתה מעלה אותן כאן, אז תקבל תשובות שהן מובנות, ידועות מראש.

חנא סוייד: מה, ערבים?

חנא סוייד: רשויות מקומיות?

חנא סוייד: חמולות שם.

חנא סוייד: לא משלמים ארנונה.

חנא סוייד: למרות שכל העובדות בשטח הן בדיוק ההפך הגמור מכך.

חנא סוייד: ודרך אגב, כשמתקיפים את השלטון המקומי הערבי שיש בו חמולות וכאילו הוא מסואב, אנחנו יודעים שראשי הרשויות שהעמידו לדין ושחקרו הם דווקא יהודים, ולא ערבים.

חנא סוייד: אף ערבי – אני לא מכיר ראש רשות ערבי שנחקר והוגש נגדו כתב אישום.

חנא סוייד: ואם אתה מדבר על בנייה, על תוכניות מתאר, על הרחבת תחומי בנייה, אומרים לך ישר: ערבים בונים ללא היתר.

חנא סוייד: אתמול עמד כאן השר לענייני הנגב והגליל ושאלו אותו על חוות בודדים, של יהודים כמובן.

חנא סוייד: אז הוא אמר: כן, הן נבנו ללא היתר והכנסת חוקקה חוק מיוחד בשביל להלבין אותן.

חנא סוייד: כששאלו אותו אחר כך, אחרי חמש דקות, על העניין של האוכלוסייה הבדואית, הוא אמר: כן, הם מסיגי גבול, והם משתלטים על קרקעות מדינה.

חנא סוייד: נו, אז מה אתה עושה בשביל זה?

חנא סוייד: כלום.

חנא סוייד: תתכונן לזה, אדוני, חברי היקר.

חנא סוייד: אנחנו כאן בזירת מאבק למען הזכויות של האוכלוסייה הערבית, של החברה הערבית, של עמנו, של בני עמנו, שהיטבת לתאר חלק ניכר מהבעיות שלהם.

חנא סוייד: אני רוצה שאנחנו נעבוד ביחד ואנחנו ננסה להתרכז בדברים ולעשות את הדברים שהם בעיקר מועילים.

חנא סוייד: לא רק הדברים שמותרים.

חנא סוייד: כי לדבר – מותר לעשות הרבה דברים, מותר לדבר הרבה דברים.

חנא סוייד: אנחנו ננסה דווקא להתרכז ולנסות לעשות דברים שבעזרתם אנחנו נוכל לפרוץ, דברים שהם מועילים בסופו של דבר לציבור שלנו.

חנא סוייד: ידידי באסל, עוד פעם, אני מאחל לך הצלחה.

חנא סוייד: אני בטוח שחברינו היקרים, כמו ד"ר מוחמד עומרי, פרופסור אדריס תיתי, ראשי מועצות, ראש עיריית נצרת, ראמז ג'ראיסי, וראש מועצת מעיליא, וראש מועצת ג'יש – כולם אנשים לתפארת; אני מונה רק את אלו שהלכו לפוליטיקה.

חנא סוייד: שלא להזכיר את – – –

ג'מאל זחאלקה: כולם – – – לטכניון.

חנא סוייד: שלא להזכיר את מנהלי המחלקות בבתי-חולים, שכולם חברים שלמדו אתנו על ספסל הלימודים.

חנא סוייד: אני רוצה לאחל לך הצלחה.

חנא סוייד: זה יום גדול בשבילי, בשבילך, בשביל המשפחה, ושיהיה לך בהצלחה.

בנימין בן-אליעזר: אני מודה לך.

בנימין בן-אליעזר: מכובדי, ביציע, עם חבר הכנסת בוז'י הרצוג, יושב שליח האיחוד האירופי למזרח התיכון, השגריר אנדריאס ריינקה.

בנימין בן-אליעזר: אני רוצה לקבל אותך בברכה לכנסת ישראל – Welcome to the Knesset, and welcome to Israel.

בנימין בן-אליעזר: אנחנו עוברים לנושא הבא: ציון יום האישה הבין-לאומי.

בנימין בן-אליעזר: בעצם, לפי התאריך זה צריך היה להיות ב-8 במרס.

בנימין בן-אליעזר: היות ש-8 במרס נופל על יום שישי, הקדמנו את הנושא, שהוגש ביוזמתה של חברת הכנסת מיכל רוזין.

בנימין בן-אליעזר: מכובדי חברי הכנסת, השבוע תציין ישראל, יחד עם שאר מדינות העולם, את יום האישה הבין-לאומי.

בנימין בן-אליעזר: אני רואה חשיבות מיוחדת בעיסוק בנושא כאן בכנסת ישראל, לא כדי לצאת ידי חובה בשל התקינות הפוליטית אלא כתזכורת חשובה למאבק המתמשך למען שוויון זכויות מלא בין נשים לגברים, המהווה את אחת מאבני היסוד של החברה הדמוקרטית.

בנימין בן-אליעזר: לצערנו הרב, גם בישראל של 2013 עדיין סובלות נשים רבות מאפליה מגדרית, מפגיעה יומיומית בזכויותיהן, מהדרה ממקומות ציבוריים ומאפליה בשוק העבודה.

בנימין בן-אליעזר: מוקדם יותר היום נשאתי דברים בכינוס מיוחד של השדולה למען שוויון תעסוקתי.

בנימין בן-אליעזר: בכינוס זה הדגשתי את האפליה הקיימת כיום בשוק העבודה הישראלי ואת הנתונים המטרידים על הפער שבין נשים לגברים.

בנימין בן-אליעזר: נתונים אלו מראים כי הפער בשכר בין נשים לגברים בשוק העבודה מגיע לעתים עד למעלה מ-40% לטובת הגברים.

בנימין בן-אליעזר: פערים אלו מאפיינים את כל משלחי היד, ולצערנו הפערים גוברים ככל שעולה הגיל.

בנימין בן-אליעזר: אחד הנתונים שצריך להטריד במיוחד את חברות וחברי הבית הוא העובדה שהפער בשכר בין נשים לגברים במגזר הציבורי גבוה יותר מאשר במגזר הפרטי.

בנימין בן-אליעזר: נתוני הלמ"ס מלמדים כי הפער בשכר הממוצע במגזר הפרטי עומד על כ-35%, אולם במגזר הציבורי, מכובדי, הפער עומד על 40%.

בנימין בן-אליעזר: זהו נתון שאנחנו, כמשרתי ציבור, לא יכולים לקבל.

בנימין בן-אליעזר: משרדי הממשלה והמגזר הציבורי כולו אמורים להיות מופת ודוגמה לשוויון בין המינים, ולא ייתכן שדווקא במגזר הציבורי תחול אפליה.

בנימין בן-אליעזר: רבותי, חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה בישראל אוסר בצורה מוחלטת אפליה במקומות עבודה על רקע מגדרי.

בנימין בן-אליעזר: אליו מצטרפת חקיקה מקיפה בכל האמור לשוויון הזדמנות לנשים, המנסה לתת מענה כולל למניעת אפליה.

בנימין בן-אליעזר: לצערי, הנתונים מראים כי חוק זה איננו מיושם במלואו וכי אפליית נשים בעבודה הנה דבר שבשגרה במקומות רבים.

בנימין בן-אליעזר: נושא זה עומד לפתחה של כנסת ישראל.

בנימין בן-אליעזר: אנחנו, כנבחרי ונבחרות ציבור, לא יכולים להרשות לעצמנו לקבל מצב זה.

בנימין בן-אליעזר: הכנסת התשע-עשרה מכילה מספר שיא של חברות כנסת: 27 חברות בבית-המחוקקים.

בנימין בן-אליעזר: נתון זה עדיין נמוך משמעותית מחלקן של הנשים באוכלוסייה, אולם אני משוכנע שפעולתם הנמרצת של חברות וחברי הכנסת תוביל לבשורה אמיתית למען הגברת השוויון.

בנימין בן-אליעזר: על כתפינו החובה לקדם חקיקה כדי לטפל בליקויים הקיימים ובאפליה הבלתי-נסבלת בין נשים לגברים.

בנימין בן-אליעזר: אך לא פחות חשוב מזה – יש לוודא שאכן מתבצעת פעילות אכיפה משמעותית.

בנימין בן-אליעזר: אחרת, כמו בהרבה מקרים אחרים, אנו עלולים לגלות כי החקיקה נשארת על הנייר בלבד והכשלים ממשיכים להתקיים בשטח.

בנימין בן-אליעזר: בהזדמנות זו אני רוצה להצטרף לקריאתה של נציבת שוויון ההזדמנויות בעבודה, עורכת-הדין אינה דויד-סולטנוביץ.

בנימין בן-אליעזר: עם בחירתה של הכנסת החדשה, עלינו לנצל את ההזדמנות של הרכבת הממשלה והוועדות השונות ופעילות הכנסת על מנת לשלב יותר נשים בעמדות מפתח בפעילות הממשלה והכנסת.

בנימין בן-אליעזר: יש חשיבות עצומה שכאן בבית-המחוקקים נהווה סמל לשוויון בין המינים.

בנימין בן-אליעזר: רבותי, ב-100 השנים האחרונות חלה מהפכה של ממש בעולם המערבי בכל הקשור למעמד האישה.

בנימין בן-אליעזר: אנו חיים בתקופה שבה נשים כבשו עמדות ניהול בכירות בעולם העסקי, האקדמי, הפוליטי ואף הצבאי, והוכיחו כי השוויון המגדרי תורם רבות לחברה ולמשק.

בנימין בן-אליעזר: עם זאת, נתוני פערי השכר, וכן האחוז הנמוך יחסית של נשים בעמדות בכירות, מראים לנו כי עדיין קיימים חסמים שעלינו לטפל בהם כדי להגיע למצב הרצוי.

בנימין בן-אליעזר: יום האישה הוא יום אחד בשנה, אבל המאבק למען שוויון אמיתי הוא מאבק של 365 ימים בשנה.

בנימין בן-אליעזר: ההישגים הרבים שבהם זכינו בעשרות השנים האחרונות הגיעו הודות לנשים אמיצות אשר לחמו על זכותן להיות שוות בין שווים ולקבוע את גורלן ועתידן.

בנימין בן-אליעזר: מאבק זה עדיין לא הסתיים, וחובה עלינו להמשיך ולפעול כדי לקדם פתרון לסוגיות חשובות אלו והסרת החסמים המונעים הגשמתה של מטרה זו.

בנימין בן-אליעזר: אני משוכנע כי כהונתה של הכנסת הנוכחית תביא עמה שינוי אמיתי ויסודי בכל הקשור לשוויון בין המינים ותסייע במיגור האפליה המגדרית, למען חברה מתוקנת, מוסרית ודמוקרטית.

בנימין בן-אליעזר: אני מודה לכם, ואני מבקש מכבוד השרה לימור לבנת לפתוח את הדיון.

בנימין בן-אליעזר: יש כאן תיקון: אני מזמין את חברת הכנסת מיכל רוזין, שיזמה את הדיון הזה, לפתוח את הדיון.

בנימין בן-אליעזר: יותר מאוחר השרה לימור לבנת תדבר.

בנימין בן-אליעזר: בבקשה.

מיכל רוזין: כנסת נכבדה, יזמתי את הדיון היום במליאה לציון יום האישה הבין-לאומי לא כי אני חושבת שצריך לדבר על נשים ומעמדן רק יום אחד.

מיכל רוזין: ממש לא.

מיכל רוזין: אני חושבת שצריך תמיד לדבר על נשים ומעמדן בחברה, בתעסוקה, במשפחה.

מיכל רוזין: הכרחי שנשים ידברו, וחובה לדבר על נשים, בנושאים של ביטחון ושלום, כלכלה, כספים ותעסוקה, מדע, רפואה, הנדסה ובניין, חוק ומשפט.

מיכל רוזין: צריך שנשים ממגוון אוכלוסיות ידברו, וצריך שנדבר על נשים בכל הנושאים, כי לכל אלה יש השפעה על חייהן של נשים, השפעה שלעתים קרובות שונה מזו שחלה על חיי גברים בחברה.

מיכל רוזין: צריך שנדבר כל העת על ההיבטים המגדריים של כל נושא לטובת נשים וגברים כאחד.

מיכל רוזין: אני כאן כדי להזכיר לנו כי לא פעם, כשאנחנו מדברים על החברה, אנחנו לפעמים מתבלבלים ומדברים על הגברים בחברה.

מיכל רוזין: ראו את הדיון בשוויון בנטל: האם הוא לא עוסק כמעט כולו רק בגברים, ומנוסח מראש רק על-ידי גברים?

מיכל רוזין: ראו את הדיון בביטחון, אותו ביטחון שמנוסח גברית-צבאית, ומשמיט ביטחון לנשים.

מיכל רוזין: כי ביטחון לנשים הוא לא רק ביטחון מפני טילים; ביטחון לנשים הוא גם ביטחון כלכלי, תעסוקתי, ביטחון מפני אלימות מינית, ביטחון מפני עוני, מפני הדרה במרחב הציבורי.

מיכל רוזין: אז בואו נדבר ביטחון או היעדר ביטחון בשפה שלנו, בשפה שרלוונטית ל-52% מהאוכלוסייה.

מיכל רוזין: אתחיל בסיפור אחד מני כה רבים על היעדר ביטחון יומיומי של דליה פדג'ן – סיפורה של אישה אחת שהוא סיפורן של רבות.

מיכל רוזין: דליה היא חברה בפורום "קיימות" של מרכז הסיוע לנפגעות תקיפה מינית בירושלים.

מיכל רוזין: בפורום משתתפות שורדות אלימוּת שנותנות קול לפגיעה ולהשפעות שלה.

מיכל רוזין: הן מספרות את סיפור חייהן, ובכך משיבות לעצמן את השליטה על החיים שלהן.

מיכל רוזין: כך כותבת דליה: כל אלה שסביבי בעלי סמכות.

מיכל רוזין: הם יודעים מה טוב בשבילי.

מיכל רוזין: הרבה שנים והרבה פעמים לא התווכחתי עם מה שהחליטו עבורי בעלי סמכות.

מיכל רוזין: פשוט השפלתי מבט עם חיוך כזה ביישני וטיפשי והסכמתי להכול.

מיכל רוזין: הבוסית שלי בעבודה יודעת את סיפור חיי והיא גם שכנה שלי.

מיכל רוזין: היא כל פעם אומרת לי שאני לא יודעת לחנך את הילדים שלי.

מיכל רוזין: היא אומרת, היא יודעת על מה היא מדברת.

מיכל רוזין: היא צודקת.

מיכל רוזין: הרי היא מעלי והיא סמכות.

מיכל רוזין: אתם יודעים, בטיפול הרבה פעמים ניסיתי לחפש אצל אנשים סמכותיים ויותר גבוהים ממני איזה חולשה, כדי שזה לא יהיה כל כך מפחיד ויהיה הרבה יותר קל להתמודד עם הכול.

מיכל רוזין: הרופא שבדק אותי ב"הדסה" כשהעזתי להתלונן בפעם הראשונה, שאל אותי מה עשיתי לו שהגיעו לי מכות כאלו.

מיכל רוזין: הרי אני אשמה, והוא רופא, יש לו סמכות אלוהית והוא יודע על מה הוא מדבר, מי אני שאעז לפתוח פה ולהגיד משהו נגד?

מיכל רוזין: לעובדת הסוציאלית של ביטוח לאומי ניסיתי להסביר שאם אני אקבל את הכסף של הלימודים לחשבון הבנק המשותף, אין לי סיכוי למשוך.

מיכל רוזין: הייתה דרך אחרת, והיא התעקשה שאין דרך אחרת.

מיכל רוזין: טוב, היא מוסמכת, היא יודעת.

מיכל רוזין: אני שותקת, לא מתווכחת, ואחר כך מגיעות התוצאות שידעתי מראש שיגיעו.

מיכל רוזין: זהו סיפורה של דליה, אך לא רק על דליה באתי לדבר היום.

מיכל רוזין: באתי לדבר אתכם על חייהן של נשים; באתי לדבר אתכם היום לא על מישהי שאינכם מכירים, לא על סיפור שהוא רק אישי; באתי היום לדבר אתכם על נשים, ודרך כך אולי לדבר עלינו.

מיכל רוזין: כי יכולתי לעמוד כאן ולמנות את כל תחומי החיים שבהם נשים מופלות.

מיכל רוזין: יכולתי להרחיב כאן על הסללת נשים למקצועות נמוכי שכר ויוקרה, על הפרטה של תעסוקת נשים, על אלימות פיזית ומינית נגד נשים, על הדרת נשים.

מיכל רוזין: יכולתי לעמוד כאן ולהציג סטטיסטיקות שמוכיחות שעל אף היותנו הרוב בחברה, משום מה עדיין לא סופרים אותנו.

מיכל רוזין: יכולתי לתת לכם היום תמונה רחבה מדי של אפליה, של הדרה, של אלימות, של סגר שמוטל על רבות מאתנו בשעות לילה וערב, כי המרחב הציבורי מטיל עלינו פחד מתמיד מפני הטרדות ותקיפות.

מיכל רוזין: והרי אין גבר שיכול לשער בדמיונו מהי החוויה היומיומית של אישה במרחב שהוא לכאורה ציבורי לכולם.

מיכל רוזין: יכולתי לדבר אתכם היום על המחירים שמוטלים על נשים עגונות, מסורבות גט, בשל בתי-דין רבניים שמתעמרים בהן בשם תקנות, מצוות וחוקים שלא לנו יועדו אלא רק עבור הגבר והשם.

מיכל רוזין: אבל אם הייתי מציגה בפניכם את התמונה הרחבה, ויש לומר העגומה הזאת, היינו נותרים כאן, מצקצקים בלשוננו, מביעים דאגה ובמובן מסוים פוטרים את עצמנו מאחריות, שהיא שלנו, של כל היושבים והיושבות כאן.

מיכל רוזין: כי המרחב של הכנסת הוא בזעיר אנפין כזה שמכיל בתוכו, כמו כל מרחב תעסוקתי אחר, את מנעד הפגיעות בנשים.

מיכל רוזין: אז בואו נדבר עלינו.

מיכל רוזין: נדבר עלינו לפני הכול כמעסיקות וכמעסיקים.

מיכל רוזין: האם אנחנו דואגים שהעובדות והעובדים אצלנו ייהנו מתנאי עבודה נאותים?

מיכל רוזין: האם כל אחת ואחד מאתנו לוקח אחריות להיות מעסיקה או מעסיק הוגן ולא פוגעני?

מיכל רוזין: האם לכולנו ברור מה הם הגבולות שעליהם יש לשמור כדי להימנע מהטרדה מינית?

מיכל רוזין: האם לכל אחד ואחת מאתנו ברור שיש לו אחריות לעובדה שבתוך המשכן הזה ישנם עובדות ועובדי קבלן, וכשאין אנו פועלים נגד התופעה הזו אנו בעצם משתפים פעולה עם ניצול תעסוקתי של נשים ואנשים שאותם אנו פוגשים יום-יום במשכן?

מיכל רוזין: האם אנחנו כמעסיקות ומעסיקים מודעים לאחריותנו לאפשר לנשים שעובדות אתנו גמישות תעסוקתית בין עבודה לבית – כי עדיין על נשים מוטלות רוב מטלות גידול הילדים והבית?

מיכל רוזין: האם כל אחד ואחת מאתנו יעסיק אישה בהיריון או בטיפולי פריון?

מיכל רוזין: האם כל אחת ואחד כאן מודע למעמדו הבכיר ולקלות הנוראה שבה אפשר לנצל מעמד זה כדי לכפות דרישות לא ראויות על נשים?

מיכל רוזין: ומה יש לנו לומר על היעדרו הבוטה של ייצוג שוויוני לנשים ממש כאן בכנסת, שבה אנו עדיין מהוות מיעוט ביחס למספר חברי הכנסת הגברים?

מיכל רוזין: מה יש לאותן מפלגות שמתמידות לא לשלב נשים במקומות ריאליים ברשימתן לומר על ההדרה המתקיימת בתוכן?

מיכל רוזין: עד כמה כל אחת ואחד מאתנו מבין כי אי-אפשר לדרוש החוצה את מה שאנחנו לא מקיימים כאן בפנים?

מיכל רוזין: כי אי-אפשר להיאבק בעוני, למען צדק כלכלי, לפעול למען שוויון פוליטי וחברתי רק כלפי חוץ, ולא ליישם את אותם ערכים כאן על-ידינו, אלו שנבחרו על-ידי הציבור, שמצפה בצדק מאתנו לשמש גם דוגמה אישית.

מיכל רוזין: כי הרי כולנו יודעים כי גם בתוך המשכן הזה ישנה אפליה, ישנה הדרה, יש העסקה פוגענית לעתים של עובדות שנהוג לכנות אותן "זוטרות", יש הטרדה מינית, יש הפניית מבט הצדה מניצול תעסוקתי; כי דווקא הכוח שניתן לנו על-ידי הציבור – אותו כוח שלטוני שמאפשר לנו, מחד, לקדם שוויון וצדק חברתי ומדיני – עלול להתהפך ולהיות גם כוח משחית אם לא נהיה מודעים לאחריות העצומה.

מיכל רוזין: עלינו להוכיח כי לפחות כאן, במשכן הכנסת, יש מרחב בטוח לנשים.

מיכל רוזין: ועד כמה כל אחת ואחד מאתנו מבינה או מבין שנבחרנו לכנסת לא רק בשל כישרוננו, לא רק בשל ניסיוננו, אלא גם בשל מעמדנו החברתי, שאפשר לנו להגיע למעלה הסולם הפוליטי?

מיכל רוזין: מה עם כל אלה, במיוחד נשים, שהמרחב הזה כלל אינו נגיש עבורם – נשים מאוכלוסיות מודרות שעסוקות בהישרדות יומיומית, שדאגתן הראשונה היא לספק קורת גג ואוכל לבנות ובני ביתן, ואין אצלן לא את ההון הכלכלי וגם לא התרבותי שמאפשר להן לכהן כאן כחברות כנסת?

מיכל רוזין: נשים מזרחיות, נשים דוברות רוסית, נשים ערביות, נשים מבוגרות, נשים לסביות וטרנסיות, נשים יוצאות אתיופיה, נשים שחיות בעוני, כי אלה הן הרוב של הנשים בחברה.

מיכל רוזין: אז נכון שיש במשכן הכנסת ייצוג לנשים ממגוון אוכלוסיות, אך גם אם מגוון זה קיים, הוא עדיין בגדר עלה תאנה שמכסה על העובדה שלמעט מדי נשים יש את התשתית הכלכלית, מעמדית, אתנית, לאומית, שיכולה לאפשר להן את ההזדמנות שיש לנו, הנשים שיושבות כאן בכנסת – הזדמנות אשר ניתנה כמובן לא בחסד כי אם בזכות.

מיכל רוזין: עם זאת, היום אני רוצה שכולנו נדמיין כנסת אחרת – כנסת שבה יש רוב לנשים, כנסת שבה יש מנעד אתני של נבחרות ציבור, כנסת שבה מכהנות גם נשים שחוו ישירות ורוב חייהן את אותם חוליים חברתיים; כנסת שבה מכהנות נשים שהתמודדו עם עוני, עם היעדר קורת גג, עם אלימות מינית, עם תעסוקה פוגענית או אבטלה, עם גזענות שהופעלה נגדן, עם הומופוביה, עם חיים ללא ביטחון קיומי.

מיכל רוזין: אני חולמת על כנסת שבה לא נצטרך לייצג נשים אחרות אלא שאותן נשים אחרות ישבו כאן, אתנו, כחברות כנסת, ומתוך חייהן יעשו וייאבקו כדי שתהיה כאן חברה אחרת, צודקת והוגנת; כזו שלא מדירה, לא אלימה, לא מפלה נשים מעצם היותן, בעיני כה רבים, המין השני.

מיכל רוזין: כמי שנבחרה לכנסת לאחר שנים רבות של עשייה בשדה ארגוני הנשים, אני עומדת כאן היום ואומרת לכם:

מיכל רוזין: במקום רק לפעול לטובת מאבקים צודקים למען קידום מעמד של נשים, בואו נהפוך את הכנסת למרחב לדוגמה, מרחב שוויוני, מעצים, מרחב הוגן ולא נצלני, מרחב לא אלים, מרחב אשר לא רק מייצג אחרות אלא כזה שמתוכו מדברות אלה שמופלות.

מיכל רוזין: כי זה הנטל המוטל עלינו, וזהו בשפתי השוויון בנטל שמוטל על כל אחת ואחד כאן – להיות פמיניסטית, להיות פמיניסט – כי הגיע הזמן שפמיניזם יהיה אות כבוד שכל אחד ואחת יצטרך לעמול כדי לקבלו.

מיכל רוזין: תודה.

בנימין בן-אליעזר: אני מודה לך.

בנימין בן-אליעזר: אני מזמין את חברת הכנסת מירי רגב, בבקשה.

קריאה: – – –

בנימין בן-אליעזר: סליחה.

בנימין בן-אליעזר: אני מזמין את כבוד השרה לימור לבנת – לא ראיתי אותך – בבקשה.

לימור לבנת: אדוני היושב-ראש, חברותי חברות הכנסת, חברי חברי הכנסת, הייתי שמחה אם היו פה כל חברות הכנסת אבל אני לא רואה את זה כאן, אבל לפחות ביום האישה הבין-לאומי השנה אפשר לציין שיש – אולי אפשר לכנות אותה הכנסת – אני יודעת – הנשית ביותר.

לימור לבנת: אני מקווה שבסוף הקדנציה נוכל לכנות אותה הכנסת הפמיניסטית ביותר.

שלי יחימוביץ': תראי כמה פמיניסטיות יש.

לימור לבנת: אני אמרתי, אדרבה, הכנסת הפמיניסטית ביותר.

לימור לבנת: זה בדיוק מה שאני אומרת, שזה באמת – זו בשורה אדירה, וגדולה, ומצוינת, ונפלאה.

לימור לבנת: לא הייתה לנו עוד כנסת כזאת.

לימור לבנת: כשאני נכנסתי לכנסת ב-1992 היו כאן תשע חברות כנסת, אז לפחות – – –

זהבה גלאון: גם ככה זה לא ביג דיל – – –

לימור לבנת: לא לא, רגע, אני מגיעה ל"לא ביג דיל".

לימור לבנת: חשבת שאני אסתפק בזה?

לימור לבנת: את מכירה אותי, חברת הכנסת גלאון, את יודעת.

לימור לבנת: מותר אבל רגע גם, את יודעת, זה רגע של קצת עונג קטן, כן?

לימור לבנת: לא להגזים בעניין הזה גם כן, אני מסכימה אתך.

לימור לבנת: ובכן, אני ראשית רוצה לפתוח ולומר שראש הממשלה ביקש ממני להשיב בשם הממשלה, מה שטבעי לי לעשות.

לימור לבנת: מזה שנים רבות אני משיבה בשם הממשלה כמי שגם עומדת בראש ועדת השרים למעמד האישה, ומטבע הדברים ראש הממשלה עסוק ולא יכול היה להגיע לכאן, אף, ואני מניחה שייאמר כאן עוד מעט, שהוא הוזמן להגיע לכאן, אבל הוא לא יכול היה להגיע.

לימור לבנת: אני רוצה לציין כאן שני דברים.

לימור לבנת: ראשית, ממשלת ישראל תציין, ותדון בנושא הזה של יום האישה הבין-לאומי, בשורת נושאים ביום ראשון הקרוב, דיון שנקבע כבר לפני כשבועיים.

לימור לבנת: גם ראוי לציין שראש הממשלה בנימין נתניהו היה זה שבקדנציה הראשונה שלו הקים את הרשות למעמד האישה, בשנת 1998, ובוודאי זה נושא שחשוב לו, קרוב ללבו.

לימור לבנת: הוא ביקר גם בשעתו במקלטים ועסק בנושאים אחרים, וכפי שאמרתי, הוא ביקש ממני לברך בשמו את הכנס המיוחד הזה שנקבע כאן, ואת זאת אני כמובן עושה.

לימור לבנת: אני רוצה אולי לפתוח בהתייחסות לדברים שאמרה כאן קודם חברת הכנסת יעל גרינבוים – כבר עשיתי ממך, משירה גרינבוים וממך עשיתי אחת – שאמרה חברת הכנסת יעל גרמן בקשר לשירה גרינבוים.

לימור לבנת: והיא סיפרה כאן קודם, למי שלא שמע אולי, ששירה לא יכולה לשחק כדורסל – – –

יעל גרמן: קט – – –

לימור לבנת: קט-רגל בעצם – קט-סל, קט-סל, קט-סל.

לימור לבנת: לא יכולה לשחק קט-סל משום שהבנים בקבוצה של "אליצור" לא מוכנים לשחק בקבוצה מעורבת – שבה יש גם בת.

לימור לבנת: זה נכון וזה סיפור עצוב מאוד.

לימור לבנת: וכשנתקלתי בזה לראשונה – לפני שבועיים אמור היה להתקיים משחק ופנו אלי.

לימור לבנת: ביקשתי מהם לדחות – אני יודעת שגם את פנית בעניין הזה.

לימור לבנת: ביקשתי מהם קודם כול לדחות את המשחק, זה היה יומיים קודם, כדי שניתן יהיה בינתיים אולי לנסות ולהגיע לאיזשהו פתרון נורמלי, הגיוני.

לימור לבנת: ילדה בת עשר וחצי או 11 – שאפשר יהיה אולי להגיע לאיזשהו פתרון נורמלי, הגיוני, משהו שמתקבל על הדעת.

לימור לבנת: לצערי, בינתיים או לפחות עד עתה, זה אמור להתקיים בשבוע הבא, לא הגיעו לשום פתרון.

לימור לבנת: אבל ניסיתי לחפור עוד – דיברה אתי אתמול חברת הכנסת גרמן ואני סיפרתי לה על כך – ניסיתי לחפור ולהבין מאיפה זה בא: האם זה בגלל מנהל הקבוצה במקום?

לימור לבנת: המאמן?

לימור לבנת: – מי?

לימור לבנת: מאיפה?

לימור לבנת: ואז התברר לי מאיפה זה.

לימור לבנת: זה בא כהנחיה של מרכז "אליצור".

לימור לבנת: עכשיו, "אליצור" זה למעשה מרכז ספורט דתי שלא מוכן לשמוע משום דבר.

לימור לבנת: ניסינו, אמרנו: אתם יודעים, אולי תקבעו שהחל מגיל מסוים של נערות באמת לא יהיו משחקים מעורבים; אני יכולה להבין את זה, בהחלט.

לימור לבנת: אבל זה לא עזר.

לימור לבנת: לא, הם קבעו שלא יהיה בשום גיל.

לימור לבנת: לא משנה, גם אם הילדה היא בת שמונה או בת תשע – לא יהיה.

לימור לבנת: זה לא הגיוני, זה לא מתקבל על הדעת.

לימור לבנת: ואז ביקשתי מאיגוד הכדורסל – מה שאת דיברת עליו קודם, חברת הכנסת גרמן – לתקן את התקנון של איגוד הכדורסל.

לימור לבנת: אז אמרו: טוב, השנה אי-אפשר, רק בשנה הבאה אולי.

לימור לבנת: וגם אז, הם לא יתקנו את זה ככה, הם יתקנו את זה אחרת, ואנחנו עומדים כאן באמת בפני שוקת שבורה בלתי הגיונית לחלוטין.

לימור לבנת: אז משם זה מתחיל, בדיוק משם.

לימור לבנת: זה לא מתחיל מהאנשים – דיברה על זה קודם, דיברת על זה, חברת הכנסת מיכל רוזין – אני מתנצלת שאני נאלצתי לצאת לכמה דקות, ואני אמרתי לך מראש, התנצלתי בפנייך באופן אישי.

לימור לבנת: זה לא מתחיל מהנשים המוכות, זה מתחיל משם, מלמטה, מהילדות הקטנות כבר.

לימור לבנת: הרבה קודם, הרבה הרבה הרבה קודם.

לימור לבנת: ולפעמים הידיים שלנו כבולות.

לימור לבנת: אני פונה מכאן עכשיו, אני פונה מכאן עכשיו למרכז "אליצור".

לימור לבנת: הם שייכים איכשהו בעצם למפד"ל, לבית היהודי.

לימור לבנת: אז אני פונה מכאן עכשיו למפד"ל, לבית היהודי: תקראו אותם לסדר, את מרכז "אליצור".

לימור לבנת: תגידו להם: זה לא הגיוני.

לימור לבנת: תקבעו איזה סף, איזה גיל, משהו.

לימור לבנת: לא יכול להיות שילדות לא יוכלו לשחק עם ילדים.

לימור לבנת: אני יודעת שאפילו בבתי-ספר של הממלכתי-דתי, אז לומדים בנפרד, אבל – היום כבר לא – אבל שיחקו ביחד בהפסקות.

לימור לבנת: זה פשוט לא עושה שכל, לא הגיוני.

לימור לבנת: טוב, יש המון עבודה לעשות.

לימור לבנת: נעשתה עבודה, נעשתה עבודה חשובה וגדולה, ועדיין יש המון עבודה.

לימור לבנת: אני שמעתי ברדיו, נדמה לי לפני יומיים, את חברת הכנסת פאינה קירשנבאום; אני מצטערת שהיא לא כאן כרגע.

לימור לבנת: היה איזה כנס של ארגון כ"ן, ארגון שעוסק בכוח נשי; אני לא הייתי שם.

לימור לבנת: אבל לאחר מכן היא התראיינה, והיא אמרה: אני לא מאמינה בזה שנשים יכולות ביחד להתלכד ולעשות דברים, אלא כל אחת יכולה לעשות בעצמה.

לימור לבנת: זה כל כך קומם אותי, זה כל כך הכעיס אותי, כי אני הראשונה שמאמינה שנשים יכולות – לא רק צריכות, אלא יכולות לפעול ביחד.

לימור לבנת: וכיוון שאני מזקני חברות הכנסת – איך אומרים את זה לפי האקדמיה?

לימור לבנת: אני לא יודעת, לא חשוב.

שלי יחימוביץ': זקנת הח"כיות.

לימור לבנת: משהו כזה, כן.

שלי יחימוביץ': אבל את צעירה.

קריאה: צעירת הח"כיות.

לימור לבנת: אני צעירת הח"כיות, זהו, כן.

לימור לבנת: אני לא יכולה להתחרות בסתיו שפיר, אבל – – –

קריאה: – – –

לימור לבנת: תודה, תודה.

לימור לבנת: זה כל מה שרציתי בעצם, אתם יודעים.

לימור לבנת: אז אני יכולה לספר באמת שב-1992, כשנכנסנו לכאן, ככה חבורה גדולה של חברות כנסת, בדיוק כמו עכשיו, חדשות כולנו, בוגרות שדולת הנשים, עשינו כאן מהפכה ענקית בגלל שעבדנו יחד.

לימור לבנת: הליכוד, ותמר גוז'נסקי מחד"ש, ומרצ עם נעמי חזן, וענת מאור ואחרות, ויעל דיין מהעבודה, ועשינו כאן ממש מהפכה בדברים שהיום הם כמעט מובנים מאליהם, נראים כאילו הם אולי מקדמת דנא, אבל הם ממש לא היו מובנים מאליהם.

לימור לבנת: הנה הם – אני יודעת מה, החוק למניעת הטרדה מינית בעבודה, או איסור פיטורי נשים בהיריון – חקיקה שאנחנו עשינו אותה אז: איסור פיטורי נשים בהיריון.

לימור לבנת: מישהו יכול לחשוב שזה דבר שהוא לא קיים כבר מאני לא יודעת מתי?

לימור לבנת: אז לא, זה לא היה קיים.

לימור לבנת: וביחד חזרנו ועשינו דברים, ושינינו דברים וקידמנו דברים.

לימור לבנת: מה, זה נתן פתרון לכל הבעיות?

לימור לבנת: לא, כמה שזה לא נתן.

לימור לבנת: אבל כן, זה קידם; כן, זה הזיז.

לימור לבנת: והנושא של שוויון הזדמנויות בין המינים ומעמד הנשים הוא איזה מין קרחון ענק כזה, שצריך להזיז אותו, והתזוזה שלו היא אטית.

לימור לבנת: המהפכה הזאת היא לא איזה מין מהפכה שבאים – הופכים.

לימור לבנת: מזיזים.

לימור לבנת: מזיזים לאט, אבל זה זז.

לימור לבנת: כן, זה זז.

לימור לבנת: זה בערך כמו מספר חברות הכנסת, לוקח את השנים שלו.

לימור לבנת: זה קורה.

לימור לבנת: אנחנו רוצים כולנו שיקרה הרבה יותר מהר, זה נכון, אבל זה לוקח את הזמן שלו.

לימור לבנת: האמת היא, עכשיו מדברים הרבה על פריימריז – כן פריימריז, לא פריימריז.

לימור לבנת: זה כנראה לא קורה בפריימריז בלי ממש שריון, זה כנראה קורה – לא שאני מתה על זה, אבל תודה לך, יאיר, על התרומה שלך למספר הנשים בכנסת, תרומה – – –

שלי יחימוביץ': – – –

לימור לבנת: לא, לא, אמרתי: אני לא אוהבת את זה.

לימור לבנת: שמעת מה אמרתי.

לימור לבנת: אני לא אוהבת את זה, אבל בסופו של דבר, בתוצאה, בסוף כשאני מסתכלת, אמרתי: תודה לך על גידול מספר הנשים בכנסת.

לימור לבנת: אבל – – –

אבישי ברוורמן: – – –

לימור לבנת: אני לא הצעתי את זה.

לימור לבנת: אני לא מציעה את זה, אני לא מציעה.

לימור לבנת: אני לא רוצה לדבר עכשיו על פריימריז, לא פריימריז – עזבו את זה עכשיו, תנו לי לדבר על יום האישה הבין-לאומי, כי על עניין הפריימריז אני מוכנה לשאת נאום נפרד.

לימור לבנת: נדמה לי שהיום זה לא היום הכי מוצלח למפלגת העבודה, אז עזבו.

אבישי ברוורמן: לעבודה, לליכוד וגם למפלגות הקיימות.

לימור לבנת: עזבו.

לימור לבנת: אתם יודעים שאני בעד ביטול הפריימריז, אבל עזבו את זה כרגע.

לימור לבנת: אבל אני גם לא בטוחה שבעד האופציה השנייה – עזבו את זה עכשיו.

לימור לבנת: מכל מקום, חברי הכנסת, אדוני היושב-ראש, פאינה לא מאמינה בשיתוף פעולה.

לימור לבנת: אני מאמינה גדולה בשיתוף פעולה, ונדמה לי שבכנסת הזאת הולך להיות שיתוף פעולה לא רק כמו שהיה ב-1992, אלא שיתוף פעולה יותר מרתק, כי הוא הולך להיות לא רק בין חברות הכנסת; הוא הולך להיות בין חברות הכנסת מכל הסיעות וחברי הכנסת, וזה הדבר המרתק שבו והמיוחד שבו והעוד יותר מעצים, וזה שנותן לי תקווה עוד יותר גדולה ממה שהייתה אפילו אז.

לימור לבנת: א.

לימור לבנת: הרבה יותר חברות כנסת; ב.

לימור לבנת: גם חברי כנסת, וכולם ביחד מצטרפים, מכל הסיעות, לעבודה משותפת כדי לחזק את מה שעוד צריך לחזק, כדי לעשות את מה שעוד יש לעשות.

לימור לבנת: כל כך הרבה דברים עוד יש לעשות.

לימור לבנת: האמת היא שכמעט בכל תחום אפשר לעשות הרבה.

לימור לבנת: כמעט בכל תחום אפשר להזיז משהו.

לימור לבנת: כל אחד, במה שהוא נוגע יכול לעשות משהו.

לימור לבנת: אני יכולה לספר על קצה המזלג.

לימור לבנת: טוב, אעזוב את זה עכשיו כי אין זמן.

לימור לבנת: בסדר, אני ארוץ הלאה.

לימור לבנת: דוגמה קטנה.

לימור לבנת: חוקקנו חוק של ייצוג הולם בדירקטוריונים.

לימור לבנת: היה חוק.

לימור לבנת: חוק זה דבר מצוין, לא?

לימור לבנת: מה קרה עם זה?

לימור לבנת: כלום, כמעט.

לימור לבנת: בכל דירקטוריון של חברה ממשלתית, על-פי החוק, מינו אישה – דוגמית.

לימור לבנת: מה עושים עם זה?

לימור לבנת: לא היה מה לעשות, עד שהייתה עתירה לבג"ץ ובג"ץ קבע מהו ייצוג הולם: שייצוג הולם זה לא דוגמית, שייצוג הולם חייב להיות ייצוג הולם.

לימור לבנת: בשעתו זה היה 3%, היום יש 44% נשים בדירקטוריונים של חברות ממשלתיות.

לימור לבנת: ואז הרחבנו הלאה – חברות ציבוריות ועוד כהנה וכהנה.

לימור לבנת: אני לא רוצה לקחת את הזמן של כולם כאן.

לימור לבנת: אגב, הדיון היה אמור להיות דיון סיעתי; אני ביקשתי שיהיה דיון אישי.

לימור לבנת: חשבתי שראוי שביום כזה כל מי שרוצָה או רוצֶה לדבר יוכל או תוכל לומר את דברה או את דברו.

לימור לבנת: אני מודה למזכירת הכנסת ירדנה מלר – פעם ראשונה שיש לנו מזכירת הכנסת – ולנשיאות הכנסת, ליושב-ראש הכנסת ולנשיאות הכנסת שנענו לפנייה הזאת.

לימור לבנת: חשבתי שכך ראוי, ולכן אני גם לא רוצה לגזול יותר.

לימור לבנת: אבל אני רוצה עוד דבר אחד כן לומר.

לימור לבנת: ביום ראשון השבוע קיימתי ישיבה של ועדת השרים למעמד האישה בראשותי.

לימור לבנת: אנחנו כבר בדמדומי הממשלה, ובכל זאת החלטתי לקיים את הישיבה.

לימור לבנת: זו הייתה ישיבה שהייתה ישיבת המשך לסדרת ישיבות שקיימתי לפני למעלה משנה, בתקופה שבה נושא הדרת הנשים היה על הפרק בצורה מאוד מאוד משמעותית.

לימור לבנת: אתם זוכרים את זה אז: דחקו את הנשים לשבת והטרידו אותן בחלק האחורי של האוטובוס; הייתה אז תקופה שבה צצו הרבה סיפורים על בתי-עלמין שלא אפשרו לנשים לא להספיד ולא ללוות את הנפטר; הייתה אז תקופה של שורה מאוד ארוכה של נושאים מאוד מרגיזים – הפרדות של מדרכות בירושלים, בבית-שמש, לנשים ולגברים.

לימור לבנת: אני הקמתי צוות בין-משרדי.

לימור לבנת: נתקלנו בצוות הבין-משרדי בצורך לקבל סיוע ממשרד המשפטים, דברים שהם דברים חוקיים, שצריך לעשות אותם.

לימור לבנת: אבל מה קרה?

לימור לבנת: מה שקרה הוא שהיועץ המשפטי לממשלה הקים צוות במשרד המשפטים, והצוות נעלם לנו.

לימור לבנת: הוא פשוט לא עשה את עבודתו, הוא לא עשה מאומה.

לימור לבנת: ואנחנו בתזכורות ותזכורות ותזכורות – אין שום דבר.

לימור לבנת: ואז כינסתי ביום ראשון שוב את הצוות הזה, והנה מה יצא לנו – אני מקווה, אנחנו אמורים לקבל את המסקנות בשבוע הבא: רדיו "קול ברמה", שהוא רדיו לחרדים, שהוא רדיו שעובד על-פי זיכיון מהרשות השנייה, לא מאפשר לנשים לראיין או לעבוד בכלל ברדיו הזה.

לימור לבנת: הוא כמעט לא מאפשר לנשים להתראיין.

לימור לבנת: הוא קצת מקצה שעות, בבחינת – איך כתבה שם המשנה ליועץ המשפטי לממשלה?

לימור לבנת: הרעפת חסד.

לימור לבנת: אבל אחרי כל המילים החמורות האלה שום דבר לא קורה, והרשות השנייה ממשיכה לאפשר לרדיו הזה להמשיך לפעול.

לימור לבנת: שנה אנחנו מחכים למסקנות, שנה אנחנו מחכים שמשהו ייעשה.

לימור לבנת: מערכת אכיפת החוק פשוט לא פועלת, כלום לא קורה.

לימור לבנת: הם עצמם כותבים לנו: זה לא חוקי.

לימור לבנת: שום דבר לא קורה.

לימור לבנת: הנה איך צריך להיאבק על כל דבר, דבר אחרי דבר.

לימור לבנת: אני מקווה שזה ייפתר.

לימור לבנת: וכך בנושא בתי-העלמין.

לימור לבנת: אני מקבלת תשובה שכותב לי השר לשירותי דת: הוסרו השלטים.

לימור לבנת: היועצת שלי, הנאמנה, יוצאת ביום ראשון בבוקר לפני הישיבה לאופקים, מצלמת, ורואה שהשלטים לא הוסרו כלל וכלל.

לימור לבנת: הם שם: הספד נשים.

לימור לבנת: מפרידים.

לימור לבנת: כל הדברים הללו הם נושאים שבהם צריך לא רק לטפל; צריך להמשיך ולעקוב, להמשיך ולראות, ולהמשיך ולבדוק, ולהמשיך לבלוש לפעמים, והם כמובן לא הדברים היחידים.

לימור לבנת: שוויון נשים בתעסוקה, בעבודה – שמעתי שחברת הכנסת מיכל רוזין כינסה היום כאן כנס מאוד מרתק בנושא הזה.

לימור לבנת: שכר שווה – שמעתי קודם את יושב-ראש הכנסת מדבר על הנושא של השכר הלא-שוויוני, גם בשירות המדינה.

בנימין בן-אליעזר: בעיקר.

לימור לבנת: אוי, שיהיה לי כוח כמה פעמים זימנתי את נציבות שירות המדינה לדיונים בוועדה שיציגו נתונים, שיסבירו אותם.

לימור לבנת: אין הסברים טובים.

לימור לבנת: זה משתפר קצת, זה לא ממש קורה.

לימור לבנת: ועוד ועוד כהנה וכהנה.

לימור לבנת: אדוני היושב-ראש, חברי וחברותי חברי הכנסת, אני יכולה רק לומר שאני מלאת תקווה, אחרי יותר מ-20 שנה שבהן אני פעילה מאוד בכל הנושא של שוויון הזדמנויות לנשים, של פעילות למען נשים, למען מעמד האישה, למען ילדות, למען מבוגרות, למען כולן.

לימור לבנת: התמלאתי תקווה כשראיתי את ההרכב הנשי, הפמיניסטי ברובו, של הכנסת.

לימור לבנת: אני מכירה רבות מחברות הכנסת, מהפעילות בדיוק בתחום הזה, ואני מכירה את המחויבות שלהן.

לימור לבנת: אני מכירה את הלהט שיש בקרבן, ואני מחכה ומצפה לעבוד יחד כדי שהעולם שלנו פשוט יהיה הרבה יותר טוב.

לימור לבנת: תודה רבה.

בנימין בן-אליעזר: תודה רבה לך.

בנימין בן-אליעזר: אנחנו מתחילים עכשיו דיון אישי, והרשימה כאן ארוכה מאוד.

בנימין בן-אליעזר: ראשונת הדוברות, חברת הכנסת מירי רגב, בבקשה.

בנימין בן-אליעזר: לדיון האישי הזה אני מקצה שלוש דקות לדובר או דוברת.

בנימין בן-אליעזר: אמרתי, הרשימה ארוכה מאוד, ואני מבקש רק להקפיד על לוח זמנים.

מירי רגב: תודה.

מירי רגב: כבוד היושב-ראש, השרה לימור לבנת, מיכל רוזין, חברת הכנסת, ברכות על כך שיזמת את היום החשוב הזה כאן.

מירי רגב: חברי וחברות הכנסת, יום האישה הבין-לאומי יצוין בעוד כמה ימים ברחבי העולם.

מירי רגב: הרצאות, ימי עיון, ורדים, ברכות, חיבוקים חמים, ובעיקר – הרבה הבטחות לשוויון.

מירי רגב: השאלה שכולנו צריכים לשאול בקול רם וברור: האם במצבן של הנשים בישראל ובעולם חלו תמורות חיוביות?

מירי רגב: אנחנו צריכים לשאול היום, מעל בימה מכובדת זו: האם נשים יכולות להתחרות על תפקידים במשק באופן שווה לגברים?

מירי רגב: האם נשים עודן מודרות?

מירי רגב: האם תרבות ההחפצה של נשים בסקטורים מסוימים פגה?

מירי רגב: האם נשים בטוחות ומוגנות יותר?

מירי רגב: האם נשים נדרשות לעבור מדרכה או לחלק האחורי של האוטובוס?

מירי רגב: האם נשים חד-הוריות יכולות לצאת למקום העבודה בלי שהביטוח הלאומי נוגס בקצבאות שלהן?

מירי רגב: האם נראה יותר נשים בתפקידים בכירים בצה"ל, בממשלה ובסקטור העסקי?

מירי רגב: האם נפסק סחר הנשים וייבוא נשים צעירות מבירות העולם כאילו הן מטבע עובר לסוחר?

מירי רגב: לצערי, כל היושבים והיושבות כאן לבטח חשים אי-נוחות; אי-נוחות משום שנשים בעולם, וגם בישראל, עדיין מאחור, ולא רק בספסל האוטובוס בקו אשדוד–תל-אביב.

מירי רגב: יום האישה הבין-לאומי הוא סימבול, הוא רק סיבה, ולא למסיבה.

מירי רגב: הוא יום חשוב שכולו מודעות.

מירי רגב: אנו, חברות הכנסת, שגרירות נאמנות של ציבור נשים גדול התולה בנו אחריות גדולה לשינוי ושיפור מצבן של הנשים.

מירי רגב: בכנסת האחרונה קידמתי כמה נשים.

מירי רגב: אני שמחה, ושמעתי כאן את מה שאמרה השרה לבנת לגבי קידום נשים, על כך שנשים בהיריון לא יפוטרו ממקום העבודה.

מירי רגב: בצה"ל נשים בהיריון פוטרו.

מירי רגב: במשך שנה שלמה אנוכי וחיים כץ נלחמנו מול צה"ל, עד שהצלחנו להביא חוק, בניגוד לכך שהצבא בעצם לא מקבל, או בעצם לא עובד על-פי חוקי העבודה אלא על-פי חוקי מפ"ע – הצלחנו להעביר חוק שלא יפטרו נשים בהיריון מהצבא, כדי שנשים תוכלנה לממש את אימהותן, ועם זאת לעשות קריירה בצבא-ההגנה לישראל.

מירי רגב: לא רק זאת, אלא הבאתי את חוק האלופה.

מירי רגב: רבים גיחכו כאן.

מירי רגב: חוק האלופה – והעובדה היא שיש אלופה ראשונה בצה"ל, האלופה ברביבאי.

מירי רגב: וטוב שלא תהיינה אלופות בחוק.

מירי רגב: אלופות צריכות להיות משום שהן שוות לא פחות מהגברים להיות בתפקידים בכירים, לא רק בצה"ל אלא גם במשטרה, גם במג"ב, ובתפקידים ביטחוניים נוספים.

מירי רגב: שילובן של נשים בתפקידים בכירים הוא חשוב וסמלי, אך הוא לא העיקר.

מירי רגב: נשים רבות מגדלות את ילדיהן לבדן, והן נדרשות להפנות משאבים ותעצומות נפש גדולים כדי לשרוד – לשרוד מול גלגלי הביורוקרטיה, בדגש על המוסד לביטוח לאומי, מוסד שעמוס בכוונות טובות, אבל לעתים פשוט לא יוצא לו.

מירי רגב: אני מודעת לקשיים התקציביים שהמוסד נמצא בהם; אני מודעת לכך שהשמיכה קצרה, ולמוסד יש סדרי עדיפויות: מובטלים, קשישים, ניצולי שואה, נפגעי תאונות עבודה.

מירי רגב: והרשימה עוד ארוכה.

מירי רגב: אני, כחברת כנסת המייצגת נשים בישראל, מחויבת לפעול לשינוי של מצב – שינוי של מצב שבו נשים, אימהות חד-הוריות, שרוצות לצאת לעבודה אינן יכולות, כי מבטלים להן את קצבאות הביטוח הלאומי.

מירי רגב: הגשתי הצעת חוק.

מירי רגב: אני קוראת לכל חברותי וחברי חברי הכנסת להצטרף להצעת החוק הזאת כדי למנוע מצב שנשים לא תצאנה לעבודה כי הן חוששות לאבד את קצבת הביטוח הלאומי.

מירי רגב: נעשה את זה בצורה מדורגת, עד חמש שנים, כך שאישה תוכל לצאת לעבודה, תוכל להשתלב במקום העבודה, ואז, באופן מודרג, הביטוח הלאומי יבטל את הקצבה.

מירי רגב: אני רוצה לדבר על עוד נושא אחד, לא פחות חשוב, והוא משכורות, או שכר הנשים והגברים באותם תפקידים.

מירי רגב: לצערי, למעט מגזרים מסוימים, רבות מהנשים לא מקבלות את אותו שכר שגברים מקבלים באותו תפקיד.

מירי רגב: הגיע הזמן שגם את הפער הזה אנחנו נבטל.

מירי רגב: הייתי שמחה לקדם ביחד נושאים.

מירי רגב: חברת הכנסת מיכאלי יזמה שולחן עגול של חברות הכנסת.

מירי רגב: אני חושבת שזו הזדמנות נהדרת.

מירי רגב: במקום שכל אחד ימשוך הצעת חוק לכיוון אחר, בואו נחליט השנה הזו איזה הצעות חוק אנחנו רוצים לקדם לטובת הנשים באופן אמיתי, מעל למחלוקות האידיאולוגיות שיש בינינו.

מירי רגב: נחליט על שניים, שלושה נושאים, נסכם שאלה הנושאים שאנחנו הולכים עליהם בשנה הקרובה ונקדם אותם.

מירי רגב: הייתי מאוד שמחה לקדם את שני הנושאים האלה בשנה הקרובה: 1.

מירי רגב: לא לבטל קצבאות ביטוח לאומי לאימהות חד-הוריות, ו-2.

מירי רגב: צמצום פערי השכר בין גברים לנשים באותם תפקידים.

מירי רגב: אני מאמינה שאם כולנו נתאחד נצליח לקדם את הנושאים האלה.

מירי רגב: תודה רבה.

מירי רגב: תודה לך, כבוד היושב-ראש.

בנימין בן-אליעזר: תודה רבה לך.

בנימין בן-אליעזר: אני מודה לך.

בנימין בן-אליעזר: חברת הכנסת עליזה לביא, בבקשה.

בנימין בן-אליעזר: אחריה – חברת הכנסת מרב מיכאלי.

עליזה לביא: אדוני היושב-ראש, תודה, חברות הכנסת, חברי הכנסת, יום חג.

עליזה לביא: ברכות לחברת הכנסת מיכל רוזין על היוזמה החשובה.

עליזה לביא: אבל אני רוצה לפתוח בשאלה, להעיר אתכם עכשיו, ככה, ולשאול אתכם: האם אתם יודעים איך קראו לאימא של אברהם אבינו?

עליזה לביא: מישהו יודע?

עליזה לביא: איך קראו לאמו של אברהם אבינו?

עליזה לביא: חברים?

עליזה לביא: חברות?

עליזה לביא: אברהם אבינו, האב של כולנו.

עליזה לביא: מי היא הייתה?

עליזה לביא: איפה היא גדלה?

עליזה לביא: כולנו – – –

ראובן ריבלין: תרח היה אבי אברהם – – –

יצחק הרצוג: – – –

עליזה לביא: תרח, בסדר.

עליזה לביא: אבל אנחנו כולנו, יהודים, מוסלמים – דיברנו קודם על ה"יחד" הישראלי.

עליזה לביא: ערבים, מוסלמים, יהודים, נוצרים – כולנו הצאצאים של אברהם אבינו, ולא סתם התקבע השם שלו, אברהם אבינו.

עליזה לביא: אז איך יכול להיות שאת השם של סבתא שלנו, של כולנו, אנחנו לא מכירים?

עליזה לביא: האישה שגידלה, שחינכה את אברהם, הקנתה לו ערכים, עיצבה את הזהות שלו.

ראובן ריבלין: אברהם כעס מאוד – – –

יצחק הרצוג: – – –

עליזה לביא: או, אז זה המדרשים.

עליזה לביא: אתה מרחיב, ובאמת ראוי לציין את בית-המדרש שלך, אבל אנחנו לא יודעים איך קוראים לאימא של אברהם אבינו.

עליזה לביא: אנחנו לא יודעים.

עליזה לביא: ובאמת, השאלה הזאת הטרידה אותי הרבה מאוד שנים: איך אני לא יודעת מי זאת האישה שחינכה והעצימה וגרמה לכך שהוא שנבחר להיות אברהם אבינו?

עליזה לביא: איך קוראים לה?

עליזה לביא: למה אני לא יודעת עליה שום דבר?

עליזה לביא: מדוע בחר המספר המקראי לא לומר לנו ולא לנדב פרט בסיסי ביותר כמו שם של אמו של אברהם אבינו?

עליזה לביא: אז כן, יש לה שם, וקוראים לה אמתלאי בת כרנבו.

עליזה לביא: אמתלאי בת כרנבו.

עליזה לביא: אבל אמו של אברהם אבינו לא לבד.

עליזה לביא: היא ממש לא לבד.

עליזה לביא: נשים רבות לאורך ההיסטוריה הכללית והיהודית לא זוכות לאזכור שמן.

עליזה לביא: למעשה, ההיסטוריה מתעלמת מסיפור חייהן ומתרומתן לאנושות.

עליזה לביא: אף שלא חסרות נשים מהפכניות שתרמו רבות לחברה בישראל במגוון תחומים, הן כמעט אינן מנצחות – מונצחות; מנצחות ומונצחות.

עליזה לביא: שיעור הרחובות והמוסדות הקרויים על שמות נשים הוא זעום ביחס למשקלן באוכלוסייה ולתרומתן לחברה.

עליזה לביא: בדיוק כפי שאמו של אברהם אבינו נמחקה מההיסטוריה, כך גם אנחנו, באדיבות המסורת רבת הנשים של הוועדות העירוניות לשמות רחובות, מוחקים נשים רבות מן ההיסטוריה.

עליזה לביא: אינני בטוחה שבעוד כמה דורות בציבור הרחב ידעו מי היו נעמי שמר, שרה אהרונסון, חנה רובינא, חנה זמר, נחמה ליבוביץ, הנרייטה סאלד ונשים נוספות שתרמו לא פחות מן הגברים שכן זוכים להנצחה ונחקקים בזיכרון.

עליזה לביא: המודלים החסרים מקרינים באופן ישיר על הפערים המגדריים ומנציחים אותם.

עליזה לביא: לכאורה, הכלים החברתיים שעומדים לרשותנו ב-2013 היו אמורים להביא למגמת שיפור, במיוחד לנוכח שלושה תהליכים חברתיים משמעותיים – 1.

עליזה לביא: הנוכחות הגוברת של נשים בעולם העבודה והשיפור במעמדן המקצועי; 2.

עליזה לביא: מודעות מתפתחת לסוגיית שוויון הנשים; הנקודה השלישית קשורה לבית הזה: חקיקת חוקים הנוגעים ישירות לנשים ולמעמדן המשפטי.

עליזה לביא: אבל למרות זאת אנחנו צועדות וצועדים לאחור.

עליזה לביא: צועדות וצועדים; הבעיה איננה בעיה רק של נשים, הבעיה היא כלל-חברתית.

עליזה לביא: מצבן העגום של נשים בישראל מחייב התגייסות כלל-מערכתית.

עליזה לביא: המדד שפותח על-ידי "שוות" – המרכז לקידום נשים בזירה הציבורית במכון ון-ליר, בראשות פרופסור נעמי חזן, פרופסור חנה הרצוג והכלכלנית הגר צמרת, מציג תמונת מצב עגומה.

עליזה לביא: לאחר מגמת צמצום בחוסר השוויון המגדרי בין השנים 2007 ו-2009, שוב חלה הרעה, ועד 2010 הוא גדל ב-4%, והגורמים העיקריים לכך – אתם יודעים מה הם?

עליזה לביא: גם אלימות כלפי נשים וגם קיפוח נשים בעולם העבודה.

עליזה לביא: היום בצהריים, בכינוס המיוחד שיזמה חברת הכנסת מיכל רוזין, שמענו את הדברים בצורה מאוד מאוד חזקה וכואבת: אנחנו צועדים וצועדות לאחור.

עליזה לביא: המציאות הנוכחית אינה מנותקת מחוסר ההבנה הממסדי לנושא, והיא משקפת את מצבן המוחלש של נשים.

עליזה לביא: ורק כאשר יטופל הנושא כנושא חברתי ולא כבעיה של נשים יימנעו קיצוצים וצמצומים במוסדות המדינה הפועלים לקידום נשים, ייאכפו חוקי העבודה ויצומצמו הפערים בין שכר הגברים לשכר הנשים ובתנאי עבודתם.

עליזה לביא: כשאני מביטה בכם, חברי וחברותי, חברות הכנסת וחברי הכנסת, אני רואה את מגמת השיפור, ודיברה על כך השרה לבנת, והנוכחות של נשים עולה.

עליזה לביא: 27 נשים אנחנו, יותר מבכל כנסת אחרת בעבר.

עליזה לביא: הדבר בולט במיוחד במפלגה שלי, מפלגת יש עתיד.

עליזה לביא: וזאת באמת ההזדמנות להודות ליושב-ראש שלנו, יאיר לפיד, שהביא לכך שבין 19 חברי סיעתנו יש שמונה נשים.

עליזה לביא: אבל למרות זאת, במציאות מתוקנת היו צריכות לשבת בבית הזה 60 נשים, בדיוק על-פי משקלן היחסי באוכלוסייה.

עליזה לביא: באותה נשימה ראוי שישראל תפעל ליישום החלטת האו"ם שקוראת לשילוב נשים במוקדי קבלת ההחלטות בבית הזה ומחוץ לבית הזה, בנושאים של חוץ וביטחון, הגנה מפני אלימות, ועוד כל מה שפרסתי, רק הזמן בורח.

עליזה לביא: אנחנו 27 נשים ואנחנו צריכות לאחוז ידיים יחד.

עליזה לביא: ואני לא יכולה שלא להתייחס למה שאמרה פה כרגע השרה לבנת ודיברה על רדיו "קול ברמה".

עליזה לביא: הייתי חברת מועצת הרשות השנייה והייתי שותפה להחלטה לגבי רדיו "קול ברמה".

עליזה לביא: ובאמת, צריך לתת ולאפשר לנשים לדבר, ובטח ברדיו שיש לו זיכיון של מדינת ישראל.

עליזה לביא: אבל אני רוצה לקחת את הצעד הזה הלאה ולבוא, ולפני שאנחנו מבקרים אוכלוסיות מובדלות שנפתח בעבורן רדיו ייעודי לפני שלוש שנים, ומוציאים את עיקר יהבנו – בואו נראה מה קורה בתקשורת הישראלית.

עליזה לביא: נשים ישראליות מודרות מהתקשורת הישראלית.

עליזה לביא: הדוקטורט שלי עסק בכך ב-2002.

עליזה לביא: עשר שנים לאחר מכן, חברים, אין שינוי.

עליזה לביא: מעט מאוד נשים עולות לשידור, קיימות בשיח כפרשניות, כמרחיבות שיח, כדעתניות.

עליזה לביא: מבצע "עמוד ענן" שהיה לא מזמן – אם חייזר היה נכנס לחברה בישראל ורואה את הטלוויזיה או שומע רדיו, הוא היה חושב שאין נשים בישראל.

עליזה לביא: בואו נקבל פרופורציות.

עליזה לביא: קל להתקיף רדיו ייעודי כ"קול ברמה", צריך שתהיינה שם נשים; אבל בואו, באותה נשימה, את מה שאנחנו מבקשים להחיל על רדיו שנותן מענה לאוכלוסיות מובדלות שמבקשות אולי הקלה בדברים כאלה ואחרים – בואו נבין שהמצב בתקשורת הישראלית לא מאיר פנים.

בנימין בן-אליעזר: אני מבקש לסיים.

עליזה לביא: קל לבקר, אבל באותו רגע ניקח את זה גם על עצמנו.

עליזה לביא: אנחנו 27 נשים, בואו נאחד ידיים ובואו נפעל כולנו למען החברה הישראלית, למען נשים ולמען כולנו.

עליזה לביא: תודה רבה.

בנימין בן-אליעזר: אני מודה לך.

בנימין בן-אליעזר: אני מתכבד להזמין את אחת הלוחמות בנושא שוויון נשים, חברת הכנסת מרב מיכאלי.

בנימין בן-אליעזר: בבקשה.

מרב מיכאלי: כבוד היושב-ראש, תודה רבה, אבל מה שמגיע מגיע, גם חברותי כאן הן לוחמות לא מבוטלות למען שוויון נשים, כל אחת בדרכה.

מרב מיכאלי: זאת כנסת שהתברכה לא בנשים, אלא באמת בנשים פמיניסטיות, שלא מהססות להגיד את זה בקול רם.

מרב מיכאלי: אבל לכבוד יום האישה רציתי גם אני להשתמש ב"שוויון בנטל", כי שמתי לב שכשאומרים "שוויון בנטל" הבנים מקשיבים.

מרב מיכאלי: אז בואו נדבר על שוויון בנטל.

מרב מיכאלי: לפי דוח האו"ם משנת 2010, למרות שנשים הן חצי מאוכלוסיית העולם, הן אחראיות לשני-שלישים משעות העבודה בעולם – בשכר ושלא בשכר – ומחזיקות בסך הכול ב-1% מהנכסים בעולם.

מרב מיכאלי: עכשיו, בואו נגיד שהשוויון כבר כאן.

מרב מיכאלי: אם אתם אומרים לעצמכם: טוב, נו, זה בטח משקלל מדינות של עולם שלישי ואצלנו במערב זה הכול אחרת, אז בואו ניקח את קנדה.

מרב מיכאלי: קנדה זאת מדינה ששם פשוט סופרים וסופרות את העבודה בבית לפי שעות, לפי זמן.

מרב מיכאלי: אז מסתבר שבקנדה נשים משקיעות בגידול הילדות והילדים 72% יותר זמן מהגברים, וזה רק בגידול הילדות והילדים, לא כולל עבודות הבית.

מרב מיכאלי: כך שסך הכול עבודה, בשכר ובחינם, נשים בקנדה עושות חמישה שבועות בשנה יותר מגברים.

מרב מיכאלי: גברים מקבלים חמישה שבועות בשנה חופשה, ככה סתם במתנה.

מרב מיכאלי: ואחר כך עוד אומרים על נשים אם היא עובדת או לא עובדת ושצריך לסדר שנשים יצאו לעבוד.

מרב מיכאלי: אגב, אילו כל עבודות הבית האלה, שנעשות בחינם בכל העולם, היו נספרות ומחושבות לצורכי החשבונות הלאומיים, התוצר המקומי הגולמי בכל העולם היה עולה ב-30%.

מרב מיכאלי: אבל הן לא נספרות, עבודות הבית וגידול הילדות והילדים, משום שמי שסופר הם עדיין גברים, וגברים סופרים נשים רק באופן מאוד חלקי ולצרכים מאוד מסוימים.

מרב מיכאלי: הנה, כמו שהבטיחה השרה לבנת, הנה זה בא: ראש הממשלה בנימין נתניהו הוזמן על-ידי 74 חברות וחברי הבית הזה לבוא להשתתף בדיון הזה היום, לשמוע את הבעיות שעומדות על הפרק, להשמיע את דברו, איך הוא חושב שצריך להתמודד עם מצב אי-השוויון החמור, אבל הוא לא מצא שזה נושא מספיק חשוב כדי להתפנות אליו.

מרב מיכאלי: חצי מהאוכלוסייה זה בעיניו כנראה בכל זאת לא מספיק.

מרב מיכאלי: אבל האמת היא שאולי זה לא צריך להפתיע אותנו, כשראש הממשלה ממשיך לעמוד ולתת גיבוי לאדם שהורחק מהשירות הציבורי על פגיעה בנשים; כשהוא מוצא לנכון למנות בממשלה היוצאת בקושי שלוש שרות וסגנית – מצוינות כל אחת בתחומה, אבל מספר זעום מתוך הממשלה הגדולה ביותר בתולדות ישראל, 30 שרים, וסגני שרים.

מרב מיכאלי: אולי זה לא צריך להפתיע אותנו כשראש הממשלה הזה שוב, עכשיו, פעם נוספת מנסה לפגוע בנשים דרך העלאת גיל הפנסיה, צעד שהוא לכאורה שוויוני אבל למעשה שוב מגדיל את הפערים בין גברים לבין נשים.

מרב מיכאלי: ראש הממשלה הוא לא רק אדם, הוא מוסד שלטוני, וכשהוא נוכח או לא נוכח באירוע מסוים הוא משדר מסר לגבי חשיבות העניין למדינה ולממשלה.

מרב מיכאלי: כשראש ממשלה לא מוצא לנכון לנכוח ולגבש עמדה בנושא האפליה המגדרית בישראל, המסר הוא שזה לא נושא מספיק חשוב; זה נושא שראש ממשלה לא מתעסק בו.

מרב מיכאלי: זה ביצים ותרנגולות: כשזה נושא לא מספיק חשוב, לא נושא בשביל ראש ממשלה, לא שווה להשקיע בנושא הזה.

מרב מיכאלי: ככה, אגב, ראש הממשלה תמיד נשאר גבר.

מרב מיכאלי: ואל תגידו לי גולדה, בסדר?

מרב מיכאלי: לא רק ראש הממשלה, גם השרים, גם ראשי הוועדות, גם מנכ"לי המשרדים, מנהלי החברות, מעבירים את הלפיד מאח לאח, אחים לנטל ממש.

מרב מיכאלי: ואם כבר נטל, מאז קום המדינה נשים חרדיות ודתיות יכולות ורשאיות בחוק, אם הן רוצות בכך, להיות פטורות משירות בצה"ל.

מרב מיכאלי: מעולם לא שמעתי אף בחורה חילונית מתלוננת על אי-שוויון בנטל.

מרב מיכאלי: למה לא דורשים חברי גם שוויון בנטל הזה?

מרב מיכאלי: למה לא ידרשו לגייס גם את הנשים החרדיות והדתיות, אם כבר?

מרב מיכאלי: בזמן האחרון שואלות מדי פעם – זה ככה נהיה טרנדי לשאול – למה בעצם אנחנו צריכות וצריכים את יום האישה, האם זה לא בכלל הופך אותנו לבעיה, העובדה שיש לנו מין יום התרמה שכזה פעם בשנה?

מרב מיכאלי: אולי זה בכלל מביא לנו יותר נזק מתועלת?

מרב מיכאלי: אז אני אומרת, בפעם הבאה שמישהי או מישהו שואלות אותך את זה, תזכירי להן שנשים מחזיקות ב-1% מהנכסים בעולם, תזכירי להם את האונס וההטרדה והאלימות שהיא, חברי חבר הכנסת דוד צור, היא מאוד מאוד מגדרית, גזענית ומגדרית, האלימות.

מרב מיכאלי: יום האישה מצוין מאז 1909, והוא היה יוזמה סוציאליסטית, לא פחות חשוב, לקידום זכויות של פועלות בפרט ונשים בכלל, כולל זכות הבחירה.

מרב מיכאלי: אנחנו שוכחות ושוכחים הרבה מאוד פעמים שמעט מאוד זמן יש לנו זכות לבחור ולהיבחר.

מרב מיכאלי: עד ממש לא כל כך מזמן לא יכולנו לא להתעסק עם החוק, לא ללמוד באוניברסיטאות, לא לעסוק במקצועות החופשיים שיוצרים את החוק, מפרשים את החוק.

מרב מיכאלי: היינו כפופות לחוק בלי שהייתה לנו בכלל זכות להיות שותפות לעיצוב שלו.

מרב מיכאלי: אז עכשיו כבר בערך 100 שנה, פחות או יותר, שיש לנו מעמד עצמאי בפני החוק.

מרב מיכאלי: והנה, אנחנו כאן, אפילו יש לנו נציגות בבית-המחוקקים, אבל זהו עדיין לגמרי בית-המחוקקים.

מרב מיכאלי: אני יכולה לקרוא לזה "בית-המחוקקות", כי אני הרי לא מדברת על עצמי בלשון זכר – לכן אני אומרת "אנחנו עושות", "אנחנו חושבות", "אנחנו רוצות", אבל כשאנחנו פחות מרבע מהחברים פה אז אנחנו עדיין מיעוט.

מרב מיכאלי: מיעוט מאוד מוחשי, מאוד מעשי, בתוך בית-המחוקקים.

מרב מיכאלי: וכמיעוט, מאוד קשה לנו להעביר את הדברים החשובים שאנחנו צריכות להעביר.

מרב מיכאלי: כשאנחנו מיעוט אנחנו לגמרי תלויות ברצונו הטוב, או הפחות טוב, של הכוח הגברי בשביל להעביר את מה שאנחנו חושבות ואת מה שאנחנו רוצות.

מרב מיכאלי: הנה למשל, ממש דוגמה קטנה, אבל כאמור, מוחשית.

מרב מיכאלי: בשנת 2009 בית-המשפט העליון הכיר בתביעתה של עורכת-הדין ורד פרי, שתבעה הכרה בהוצאות הגידול של הילדות והילדים שלה לצורכי עבודה, לצורכי מס.

מרב מיכאלי: לא חלפו שבועיים מהחלטת בית-המשפט העליון, והכנסת ההיא שינתה את פקודת מס הכנסה כך שהיא מציינת במפורש שהוצאות של גידול ילדות וילדים אינן מוכרות לצורכי מס.

מרב מיכאלי: פקידי האוצר הלכו והפחידו את העיתונות שהכרה כזאת תעלה למדינה 12 מיליארד שקלים בשנה לפחות.

מרב מיכאלי: האם בדקו אותם פקידים כמה זה יכניס למדינה?

מרב מיכאלי: מה עוד המדינה תרוויח מזה שהיא תאפשר לנשים שלה לצאת מהבית?

מרב מיכאלי: ואולי הגיע הזמן לחשוב על שני ההורים וההורות – אבא ואימא – כמי שצריכות וצריכים לקבל מכל מעסיק שעות עבודה שמאפשרות להם לצאת ולעזוב את העבודה ולהיות הורות והורים בפועל, נוכחות ונוכחים בחיי הילדות והילדים שלהם?

מרב מיכאלי: וכמה כסף תחסוך למדינה תשומת לב הורית?

מרב מיכאלי: לא שהכרה בהוצאות גידול ילדות וילדים היא הפתרון המושלם והמספק, רחוק מזה, אבל כל הדיון הזה בכלל לא התקיים כאן בכנסת.

מרב מיכאלי: החוק, התיקון הזה לפקודת מס הכנסה, עבר בקלות ובמהירות, כי איך יכול מיעוט של 20% לקבוע מה יהיה כאן?

מרב מיכאלי: לכן בכנסת הזו אנחנו התארגנו, כמו שציינה חברת הכנסת מירי רגב, התארגנו.

מרב מיכאלי: שמחתי שכל חברות הכנסת, כמעט, חוץ מפאינה, כמו שציינה השרה לימור לבנת, התארגנו לשדולת חברות הכנסת, מין פורום שבו אנחנו מקוות מאוד לשתף פעולה.

מרב מיכאלי: זה מקום שבו נוכל להיות רוב, זה מקום שבו נוכל להיפרד מהמבט האחר שמושת עלינו באופן רגיל.

מרב מיכאלי: נוכל להתנהל בלי המבט הגברי, שמצפה מאתנו להיות נחמדות, יפות, נשיות, כל מיני דברים לא רלוונטיים כאלה.

נחמן שי: זה לא הוגן.

מרב מיכאלי: לא הוגן?

מרב מיכאלי: אתה רוצה פורום חברי כנסת – תקים לך.

מרב מיכאלי: למה לא?

קריאות: – – –

מרב מיכאלי: בשנת 2005 התארגנו 14 חברות כנסת בהובלתן של זהבה גלאון ואתי לבני – – –

קריאות: – – –

מרב מיכאלי: בשנת 2005 התארגנו 14 חברות כנסת בהובלתן של זהבה גלאון ואתי לבני, והעבירו את סעיף 6ג1 לחוק שיווי זכויות האישה, שקובע בהשראת החלטה 1325 של האו"ם את החובה לתת ייצוג הולם וביטוי הולם לנשים ממגוון קבוצות האוכלוסייה, ולא פחות חשוב – בוועדות ציבוריות ובצוותים לעיצוב מדיניות לאומית בכל נושא, לרבות בנושאי חוץ וביטחון.

מרב מיכאלי: אין לכם מה לקמט את המצח, כי החוק הזה לא מיושם.

מרב מיכאלי: זוכרות, זוכרים את ועדת וינוגרד, או לחלופין את הוועדות שישבו לקבל פתרונות לבעיית הבדואים והבדואיות בנגב, שלא היו בהן ולו נציגה בדואית אחת כדי להחליט מה יקרה עם החיים שלה ושל חברותיה?

מרב מיכאלי: אני מאוד מקווה שבכנסת הזו שדולת חברות הכנסת לא תיתן שדברים כאלה יקרו.

מרב מיכאלי: בכנסת הזאת חברות הכנסת תעבודנה ביחד כדי שממשלת ישראל תקיים קודם כול את החוקים המקדמים שוויון מגדרי, ותדאג לקיים ולהעביר חוקים חדשים שיקדמו שוויון מגדרי גם בנושאי מלחמה, שלום, צבא וביטחון.

מרב מיכאלי: יום אישה שמח לכולנו.

בנימין בן-אליעזר: תודה רבה לך.

בנימין בן-אליעזר: אני מתכבד להזמין את חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי.

בנימין בן-אליעזר: בבקשה.

שולי מועלם-רפאלי: אדוני, חברותי וחברי חברי הכנסת, היום נפרדנו מאיש אשר רוח בו, הרב מנחם פרומן.

שולי מועלם-רפאלי: אין סמלי יותר בעיני מלדבר על הרב פרומן בדיון המציין את יום האישה הבין-לאומי, החל השבוע.

שולי מועלם-רפאלי: הרב פרומן הקדים את זמנו בנושאים רבים, ורבות ידובר על אהבת האדם שלו, על רדיפת השלום, על האמון בחופש והרצון האמיתי להיות שם בשביל כולם.

שולי מועלם-רפאלי: אני מבקשת לדבר על הרב שהקדים את זמנו בנושאים הקשורים לחיי נשים, ולחיי נשים שומרות מצוות בעיקר.

שולי מועלם-רפאלי: חברותי מלכה פיוטרקובסקי וירדנה יוסף, שתי תלמידות חכמים ונשות הלכה, סיפרו שהמדיניות של הרב פרומן הייתה: כל מה שאפשר להתיר מבחינה הלכתית, חובה להתיר.

שולי מועלם-רפאלי: הרב פרומן כיוון וסימן בתמיכתו לנשים פורצות הדרך בציונות הדתית, וכבר לפני 20 שנה בבית-הכנסת בתקוע, ביישוב שלו, נשים קראו מגילה, נשים דרשו בבית-הכנסת, נשאו דברי תורה באירועי הקהילה, ואף רקדו עם ספר תורה בשמחת התורה – דבר שאלינו, ביישובים האחרים, בקהילות האחרות, הגיע ממש רק בשנים האחרונות.

שולי מועלם-רפאלי: במסע הלוויה מבית-הכנסת בתקוע לבית-העלמין חולק, ולא בכדי, המזמור "אשת חיל" עם תמונה של הרב פרומן.

שולי מועלם-רפאלי: זה חולק לכבודה של האישה שלצדו זה 40 שנה, הרבנית הדסה פרומן, שחברתנו רות קלדרון, שדיברה והספידה, התייחסה אליה כאימא שלום.

שולי מועלם-רפאלי: הדסה הייתה מרכז חייו של הרב והמעטפת שלהם, וכל שנותיהם יחד תמיד הקפיד ליידע את כולם על כך ששלו ושלנו – שלה הוא.

שולי מועלם-רפאלי: בשמחת תורה, לפני חודשים ספורים, נבחרו הדסה והרב מנחם פרומן לחתן וכלת תורה, ובקידוש מול קהל רב דיבר הרב פרומן על הזוגיות האיתנה והמכילה של שניהם – 40 שנה – המאפשרת לשניהם לצמוח.

שולי מועלם-רפאלי: הרב פרומן ייחס חשיבות גדולה לקידום מעמדן של נשים, ונשים בתחומי ההלכה בפרט.

שולי מועלם-רפאלי: מתוך כך ברורה לי לגמרי תמיכתו בהצעת החוק שהנחנו, חברתי חברת הכנסת עליזה לביא ואנוכי, בנושא שריון נשים – נשים ברבות – בוועדה למינוי דיינים.

שולי מועלם-רפאלי: אני רואה ברבנות הראשית לישראל ובמערכת בתי-הדין הרבניים את הסמכות הממלכתית התורנית העליונה.

שולי מועלם-רפאלי: לדעתי, על מערכות אלו לפעול להובלת החברה הישראלית כולה לחיזוק והעמקת הקשר עם היהדות מתוך ראייה ממלכתית ומתוך מחויבות למציאות החיים המשתנה, העכשווית, וזאת במסגרת גדרי ההלכה.

שולי מועלם-רפאלי: שינויים אלה, חברות, וגם חברי, לא יבואו מעצמם.

שולי מועלם-רפאלי: על כולנו, חברות וחברי הכנסת, המייצגים את פלגי הזרמים השונים בחברה הישראלית, לקחת חלק פעיל ואחריות אמיתית בכל הנוגע לדמותה היהודית של מדינת ישראל, ומתוך כך להביא לשינוי תפיסתי ומעשי במערכות הממלכתיות הדתיות.

שולי מועלם-רפאלי: קיימת חשיבות רבה שנשים תשפענה על מינויים של הדיינים, במטרה להשמיע קול ייחודי וזווית ראייה נשית בעלת משמעות במסגרת הוועדה למינוי דיינים ובמסגרות רבות אחרות המשפיעות על חיינו.

שולי מועלם-רפאלי: שילוב נשים בוועדה למינוי דיינים הוא הכרחי ומחויב המציאות.

שולי מועלם-רפאלי: 50% מהמתדיינים בפני בתי-הדין הרבניים הם נשים, ומתוך שכך צעד זה הוא תחילתו של אותו שינוי מבורך שיוביל את החברה הישראלית לחיזוק והעמקת הקשר עם יהדותה.

בנימין בן-אליעזר: תודה רבה לך.

בנימין בן-אליעזר: חבר הכנסת דוד צור – איננו.

בנימין בן-אליעזר: חבר הכנסת חנא סוייד.

בנימין בן-אליעזר: אה, ישנו, סליחה.

בנימין בן-אליעזר: איפה הסתתרת?

דוד צור: אדוני היושב-ראש, אני רוצה לדבר על שתי סוגיות מהזווית שלי.

דוד צור: כשאמרתי קודם לגבי הנושא המגדרי והגזעני, אז חברת הכנסת מיכאלי – כמי שרוב שירותו נלחם בתופעת האלימות, אני רק רוצה להדגיש שהלחימה באלימות צריכה להיות מאוד נחושה, מאוד סיסטמטית, בלי קשר לגזענות ולאותם מגדרים ומגזרים שאת מדברת עליהם.

דוד צור: ודווקא מהזווית של הטיפול לאורך שנים בשתי סוגיות בזוויות שבעיני דורשות טיפול עמוק – לא רק משטרתי ואכיפתי אלא גם – – –

ראובן ריבלין: – – – בצורה עמוקה הרבה יותר.

ראובן ריבלין: יש מגזר מסוים שלגביו האלימות לא קיימת – – –

דוד צור: אז אני תכף בדיוק הולך להתייחס לעניין הזה, ואפילו אני יכול להסכים עם חלק מהדברים שלך.

דוד צור: מה שנקרא "סיפור אישי 50 שקל": במהלך 2001, בהיותי ראש המטה המבצעי, והשר עוזי לנדאו בהיותו השר לביטחון פנים, אנחנו מבקרים בארצות-הברית – שיא האירועים, פיגועים, אוגוסט 2001 – ויושבים אל מול אנשי ה-State Department ונציגי FBI ומציגים להם את הלחימה בטרור על כל הגרפים ועל כל מה שעשינו מתוך נחישות, כדי להצביע אז – אותם ימים קשים מאוד.

דוד צור: בעודנו גאים ביכולות ההצגה שלנו, של הלחימה בטרור, עומד בצד נציג ה- State Departmentומוציא מהתיק שלו מסמך ואומר: Excuse me, officer, general, what have you done on two issues: intellectual property, ובנושא של סחר בנשים.

דוד צור: אלה שתי סוגיות שממש לא באנו אתן מוכנים, לא טיפלנו בהן – אני מודה, אז במשטרת ישראל הנושאים האלו לא היו בסדר העדיפויות.

דוד צור: בנושא הסחר בנשים היינו ברשימה השחורה.

דוד צור: חברת הכנסת זהבה גלאון הייתה מאלה שבהיותי רמ"ט קיבלתי ממנה כל הזמן, חדשות לבקרים, את הדוחות, ואני מודה שאז באמת זה לא היה בסדר העדיפויות הלאומי.

דוד צור: ומאז, אני חייב לומר שבתחום הזה של סחר בנשים נעשתה פעילות ענפה.

דוד צור: ראש אח"ק דאז, ניצב משה מזרחי, חבר מפלגתך, העמיד את הנושא הזה גם בעדיפות גבוהה מאוד – זה והנושא של אלימות במשפחה, בעיקר אלימות נגד נשים.

דוד צור: צריך לומר שהנתונים על אלימות במשפחה – ואנחנו היום ביום האישה, ואנחנו אחרי אירוע מזעזע מאתמול, שבסופו של דבר נרצחה הגברת קוזניצוב יחד עם בנה, והקורבן השלישי, הספר, כשבעצם זו אלימות במשפחה נטו.

דוד צור: משטרת ישראל בעצם היא גורם – ואני פה לא נציג של המשטרה; אני מדבר אומנם כקצין משטרה לשעבר, מהזווית של מי שחווה את הדברים האלה.

דוד צור: עברנו תקופה מאוד מאוד, נאמר, ארוכה שבה מהרגע שהיה נכנס זוג מסוכסך והיו אומרים לו: יאללה, לך לשלום בית – כי ככה ראו את זה אנשי המשטרה בשנות, let's say, ה-90, אולי אמצע שנות ה-90, ובעצם בתהליך מאוד מאוד שיטתי היום הנושא הזה נמצא בעדיפות גבוהה מאוד בטיפול – נגד נשים, אלימות במשפחה.

דוד צור: היכולת להכניס תהליכים מסודרים של בחינת מסוכנות, של טיפול מאוד נחוש – לפעמים אגב over, שגורם גם עוול בתיקים שמטופלים בצורה מאוד לא, נאמר, אפילו מאוזנת, אבל טוב שכך, כי בסופו של דבר בחינת המסוכנות יכולה לגרום, יכולה לעקר אולי אירועים כאלה אלימים טרם התרחשותם.

דוד צור: צריך לומר בנושא של סחר בנשים שהנתונים שקיימים כיום מראים ירידה משמעותית מאוד בתחום של הסחר, אם כי עדיין ישראל – ואני מסכים – היא ארץ יעד בעניין הזה, וחברת הכנסת רוזין אמרה קודם, אנחנו עדיין ארץ יעד, אם כי צריך לומר שגם ארצות המקור, יותר קשה להן היום להביא לפה את הנשים האלה, וטוב שכך.

דוד צור: שתי כנופיות גדולות מאוד טופלו בצורה יסודית, ואני גאה לומר, אפילו בתקופתי, ורק בימים האלה אחד מהם הובא פה לדין, גיא חסיד, שהוסגר אחרי שנתיים של ניהול משא-ומתן אל מול הטורקים.

דוד צור: ובעקבות החוק, שחברת הכנסת גלאון יש לה יד בשינויו – של סעיף 203א לחוק העונשין, התיקון לנושא של סחר והקמת הרכבים – ובסופו של דבר נשלח הסוחר רמי סבן לכלא ל-18 שנה.

דוד צור: זה תיק – ללמוד אותו.

דוד צור: השופט כבוב אמיץ מאוד, ואני אומר, לכם השקענו בו, אני כמפקד מחוז – – –

בנימין בן-אליעזר: צריך לסיים.

דוד צור: אני או-טו-טו מסיים.

דוד צור: אני כמפקד מחוז יכול לומר לכם שזה תיק שהושקעו בו שעות, ימים, בלתי נדלים.

דוד צור: בנושא של מגזרים – צריך לומר את זה, וגם בעיקר למגזר הערבי אני רוצה פה להגיד איזו מילה.

דוד צור: הטיפול בנושא הזה, בעיקר בתחום של השיטור הקהילתי, ושמעתי קודם את נאומו של חבר הכנסת לגבי היעדר שיטור בתוך הקהילה – יש תחומים שזה נכון.

דוד צור: מאז ועדת אור, אני יכול לומר לכם שיש שינוי משמעותי בעניין הזה, וההתייחסות לרצח על כבוד המשפחה – המושג הזה צריך לקעקע אותו, אין לא כבוד ולא משפחה בסוג כזה של רציחות.

דוד צור: ולכן, בסופו של דבר, התהליכים האלה הם תהליכים חברתיים ולא רק אכיפה.

דוד צור: לגבי הייצוג של נשים, אני מצטרף לכל מה שנאמר פה.

דוד צור: אני מקווה מאוד שגם הייצוג בממשלה יהיה אחר, ואנחנו לפחות תרמנו את תרומתנו הצנועה בשליחת נשים לייצוג בממשלה – לפחות 50% מהשרים שניתנו לנו יהיו נשים.

דוד צור: אז לגבי אחרים, אני – תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

בנימין בן-אליעזר: אני מודה לך.

בנימין בן-אליעזר: חבר הכנסת חנא סוייד.

מיכל רוזין: נחמה פורתא.

חנא סוייד: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, עוד לפני שהתנועות הפמיניסטיות והפמיניזם בכלל שטף את הארץ, כפי שאנחנו עדים לכך היום, התנועה שאני חבר בה, תנועת חד"ש, הייתה כמעט הראשונה בארץ שחגגה ממש את יום האישה הבין-לאומי.

חנא סוייד: בדיוק כפי שהיינו חוגגים את 1 במאי.

חנא סוייד: יום האישה, 8 במרס, היינו חוגגים אותו.

חנא סוייד: זכור לי שראש עיריית נצרת בזמנו, המנוח המשורר תופיק זיאד, היה הראשון, ראש העיר הראשון בארץ שהכריז על 8 במרס כיום חופשה לנשים בנצרת, אז, ב-1976, ומאז אנחנו מגישים בכל כנסת הצעת חוק שהדבר הזה יהיה כללי – לא יהיה רק בנצרת אלא במשק בכלל, ש-8 במרס, יום האישה, שכולנו עכשיו מעלים על נס, יהיה יום חופשה לנשים בארץ בכל מקומות העבודה.

חנא סוייד: אני רוצה בקצרה לציין בהזדמנות זו את המצוקה של מעמד האישה ביישובים ובחברה הערבית, במיוחד בכל הקשור לעניין של תעסוקה, כאשר אני מחשיב תעסוקת נשים כזכות של נשים ולא כחוב של נשים או על הנשים, המוטלת על הנשים, להשתתף בכלכלת הבית ולשפר את המצב הכלכלי של הבית.

חנא סוייד: לא מהצד הזה ולא מהפן הזה, אלא מהפן של הגשמה עצמית ושל זכות של האישה לעבוד.

חנא סוייד: לצערי הרב, בחברה הערבית רק 20% מהנשים הערביות שיכולות להשתתף בכוח העבודה, משתתפות.

חנא סוייד: רק 20% מכוח העבודה הנשי, הערבי, יש לו אפשרות ויש לו מקום להשתתף.

חנא סוייד: זה כמובן בא כתוצאה מהיעדר מקומות עבודה, מהיעדר אזורי תעשייה או תעסוקה מתאימה לנשים באופן כללי – עבודות משרדיות וכל העבודה שיכולה להתאים למעמד האישה.

חנא סוייד: זה חבל מאוד.

חנא סוייד: אנחנו מעלים את העניין הזה בצורה סיסטמטית כאן בכנסת, אנחנו דורשים מהממשלה ליצור מקומות עבודה כאלו ובכך להגביר את האפשרות אצל נשים ערביות להשתתף בכוח העבודה, כי יש לזה השלכות, כפי שאמרתי, גם בפן הפרסונלי, האישי, אבל גם בפן החברתי, שזה יכול לשפר את המצב של הרבה משפחות ערביות, להעביר אותן מלחיות מתחת לקו העוני – להעביר אותן מעל לקו העוני.

חנא סוייד: כי אנחנו יודעים, כ-60% מהמשפחות הערביות חיות מתחת לקו העוני וזה בגלל, או חלק מהסיבה לכך היא שנשים לא יכולות למצוא מקומות עבודה מתאימים.

חנא סוייד: אני רוצה לסיים את דברי בכך ולהדגיש שתנועה נשית מגדרית בישראל לא צריכה להיעצר בגבולות 67'.

חנא סוייד: זה לפעמים ביקורת שאני מעביר גם על התנועות הסביבתיות, שבשבילן סביבה זה רק בתוך גבולות 67'; כשזה עובר מעבר לגבולות 67' זה כבר לא חשוב מה שיעשו נגד הסביבה, שיחריבו את כל העולם – לא חשוב.

חנא סוייד: אני חושב שגם בעניין הזה ההרגשה המגדרית האמיתית צריכה לקפוץ גם מעל לגדר ההפרדה, לקפוץ גם מעל לגבולות 67' – לא רק ההתנחלויות מותר להן לקפוץ מעל גבולות 67' – –

בנימין בן-אליעזר: אני מבקש – – –

חנא סוייד: – – אלא העניין של סולידריות עם הנשים הפלסטיניות.

חנא סוייד: אנחנו רואים כמעט כל יום, במיוחד בתקופה האחרונה, אימהות פלסטיניות – –

בנימין בן-אליעזר: אני מבקש לסיים.

חנא סוייד: כן.

חנא סוייד: – – אימהות פלסטיניות שנאבקות למען הזכויות של האסירים הפלסטיניים ששובתים רעב.

חנא סוייד: אני קורא לכל אישה ולתנועות הנשיות בישראל, דווקא, לגלות סימפתיה לנשים האלו, לאימהות האלו, ולא לסתום עיניים ואוזניים מול תופעה זו.

חנא סוייד: תודה.

בנימין בן-אליעזר: תודה רבה לך.

בנימין בן-אליעזר: חברת הכנסת חנין זועבי, בבקשה.

חנין זועבי: אדוני היושב-ראש, חברות וחברי הכנסת, האו"ם החליט לציין את יום האישה כיום בין-לאומי, אבל האישה עצמה היא מאוד קונקרטית, האישה עצמה היא מאוד לוקלית; הסבל שלה הוא לוקלי וקונקרטי, העוצמה שלה היא לוקלית וקונקרטית, המאבק שלה הוא לוקלי וקונקרטי.

חנין זועבי: ולכן, להיות בעד יום האישה הבין-לאומי זה גם להיות בעד האישה, זה להיות בעד הנשים באשר הן, בסבל ובקונטקסט הקונקרטי, הפוליטי, החברתי והכלכלי שלהן.

חנין זועבי: יום האישה אינו יום חג.

חנין זועבי: אני לא מתייחסת ליום הזה כאל יום חגיגי, ואני לא מרגישה באווירה חגיגית.

חנין זועבי: הוא של מאבק, ומציינים אותו בתור יום של מאבק.

חנין זועבי: או שמזדהים עם מאבקים, או שמציינים הישגים של מאבקים, או שמתעמתים עם עובדות קשות שקשה להתעמת אתן, אבל אם אתה בעד הנשים אתה צריך להתעמת אתן.

חנין זועבי: וכל מי שרוצה לכבד את היום הזה צריך לכבד את המאבק שעומד מאחורי היום הזה, צריך לכבד את ערכי המאבק שעומדים מאחורי היום הזה, ויש ערך מכונן ומרכזי, שהוא ערך השוויון.

חנין זועבי: נשים זה לא ערך.

חנין זועבי: נשים זה לא ערך.

חנין זועבי: אנחנו בני-אדם.

חנין זועבי: שוויון זה ערך.

חנין זועבי: להתייחס לנשים בתור בן-אדם זה ערך, ואני לא מבקשת מאף אחד לכבד אותי בתור אישה.

חנין זועבי: אני מבקשת מאחרים לכבד אותי בתור בן-אדם, ומגיע לי שוויון ומגיע לי להיאבק בעד שוויון.

חנין זועבי: זו תזה פשוטה – להיות בעד נשים זה להיות בעד שוויון – אבל זו אינה תזה מובנת מאליה.

חנין זועבי: תקשיבו לנאומי חברי וחברות הכנסת במושבים הקודמים.

חנין זועבי: הם התיימרו לשכנע אותנו שאפשר להיות בעד האישה הערבייה, למשל, אולם נגד החברה שלה.

חנין זועבי: אפשר להיות בעד שוויון לנשים ובעד שוויון לאישה הערבייה, אבל להיות נגד ההיסטוריה שלה.

חנין זועבי: להיות בעד הנשים הערביות, אבל להיות נגד העם שלהן.

חנין זועבי: אנחנו מאמינים בשוויון, גם שוויון לנשים הערביות, אבל אנחנו יכולים להיות וצריכים להיות נגד הזהות שלה, או שאנחנו בעד האישה הערבייה בתנאי שהיא תהיה נגד העם שלה, שהיא לא תהיה חלק ממאבק של העם שלה, שהיא לא תהיה חלק מהמאבק של החברה שלה, שהיא תתנתק מהזהות שלה, שהיא תתנתק מההיסטוריה שלה, ואז אנחנו תומכים בשוויון של הנשים הערביות.

חנין זועבי: אפשר במקום הזה לנשל את האישה מהעוצמה התרבותית שלה, מהעוצמה ההיסטורית שלה, ואחר כך לדבר על שוויון של נשים.

חנין זועבי: זה מודל רווח בכנסת הזאת.

חנין זועבי: ומכאן אני עוברת לשאלה מה אנחנו עושים היום בכנסת, למה אנחנו מציינים את יום האישה.

חנין זועבי: הרי אנחנו סובלים וסובלות, חלקנו לפחות, לצערי חלקנו, משני דברים.

חנין זועבי: דבר ראשון – ממדיניות מכוונת של החלשת נשים.

חנין זועבי: יש קבוצות מסוימות של נשים שהמדינה יודעת להחליש ולדכא בתור מדיניות מכוונת.

חנין זועבי: בישראל אין לנשים בתוך גבולות 48', בתוך המדינה, וגם בשטחים הכבושים, את הזכות לנישואים ולחיי משפחה.

חנין זועבי: אנחנו מדברים על 25,000 משפחות שהנשים בהן אינן יכולות לנהל חיים יומיומיים רגילים, אינן יכולות לנהל חיי משפחה רגילים.

חנין זועבי: המדינה הזאת, על-ידי חוקים שלה, כופה על המשפחות האלה לחיות כמו מגורשים.

חנין זועבי: כופים על האיש והאישה לחיות כמו מגורשים.

חנין זועבי: בישראל יש נשים שסובלות ממציאות שבה ניתנות להן שתי אופציות: או לחיות בלי בית, או לבנות בית תחת האיום שיום אחד, יום קרוב, יהרסו להן את הבית שלהן.

חנין זועבי: בישראל יש 50,000 נשים שגרות בלי נגישות לחשמל.

חנין זועבי: 50,000.

חנין זועבי: 50,000 נשים חיות בלי נגישות לחשמל, למים או לתברואה.

חנין זועבי: בישראל מתכננים היום, כאשר מדברים – היום מציינים את יום האישה, אז עוד שבוע, עוד חודש, הכנסת הזאת תדון בתוכנית פראוור, שהיא תוכנית שתגרש 30,000 ערבים מהנגב, 15,000 נשים.

חנין זועבי: עוד שבוע אתם תדונו בזה, ונראה אתכם מדברים על זכויות נשים לבית – – –

בנימין בן-אליעזר: אני מבקש ממך לסגור.

בנימין בן-אליעזר: כבר עברנו חמש דקות.

חנין זועבי: כן.

חנין זועבי: – – – זו אינה מציאות של חוסר שוויון, זו מציאות של חוסר כבוד.

חנין זועבי: ואני רק רוצה לסיים בנקודה הזאת: כל כמה שנים ועדת האו"ם, ה-CEDAW – הוועדה לביעור כל צורות האפליה נגד נשים, דנה בדוח על מצב הנשים גם על מצב הנשים בישראל, ואז המדינה מציגה דוחות ועובדות על מציאות הנשים, וגם עמותות מגישות דוח אלטרנטיבי.

חנין זועבי: ואני מציעה לחברי וחברות הכנסת לקרוא את הדוח הזה.

חנין זועבי: הרי לא יפה שנשים וגברים בעולם ידעו על המציאות של הנשים הערביות יותר מאשר חברי וחברות הכנסת.

חנין זועבי: גם ביום האישה צריכים אומץ ולדבר על גזענות.

חנין זועבי: אנחנו לא צריכים רק לוותר על פריבילגיות; לדבר על גזענות, אנחנו צריכים גם קצת אומץ, או הרבה אומץ.

חנין זועבי: צריכים לדעת שמחויבות לנשים, גם לנשים היהודיות, זו מחויבות להגן עליהן מחברה מיליטריסטית.

חנין זועבי: להגן על הנשים במדינה זה להילחם נגד אידיאולוגיה אלימה, שמקשרת בין ריבונות לבין אלימות, בין שוויון לבין שוויון בצה"ל.

חנין זועבי: אנחנו לא דורשים שוויון במנגנוני הכוח והדיכוי.

חנין זועבי: מי מגדיר שוויון בתור שוויון בתוך כשירות – – –

בנימין בן-אליעזר: אני מבקש לסיים.

חנין זועבי: אני מודה לך.

בנימין בן-אליעזר: עשר דקות כבר, נו.

בנימין בן-אליעזר: באמת, נו.

חנין זועבי: לא.

חנין זועבי: לא.

בנימין בן-אליעזר: צריך שוויון – – –

ראובן ריבלין: צריך שוויון שגם אישה יכולה לומר – – – יאללה, יאללה.

חנין זועבי: פמיניזם – אני מסיימת, באמת, משפט אחרון – פמיניזם אמיתי לא מקבל ודורש שוויון במנגנוני הכוח ובמנגנוני האלימות.

חנין זועבי: תודה.

בנימין בן-אליעזר: תודה רבה לך.

בנימין בן-אליעזר: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, חברותי חברות הכנסת, חברי הכנסת, דברי טעם רבים נאמרו בדיון הזה, ואני ממש מודה לכל אלה שאמרו אותם.

דב חנין: אני לא אחזור עליהם.

דב חנין: אני רק רוצה לציין בצער את הנוכחות הדלה של הממשלה בדיון החשוב הזה.

דב חנין: חברת הכנסת מיכאלי, זה לא רק ראש הממשלה שבחר להיעדר, זה גם שר האוצר שבחר להיעדר, ועוד הרבה שרים שבמדיניותם היומיומית מחליטים החלטות שפוגעות בנשים בצורה דרמטית וקיצונית.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, המהפכה הפמיניסטית עוד לא ניצחה.

דב חנין: היו הישגים, אפילו הישגים חשובים, אבל הדרך עוד ארוכה וקשה מאוד.

דב חנין: האתגר הוא עצום, כי היום, אדוני היושב-ראש, נשים הן קורבן של שילוב קטלני בין שני מהלכים: המהלך האחד הוא מהלך ותיק מאוד.

דב חנין: מנגנונים פטריארכליים של חלוקת עבודה וחלוקת תפקידים עדיין אתנו ועדיין מושלים ברמה בחברות האנושיות בכל העולם.

דב חנין: המהלך השני הוא מהלך צעיר מאוד.

דב חנין: הקפיטליזם המאוחר, אדוני היושב-ראש, מבטל מנגנוני הגנה חברתיים, מצמצם שירותים חברתיים והופך את הרווח הכלכלי לשליט היחיד.

דב חנין: בחיבור הזה נשים עומדות במקום בלתי אפשרי.

דב חנין: בשוק העבודה אנחנו רואים את זה בחדות רבה מאוד.

דב חנין: רוב עובדי הקבלן הם עובדות קבלן.

דב חנין: רוב המועסקים שעתית הם מועסקות שעתית.

דב חנין: נשים משתכרות פחות, הרבה פחות, אבל בעצם עובדות הרבה יותר, בוודאי עובדות הרבה יותר בשילוב בין עבודת חוץ לעבודת בית, כפי שציינה בצדק חברת הכנסת מיכאלי.

דב חנין: ובמבנה החברתי הזה נשים הן גם הקורבנות הראשונים של בעיות כלליות.

דב חנין: אם יש כיבוש, הנשים תחת כיבוש סובלות יותר; אם יש אפליית מיעוט, הנשים סובלות יותר ונפגעות יותר.

דב חנין: ולכן יום האישה הבין-לאומי אקטואלי היום לא פחות מאשר בעבר, ובהחלט לא כיום של מתנות, ואפילו לא כיום של חגיגות, אלא באמת קודם כול כיום של מאבק.

דב חנין: יום האישה הבין-לאומי, 8 במרס, הוא אחד משני ימי המאבק הסוציאליסטיים.

דב חנין: כמו יום המאבק הסוציאליסטי האחר, ה-1 במאי, גם הוא הוכרז על-ידי האינטרנציונל של מפלגות הפועלים וצוין לראשונה בשנת 1910, ובדיוק כמו ה-1 במאי גם הוא התחיל בארצות-הברית – ב-1909, אגב.

דב חנין: המנהיג הסוציאליסטי הגרמני אוגוסט בבל אמר שהיחס לאישה הוא גם הסמן וגם המבחן הטוב ביותר למצבה של החברה, וכשאנחנו בוחנים את מצבה של החברה הישראלית במבחן יחסה לאישה, הציון הוא ציון גרוע.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, שינוי במצבן של הנשים הוא תנאי לשינוי החברתי האמיתי, ושינוי חברתי הוא תנאי לשינוי אמיתי במצבן של הנשים.

דב חנין: תודה רבה.

בנימין בן-אליעזר: אני מודה לך.

בנימין בן-אליעזר: חברת הכנסת מיכל בירן, ואחריה – חברת הכנסת זהבה גלאון.

מיכל בירן: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, חודשיים לפני שהתחלתי לעבוד אצל שלי יחימוביץ מצאתי את עצמי תוהה על המשך דרכי, וכתבתי מכתב לחבר טוב.

מיכל בירן: נזכרתי בו ממש בשבוע האחרון.

מיכל בירן: ושם כתבתי שבפעם הראשונה בחיים שלי אני מרגישה שאני ממש נוגעת בתקרת הזכוכית.

מיכל בירן: תיארתי שזו הייתה ממש תחושה פיזית, שממש אני מרגישה חנוקה, ושממש קשה לי לנשום.

מיכל בירן: חשבתי ככה מה אני הולכת לעשות בחיים שלי, והעברתי ככה את כל הדברים שהייתי רוצה לעשות בראש, וגיליתי שלכל המקצועות הנשיים יש מכנה משותף אחד: משלמים עליהם אותו דבר, וזה מעט.

מיכל בירן: לא משנה כמה המשימה גדולה, כמה האחריות עצומה, בסוף הכול מגיע לאותה שורה תחתונה.

מיכל בירן: מכיוון שבתקופה האחרונה אנחנו רואים ביטויים מאוד חריפים של הדרת נשים באוטובוסים, בשירה בצה"ל, בשלטי החוצות בירושלים, בקרב המעגלים שלי נוצרה תחושה שהדרת נשים זה משהו שקשור לאחרים; זה קורה בגינה, בחצר של מישהו אחר.

מיכל בירן: את הדקות הספורות שיש לי כאן אני רוצה להקדיש דווקא למושג "תקרת הזכוכית".

מיכל בירן: דבר ראשון, זה מונח נהדר, והוא מבטא – יש בו שני היבטים.

מיכל בירן: ההיבט הראשון הוא הזכוכית; הדברים שלא רואים, זה לא כתוב בשום מקום.

מיכל בירן: אין שום אפליה פורמלית, כולן יכולות לעשות הכול.

מיכל בירן: אבל איכשהו, למרות הזכוכית, בסוף מגיעה התקרה, מגיע הרגע שבו האפשרויות כן מוגבלות.

מיכל בירן: הביטוי שהכי מקומם אותי הוא זה שנשים, פשוט, הן לא רוצות.

מיכל בירן: שומעים את זה הרבה גם לגבי הפוליטיקה וגם לגבי משרות בכירות במשק.

מיכל בירן: הן פשוט לא רוצות.

מיכל בירן: אני חושבת שהדברים שאנחנו רוצות קשורים ישירות לדברים שאנחנו חושבות שאנחנו יכולות להשיג, ובעיקר לדברים שאנחנו מצליחות לדמיין.

מיכל בירן: הרי כמו שברור שברעננה נמצא הרבה יותר י"בניקים וי"בניקיות שרוצים וחושבים שהם יכולים להתגייס לקורס טיס, הרבה יותר מבעיר פריפריה, לא כי האנשים שונים, לא כי האנשים נולדו אחרת, אלא בסוף כי זה משנה מה אנשים רואים מסביבם ומה הם מצליחים לדמיין.

מיכל בירן: יצא לי לחוות את זה במשמרת הצעירה של מפלגת העבודה.

מיכל בירן: כשהגעתי אליה היו בה כמעט אך ורק גברים, בנים.

מיכל בירן: היו מעט מאוד בנות, והיו עוד פחות מהן בדברים שהיה צריך להיבחר אליהם.

מיכל בירן: והתשובות היו: הן לא רוצות.

מיכל בירן: כולן יכולות, הבחירות חופשיות.

מיכל בירן: אבל העובדות דיברו בעד עצמן.

מיכל בירן: אני האישה הראשונה שנבחרה אי-פעם לראשות המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה.

מיכל בירן: כשהפוליטיקה משתנה והיא יותר מכילה, והיא מתנהלת קצת פחות כמו ג'ונגל, ויש בה שותפות גורל ושותפים לדרך, פתאום מגלים שיש יותר נשים שרוצות, שיש יותר נשים שברגע שיש קבוצה מוכנות להתגייס למען הקבוצה כשהקבוצה צריכה אותן בעמדות הנהגה – לא כי הן חולמות להיות חשובות, אלא כי צריך אותן.

מיכל בירן: ופתאום מגלים יותר נשים שמוכנות להתמודד ולהפשיל שרוולים, וגם לנצח.

מיכל בירן: העובדה שיש 27 חברות כנסת ושלוש נשים שעומדות בראש מפלגה מעודדת ומעוררת השראה, אבל אנחנו עדיין היוצאות מהכלל, וזה ממש ממש לא מעיד על הכלל.

מיכל בירן: מחובתנו להפוך את החברה הישראלית לחברה שמאפשרת את הפריצה של הגבולות, של מחסומים, היכולת להתגבר על הדרה.

מיכל בירן: למשל, זה שיום עבודה מסתיים בשעות הלילה המאוחרות והתחרות היא על מי נשאר יותר שעות כי הוא העובד החרוץ בחברה, זה לא חוק טבע.

מיכל בירן: הדבר היחיד שזה עושה – זה מדיר נשים, כי רבות מהן כן בוחרות, ויעדיפו לוותר על קידום כדי להצליח לבלות עוד זמן בבית עם הילדים שלהן ועם המשפחה שלהן.

מיכל בירן: והדבר הזה לא תורם בהכרח לפריון העבודה והוא לא חוק טבע, ויש דברים שאפשר לשנות.

מיכל בירן: את המכתב לאותו חבר הכנסת טוב סיימתי עם שאלה.

מיכל בירן: הניסוח שלה היה קצת יותר קשה ממה שאני אקריא כאן, אבל בעיקר אמרתי:

מיכל בירן: לצורך הדיון נגיד שאני יכולה לשחק במשחק של הבנים.

מיכל בירן: האם אני מוכנה לשלם את המחיר על מה בעצמי אני אצטרך לוותר?

מיכל בירן: על איזה חלקים בעצמי אני אצטרך – על איזה חלקים אני אצטרך לוותר ולהשתיק?

מיכל בירן: חשוב לזכור שהעובדה שיש נשים בפוליטיקה לא אומרת שהפוליטיקה יותר נשית.

מיכל בירן: אני חושבת שאם אצליח להפוך אותה לכזאת, יהיה יותר טוב כאן לכולנו.

בנימין בן-אליעזר: תודה רבה.

בנימין בן-אליעזר: חברת הכנסת זהבה גלאון.

בנימין בן-אליעזר: אחריה – חברת הכנסת איילת שקד.

זהבה גלאון: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, חברתי חברת הכנסת מיכל רוזין, ראיתי אותך, קלטתי אותך.

זהבה גלאון: אני רוצה להודות לך על היוזמה היום.

זהבה גלאון: אני רוצה להודות לשרה לימור לבנת על המחויבות שלה רבת השנים.

זהבה גלאון: זה לא מובן מאליו, זה לא תמיד קל, מה שנראה לנו כל כך הגיוני, שבאים לכנסת, מייצגים עמדות פמיניסטיות.

זהבה גלאון: אז תודה בהזדמנות הזאת.

זהבה גלאון: ואני רוצה להודות לכל חברותי חברות הכנסת וחברי חברי הכנסת שנותרו באולם לציין את יום האישה הבין-לאומי.

זהבה גלאון: אני מודה שלפני שעליתי לדוכן די התחבטתי על מה לדבר, כי בסך הכול, בואו נאמר, בשלושת העשורים האחרונים נחקקו באמת המון המון חוקים שוויוניים, חוקים מגדריים, ונעשתה כברת דרך מאוד משמעותית ביחס לנשים – להגנה על נשים, לקידומן של נשים, לייצוגן של נשים.

זהבה גלאון: ואחרי שאמרתי את כל זה, אנחנו רואים שנשים עדיין ממשיכות להירצח בשל היותן נשים, מותקפות, מוטרדות, מרוויחות שליש משכר גברים במגזר הציבורי בשל היותן נשים, שקופות, בתחתית שוק התעסוקה, לא מגיעות לתקרת הזכוכית, כמו שאמרה חברת הכנסת בירן, רק בשל היותן נשים.

זהבה גלאון: אומנם הנחתום בדרך כלל אינו מעיד על עיסתו, אבל תרשו לי בהזדמנות הזו לקחת לעצמי את הזכות או את החירות לומר שאני חושבת שבכנסות האחרונות, או בתקופה שהייתי בכנסת, אני חושבת שחוקקתי הכי הרבה חוקים הנוגעים לנשים, שבאים להיטיב עם נשים, בשורה של תחומים: בתחומי רווחה, חברה, תרבות, אלימות.

זהבה גלאון: אני כבר לא – תקצר היריעה מלפרוס את החוקים שנחקקו בכנסת הזו.

זהבה גלאון: וחברת הכנסת מיכאלי, היינו מעטות והצלחנו לקדם כאן שורה של יוזמות והצעות פורצות דרך ביחס למעמדן וכבודן של נשים בחברה הישראלית.

זהבה גלאון: לא מספיק, בוודאי שלא, אבל באמת נעשתה כברת דרך מאוד משמעותית.

זהבה גלאון: את כל הדברים האלה אני אומרת כי כשהתחבטתי על מה לדבר היום כאן על הדוכן חשבתי מה הטעם לדבר שוב על החוקים שנחקקו ואילו חוקים עוד צריכים להיחקק – כולם חוקים חשובים מכל התחומים האפשריים, מכל הדיסציפלינות האפשריות.

זהבה גלאון: יש רק חוק אחד, רק חוק אחד, שנוגע לנשים, והוא חוק פוליטי, ואותו הכנסת אינה רוצה לחוקק.

זהבה גלאון: רק חוק אחד, ואני מדברת על חוק נישואים וגירושים, החוק המסדיר את ענייני הנישואים והגירושים במדינת ישראל, חוק שנחקק בשנת 1953, שקובע שנישואים וגירושים בישראל יהיו בשיפוטם הייחודי של בתי-הדין הרבניים ועל-פי דין תורה ולפי חוקי המשפט העברי.

זהבה גלאון: אני מודה שאני מכבדת את זה.

זהבה גלאון: מי שרוצה להינשא, להתגרש, על-פי הדין הדתי, על-פי האורתודוקסיה השלטת, זה ממש בסדר, אני מכבדת את זה, אבל האם זו החלופה היחידה שהיום כנסת ישראל, ממשלת ישראל המתכוננת – זו החלופה היחידה שכנסת ישראל יכולה להציע היום לציבור במדינת ישראל, ציבור שהוא ברובו חילוני, ציבור שרוצה בחירה בנישואים, חלופות בנישואים, בין אם זה נישואים אזרחיים, בין אם זה נישואים על-פי זרמים אחרים, רפורמיים או קונסרבטיביים?

זהבה גלאון: נישואים שלא יוגבלו, לא מטעמי דת – לאפשר לאנשים ליהנות מזכויות שוות גם במעשה הנישואים, גם בתקופת הנישואים וגם בזמן התרתם?

זהבה גלאון: איך זה יכול להיות שכל השנים האלה אנחנו מחוקקים כאן חוקים ורק את החוק הזה, שהוא חוק פוליטי, שנחקק כתוצאה מלחצים פוליטיים, כדי לרצות ולהשביע את רצונן אז של המפלגות הדתיות בישראל – איך זה יכול להיות שהיום, כשאנחנו מדברים על מדינת ישראל, ויוצאים מאיזו נקודת הנחה, מאיזו נקודת מוצא שמדינת ישראל צריכה להיות מדינה דמוקרטית, מערבית, שמחויבת לעקרונות החופש והמצפון וזכויות האזרח, במדינה כזאת, שהחוקים שלה לא מפלים בין האזרחים שלה, לא בשל הבדל דת, גזע, לאום, אמונה, בעצם מגבילים את חופש הדת והמצפון של האזרחים שלה, מדינה שמתערבת בחיי הפרט של האזרחים שלה?

זהבה גלאון: חברי חברי הכנסת, אנחנו חוקקנו חוקים שוויוניים, דיברנו על עקרונות ועל רוח מגילת העצמאות ואימצנו חלקים מאמנת זכויות האדם הבין-לאומית, ועדיין החוק בישראל, אדוני היושב-ראש, החוק שעוסק בנישואים וגירושים, הוא מבוסס על כפייה דתית, אפליה גזעית, שוביניזם גברי והתערבות גסה ובלתי מוצדקת של המדינה בחיי הפרט ובחופש המצפון.

זהבה גלאון: אנחנו בישראל של 2013, אדוני, איך זה יכול להיות שהדבר הזה נמשך?

זהבה גלאון: איך זה יכול להיות שחוק שנחקק ב-1953, כתוצאה מכך שמשה שרת היה צריך להגיע להסדרים פוליטיים, עדיין במדינת ישראל מאמצים את הדין הדתי כולו, בשלמותו, כחוק של הכנסת הזאת?

זהבה גלאון: ובעצם אנחנו, חברי חברי הכנסת, מכובדי היושב-ראש לשעבר ומכובדי היושב-ראש – המחוקק הפקיע מעצמו את הסמכות להתערב בשיפוט ובמשפט הדתי וגם במעמד האישי וגם בדיני נישואים וגירושים, ובעצם נוצרה כאן איזו מערכת משפט מקבילה, בעצם מנוגדת לכל מה שקשור למעמד האישי מלידה ועד פטירה, נישואים וגירושים.

זהבה גלאון: היום היהודים במדינת ישראל נתונים לשיפוט בבתי-דין רבניים.

זהבה גלאון: שמענו אתמול, היה כנס שארגנו חברי הכנסת ניצן הורוביץ, יעל גרמן ומיכל רוזין – שמענו סיפורים באמת מקוממים על דרך חתחתים שצריכים לעבור זוגות – – –

בנימין בן-אליעזר: תתחילי לסיים.

זהבה גלאון: ממש עוד כמה דקות, אדוני.

בנימין בן-אליעזר: דקות?

זהבה גלאון: אתה יודע, אני בשוונג שלי.

זהבה גלאון: אני מייד אסכם, אדוני.

זהבה גלאון: אני אחתור לסיום.

זהבה גלאון: אוקיי.

זהבה גלאון: אדוני, שמענו אתמול סיפורים מקוממים של אנשים שהופכים אותם למנועי חיתון, אבל אני לא מדברת רק על מנועי חיתון, אני מדברת על אנשים תבוניים, רציונליים, שרוצים מבחירה חופשית להינשא, לא בנישואים אורתודוקסיים, ובעצם מה שנחתם בזמנו במסגרת תן וקח פוליטי עם המפלגות הדתיות ממשיך גם להיות נכון היום.

זהבה גלאון: אני חושבת שיש כאן הזדמנות, אדוני היושב-ראש, לבטל את החוק האנכרוניסטי מלפני 3,000 שנה; חוק שמבוסס על-פי תפיסות החברה שבה הוא נוצר, חוק שרואה באישה רכוש, קניין הגבר.

זהבה גלאון: אבל מדינת ישראל הדמוקרטית, הנאורה, שמחוקקת חוקים שוויוניים מגדריים לזכויות נשים, לקידום נשים, להגנתן של נשים – האם זה ראוי?

בנימין בן-אליעזר: תודה.

זהבה גלאון: אני מסיימת בשאלה, אדוני.

זהבה גלאון: האם זה ראוי שאותה כנסת תאפשר את החוקים האלה?

זהבה גלאון: ואני קוראת לכנסת ישראל לא להסתפק בפשרות, לא בברית זוגיות ולא בברית כזאת או אחרת; חוק נישואים וגירושים מתוקן, ראוי – כך ראוי לכבודה של כנסת ישראל.

זהבה גלאון: תודה רבה.

בנימין בן-אליעזר: חברת הכנסת איילת שקד.

בנימין בן-אליעזר: אחריה – חברת הכנסת יפעת קריב.

איילת שקד: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, בימים שבין פורים לפסח ניתן למצוא דוגמאות רבות לחוזקן וייחודן של נשים בהיסטוריה.

איילת שקד: הראשונה היא אסתר המלכה, שבחוכמתה הרבה השכילה לדעת מתי וכיצד לפעול למען עמה.

איילת שקד: אנו רואים לאורך המגילה את נחישותה של אסתר מחד ואת מתינותה וסבלנותה הגדולה לפעול לכשיגיע הזמן המתאים.

איילת שקד: גאולת פורים נזקפת לזכותה של אסתר.

איילת שקד: אסתר העמידה את חייה הפרטיים בסכנה למען טובת הכלל וגרמה בסופו של דבר לביטול גזירת השמד על היהודים.

איילת שקד: אסתר פעלה ברוח דבריו של מרדכי אך גם עשתה מעבר למבוקש ולמצופה ממנה.

איילת שקד: היא לא סמכה על נסים בלבד, ופעלה הן במישור הרוחני והן במישור המעשי להצלת העם.

איילת שקד: היא ביקשה ממרדכי לאחד את העם: "לך כנוס את היהודים וצומו עלי שלושת ימים", מתוך הבנת כוחה של התפילה, אך מאידך פעלה גם במישור האקטיבי וסיכנה את חייה על מנת לבטל את גזירת המן, כיוון שהשכילה להבין שאין סומכין על הנס.

איילת שקד: הדוגמה השנייה היא סיפור המיילדות העבריות, אשר סירבו פקודה ולא ביצעו את הוראתו של פרעה להמית את כל התינוקות הזכרים, ובכך הצילו את חייהם.

איילת שקד: נשים אלו הן דוגמה לנשים שלקחו יוזמה והחליטו לפעול ולסכן את נפשן למען מטרה עליונה.

איילת שקד: כך גם מרים, אחות משה, הדואגת לאחיה שיימצא ביאור, ודואגת לשדל את בת פרעה למצוא לו מינקת מן העבריות.

איילת שקד: בזכותה, אפשר לומר, קם מנהיג העם היהודי הגדול בהיסטוריה.

איילת שקד: 27 נשים נבחרו כאן לכנסת התשע-עשרה, וזה מספר שיא.

איילת שקד: כל חיי הבוגרים עבדתי בסביבה גברית – בצבא זה ברור; בפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל-אביב היינו כ-10% נשים; בחברת ההיי-טק שבה עבדתי היו כ-10% נשים; ובמפלגה שלי סוף-סוף יש 25%, וכאן בכנסת 22%, אז מצבי רק השתפר.

איילת שקד: למרות שאני מאוד חלוקה על האגף הנשי הזה בכנסת בתחומים המדיניים והכלכליים, אני בטוחה שבתחומים החברתיים וגם בתחום המגדרי אנחנו נעבוד ביחד.

איילת שקד: זו לא האג'נדה שאני באופן אישי בחרתי להוביל, אבל אני כאישה – ולימור, השרה לבנת, דיברה אתי על זה לא מזמן – אני כאישה רואה את עצמי כחלק מהצוות שלכן, ואני אשמח לפעול תחת מרותה וניהולה של מרב, וביחד אני חושבת שאנחנו יכולות לעשות המון לטובת נשות ישראל.

איילת שקד: וגם אני חושבת שהצד של האחדות יכול להוות דוגמה ומופת, כי כבר עכשיו, אני חושבת שכיף לנו ביחד.

איילת שקד: זהו, תודה.

בנימין בן-אליעזר: תודה רבה לך.

בנימין בן-אליעזר: חברת הכנסת יפעת קריב, ואחריה – חבר הכנסת נחמן שי.

יפעת קריב: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, חברות הכנסת, אנחנו מציינים היום את יום האישה בכנסת ישראל.

יפעת קריב: נאמרו מעל דוכן זה דברים חשובים וראויים, ואני מצטרפת אל הדברים הללו.

יפעת קריב: אני פמיניסטית.

יפעת קריב: אני רוצה לספר לכם משהו: אני כבר לא מפחדת לומר את זה.

יפעת קריב: איזה כיף, אני אומר שוב: אני פמיניסטית.

יפעת קריב: אני מאמינה בנשים, אני מאמינה בכוחן לזהות צורך להושיט יד, לחולל שינוי.

יפעת קריב: אני מאמינה בכוחן של נשים להוביל.

יפעת קריב: בדברי היום אני אתמקד אך ורק בדבר אחד, והדבר הוא – למעשה אני הולכת לדבר על הבחירות.

יפעת קריב: זוהי שנת בחירות.

יפעת קריב: לכנסת התשע-עשרה התמודדו עשרות נשים ונבחרו 27 חברות כנסת, וזאת התחלה של מהפכה.

יפעת קריב: רק התחלה, זה עדיין מעט מדי.

יפעת קריב: זוהי שנת בחירות, ואני קוראת לכן, נשים, להגיע למוקדי כוח ולמוקדי השפעה.

יפעת קריב: אני קוראת לכן מעל דוכן זה, כאן והיום, לעשות שינויים משמעותיים בזירה המוניציפלית.

יפעת קריב: זוהי זירה שמשפיעה על נשים, על ילדינו, על משפחות; זוהי זירה שמשפיעה על חיי היום-יום שלנו.

יפעת קריב: די להיות בוועד כיתה, די להיות בוועד שכונה ובוועד בניין.

יפעת קריב: זה חשוב, אבל צריך יותר מזה.

יפעת קריב: אני קוראת לכן היום מעל במה זו לרוץ ולהתמודד ולהיות חברות מועצת עיר; לא לפחד להאמין שאנחנו מסוגלות ואנחנו יכולות לשנות.

יפעת קריב: זוהי זירה קשה, זירה שנויה במחלוקת, ואני קוראת לכן לא לפחד לשנות אותה.

יפעת קריב: אני מסתכלת עלייך, יעל גרמן, ואני אומרת: אמן – ויהיו עוד נשים כמוך בשלטון המקומי.

יפעת קריב: אני מאמינה שזה אפשרי.

יפעת קריב: את בהחלט מודל, מודל אמיתי.

יפעת קריב: דיברנו כאן היום ומדברים על תקרת הזכוכית.

יפעת קריב: פגשתי נשים רבות שניפצו אותה.

יפעת קריב: אבל מסתבר שמעל תקרת הזכוכית ישנה תקרת פלדה.

יפעת קריב: אני מחזקת את דברייך, מיכל.

יפעת קריב: זאת תקרה מאוד משמעותית, ואת התקרה הזאת אפשר לנפץ רק יחד, כולנו יחד.

יפעת קריב: אני קוראת לכן כאן היום לנפץ את תקרת הפלדה של השלטון המקומי.

יפעת קריב: אמרתי בנאום הבכורה שלי, ואני אומר שוב ושוב ושוב, עד שזה ישתנה: ייצוגן של נשים בתפקידים בכירים בשלטון המקומי נמוך, נמוך מדי.

יפעת קריב: בשליש מהרשויות המקומיות במדינת ישראל בכלל לא מכהנות נשים.

יפעת קריב: רק חמש נשים הן ראשות ערים מתוך 256 רשויות.

יפעת קריב: רק 300 נשים מכהנות כחברות מועצת עיר מתוך 3,000 חברים.

יפעת קריב: זה מספר נמוך ביותר לזירה הזאת.

יפעת קריב: זוהי שנת בחירות.

יפעת קריב: התחלנו מהפכה נשית וחברתית בכנסת.

יפעת קריב: בכל הארץ רצים כיום קורסים של מנהיגות נשים.

יפעת קריב: יצא לי להרצות בחלק מהקורסים האלה ופגשתי נשים איכותיות, מדהימות, מוכשרות, דעתניות, נשים שמתאימות להיות חברות מועצת עיר, מתאימות להיות סגניות ומתאימות להיות ראשות ערים.

יפעת קריב: חברותי, נשים חזקות, נשים מובילות, נשים שאכפת להן, נשים שמאמינות שאפשר לשנות, אני קוראת לכן כאן והיום לנפץ את תקרת הפלדה של השלטון המקומי.

יפעת קריב: אני קוראת לכן לרוץ להיות חברות מועצת עיר ולהתמודד לתפקיד ראשות עיר.

יפעת קריב: בואו נשנה.

יפעת קריב: תודה.

בנימין בן-אליעזר: תודה רבה.

בנימין בן-אליעזר: חבר הכנסת נחמן שי, ואחריו – חברת הכנסת סתיו שפיר.

נחמן שי: אדוני היושב-ראש, חברותי חברות הכנסת, חברי חברי הכנסת, אני חושב שהיום הזה הוא יום חשוב, וחבל שהוא רק אחד, כי צריכים להיות רבים כמוהו.

נחמן שי: המאבק בחברה הישראלית כדי להביא לשוויון בין נשים לגברים נוחל כל פעם ניצחון חדש, וכל הלוחמות הוותיקות שעוסקות בכך נמצאות בבית הזה, ויש גם דורות חדשים של לוחמות לכך – מבחין בכך.

נחמן שי: יש גם לוחמים בקרב הזה, ואני מקווה שאיש לא שוכח אותם.

נחמן שי: גם גברים שותפים לשוויון, וזאת לא צריכה להיות בשום פנים ואופן רק שאלה נשית, זה צריך להיות חלק בלתי נפרד מהמאבק לעיצוב דמותה של החברה במדינת ישראל.

נחמן שי: 27 חברות כנסת בבית הזה – זאת התקדמות.

נחמן שי: מפלגות שנשים עומדות בראשן או מובילות אותן – זה כבר לא חריג בנוף הישראלי, זה כבר חלק שמפסיקים אפילו להביע תמיהה על כך או להתפעל מכך, כי זה פשוט דבר טבעי.

נחמן שי: אם אישה מגיעה למרום הסולם הפוליטי זה מפני שהיא וחברותיה וחבריה עבדו קשה והגיעו יחד אתה לשם, וצריך לברך על כך וצריך לראות בכך חלק מהשינוי הגדול שהתחולל בחברה הישראלית.

נחמן שי: שני דברים הייתי רוצה שיתרחשו בסופו של דבר: אחד הוא השינוי התודעתי בחיים שלנו בארץ וההבנה שנשים וגברים ראויים לאותו יחס, לאותו מקום, והקידום שלהם הוא בהתאם ליכולות שלהם ושלהן.

נחמן שי: זה צריך להיות הקריטריון, שום דבר מעבר לכך.

נחמן שי: כשאני רואה שהנכדות שלי משחקות באותה שמחה במכוניות או במוסך שהבאתי להן יחד עם הברביות שלהן, אני מבין שהן כבר בדרך.

נחמן שי: הן לא צריכות להבדיל.

נחמן שי: אין צעצועים לנכדים ואין צעצועים לנכדות; יש צעצועים לילדים שרוצים לשחק, וזה כבר לא משנה במה.

נחמן שי: זאת לא דוגמה מעצבת, אבל זה כך מתחיל בבית ומתפתח לכל מסגרת.

נחמן שי: כשזה מתחיל בגיל צעיר יש סיכוי טוב שזה יימשך אחר כך.

נחמן שי: הדבר השני שאנחנו צריכים לעשות, אדוני היושב-ראש – אני גם אומר את זה בנוכחותו של יושב-ראש הכנסת השמונה-עשרה ראובן ריבלין – זה פעולות שהבית הזה צריך ויכול לעשות.

נחמן שי: אני לקחתי דוח שהוגש בשנה שעברה – לא ראיתי שיש דוח כזה השנה – לוועדה לקידום מעמד האישה.

נחמן שי: הדוח הזה סקר שורה של חוקים שנעשו: חוק שוויון זכויות האישה, שניים מסעיפיו, חוק החברות הממשלתיות, חוק החברות וכן הלאה; הוא בחן איך עלה ייצוג הנשים באותם גופים.

נחמן שי: הוא עלה, הוא עלה.

נחמן שי: הוא עלה, אבל הוא לא עלה מספיק.

נחמן שי: הגידול הכי גדול היה בייצוג נשים בדירקטוריונים של החברות הממשלתיות, כי זה גם בידי הממשלה לעשות.

נחמן שי: הוא עלה מ-7% בשנת 1993 עד ל-44% בשנת 2010.

נחמן שי: זה כמעט שוויון כבר, כמעט שוויון.

נחמן שי: אגב, אין סיבה שזה לא יהיה 60%.

נחמן שי: משלב מסוים זה מפסיק להיות שאלה של לדחוף, אלא פשוט מי שמוכשר וצריך להיות יהיה שם.

נחמן שי: נקודה.

לימור לבנת: בגלל החוק.

נחמן שי: בגלל החוק, אוקיי.

נחמן שי: אז עכשיו אני רוצה לציין את המסקנה, ואני מייד אסיים את דברי.

נחמן שי: מה אומר אותו מחקר שהכין המרכז שלנו?

נחמן שי: הוא אומר כך: "במקרים שבהם ההוראות בנוגע לייצוג הולם לנשים נוסחו בצורה עמומה" – זה לדברייך – "בלי לקבוע כללים מפורשים וללא מנגנוני אכיפה מסודרים, השפעתו על שיעור הייצוג של הנשים הייתה פחותה".

נחמן שי: במקום שיש עמימות, אז יש ברדק.

נחמן שי: אבל בהוראות הנוגעות לייצוג הולם לנשים בגופים ציבוריים ובדירקטוריונים של החברות הציבוריות, כאשר יש כלל ברור ונקבע מנגנון סדור ליישומו, אז הדברים האלה מנצחים.

נחמן שי: זאת אומרת שלא צריך להשאיר את זה תלוי באוויר ולצפות לאותו שינוי שדיברתי עליו.

נחמן שי: זה רק בפריפריה.

נחמן שי: בסופו של דבר, תפקידה של הכנסת ותפקידנו שלנו הוא לדאוג שיחוקקו החוקים הנכונים ויישמו אותם.

נחמן שי: זאת הדרך בסופו של דבר ללכת בה.

נחמן שי: אני מקווה שאם כך נעשה, באמת נזכה לראות את המהלכים האלה הולכים ומתגשמים ואת השוויון בסופו של דבר מושג.

נחמן שי: תודה רבה לכם.

בנימין בן-אליעזר: אני מודה לך.

בנימין בן-אליעזר: חברת הכנסת סתיו שפיר, ואחריה – חברת הכנסת פנינה שאטו.

סתיו שפיר: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אתמול כשיצאתי מהמליאה פגשתי במסדרון את שירה כהן.

סתיו שפיר: אתם בטח מכירים את שירה מקריית-מלאכי שכבר 12 שנה עובדת ממש כאן, במזנון.

סתיו שפיר: חברת הקבלן שבה שירה מועסקת מתחלפת בתדירות מאוד גבוהה, ובזמן שאנחנו יוצאים לפגרה, את שירה ואת חבריה וחברותיה לעבודה מפטרים ומחזירים רק אחר כך.

סתיו שפיר: ארבעה חודשים וחצי בלי משכורת בכל שנה.

סתיו שפיר: לפני שלוש שנים שירה גילתה שהיא יכולה להיאבק על הזכויות שלה.

סתיו שפיר: היא החתימה את חבריה העובדים והעובדות ואיגדה אותם.

סתיו שפיר: היא פוטרה מעבודתה כאן במזנון בגלל שיצאה למאבק הזה והוחזרה רק לאחר שהדבר הגיע לבית-המשפט.

סתיו שפיר: שירה ממשיכה היום להיאבק.

סתיו שפיר: בגלל זה היא מסתובבת כאן במסדרונות ומנסה לגייס את התמיכה שלנו, חברי וחברות הכנסת.

סתיו שפיר: היא דורשת שישלמו לה פיצויים.

סתיו שפיר: היא רוצה להפסיק את ההרגל הזה שבו הקבלן מתחלף כל הזמן ועם כל מכרז חדש מתחלפים גם תנאי ההעסקה.

סתיו שפיר: היא דורשת שכנסת ישראל, המוסד המכובד הזה, שאמור להוביל ולהנהיג, יעסיק אותה ואת חבריה בתנאים הוגנים, כמו התנאים שאנחנו זוכים להם.

סתיו שפיר: למה אני מספרת לכם את זה?

סתיו שפיר: רק כי זה יום האישה ושירה היא במקרה לא רק עובדת אלא גם אישה?

סתיו שפיר: לא.

סתיו שפיר: כמעט כולנו בחברה הישראלית ובכלל יודעים מה זה ליפול קורבן לאפליה.

סתיו שפיר: העניים שבינינו יודעים איך זה מרגיש כשהם רוצים לאפשר לילדים שלהם את החינוך הכי טוב אבל הם מודרים ממנו – מהחוגים, מהשיעורים הפרטיים, מהמסע לפולין, כי הם לא יכולים לשלם על כך.

סתיו שפיר: ערבים בישראל יודעים מהי אפליה כשהם לא מצליחים להתקבל לעבודה כמורים בבתי-ספר ברעננה, בהרצלייה.

סתיו שפיר: אתיופיות יודעות מהי אפליה כשהן מגלות שהמדינה שלהן, זאת שקיבלה אותן לפה בזרועות כאילו פתוחות, דוחפת להן זריקות שמצמצמות את שיעורי הילודה שלהן.

סתיו שפיר: כמעט כולנו, נשים וגברים, יודעים מה זו אפליה.

סתיו שפיר: אם זה לא אנחנו, זה האחים שלנו.

סתיו שפיר: אם זה לא הם, זה מישהו בעבודה.

סתיו שפיר: ואנחנו, הנשים, השחורים, ההומואים, רגילים להיאבק למען ייצוג הוגן באקדמיה, בצבא, בדירקטוריונים, בממשלה; לפרוץ עוד ועוד תקרות זכוכית.

סתיו שפיר: אבל בעוד אנחנו מביטים ומביטות למעלה, אל התקרות הרבות מספור האלה, חשוב מאוד שנמשיך להתהלך גם כאן על הקרקע.

סתיו שפיר: כי בעוד אנחנו מצליחות להתקדם ולהגיע לתפקידים מדהימים בכנסת ובממשלה, אנחנו לא יכולות לאפשר שלידנו נשים אחרות, וגם גברים אחרים, ימשיכו להיות מופלים לרעה.

סתיו שפיר: אם כאן, בבית הזה, נשים וגברים – אך בעיקר נשים, כי רוב עובדי הקבלן הם בעצם עובדות – יועסקו בתנאים לא הוגנים, אז גם אם תהיה פה שרת אוצר או ראשת ממשלה, המשימה שלנו ממש לא הושלמה.

סתיו שפיר: כמעט 70% מהעובדים הסוציאליים שהתקבלו לעבודה בשנים האחרונות הם עובדי קבלן; ו-90% מהעובדים האלו הם נשים.

סתיו שפיר: רוב השירותים שמספק משרד הרווחה, 86%, כבר הופרטו, ובתוך חברות הקבלן שמעסיקות את העובדים, רוב המועסקים הן מועסקות.

סתיו שפיר: והמועסקות האלה מקבלות שכר נמוך מהשכר של המועסקים.

סתיו שפיר: דווקא במקצועות החשובים ביותר, דווקא אלה שעובדים יום-יום עם הקשישים – עובדות, ליתר דיוק, עם הקשישים – ומי שמטפלות בילדים ובילדות שלנו, פסיכולוגיות, אחיות, המטפלות הסיעודיות, המדריכות החברתיות, הן רובן נשים.

סתיו שפיר: 87.8%, ליתר דיוק.

סתיו שפיר: אז רבותי, או גבירותי, סלחו לי שאני קצת מצמצמת את חגיגות יום האישה.

סתיו שפיר: בטח הרבה מכן זכו לברכות שונות היום: כל הכבוד שהתקדמתן ככה, שהגעתן כל כך גבוה.

סתיו שפיר: אבל ההתקדמות שלנו, נשות המשכן הזה, לא שווה שום דבר אם היא חד-פעמית.

סתיו שפיר: את פריצת הדרך אנחנו חייבות לעשות.

סתיו שפיר: אנחנו חייבות את זה לעצמנו, ואנחנו חייבות את זה לחברה הישראלית.

סתיו שפיר: אבל כל עוד שירה כהן מהמזנון, ממש כאן בכנסת, זו שתגיש לנו את המרק מחר בבוקר או בצהריים, כל עוד היא לא תזכה לתנאים שאנחנו השגנו לעצמנו, כל עוד היא וחברותיה יופלו לרעה כאן בביתנו, המהפכה שלנו לא הושלמה, לא עשינו שום דבר.

סתיו שפיר: זו המשימה שלנו.

בנימין בן-אליעזר: תודה רבה.

בנימין בן-אליעזר: פנינה שאטו.

בנימין בן-אליעזר: וסוגרת את הדיון בכמה שורות חברת הכנסת יעל גרמן.

פנינה תמנו: אדוני יושב-ראש הכנסת, פנינה תמנו-שטה; אתה תתרגל.

פנינה תמנו: חברי כנסת נכבדים, אני רוצה לפתוח ולספר סיפור אישי על אישה שעבדה לפני כמה שנים בניקיון באחד מהמשרדים במרכז הארץ.

פנינה תמנו: ביום אחד רגיל, כשהייתה בהפסקה קלה במשרד, היא נכנסה למטבח במטרה לשתות מים מבקבוק "מי עדן" שהיה מונח על השיש.

פנינה תמנו: אחראית המשמרת במשרד ראתה אותה וביקשה ממנה שתשתה מהברז, כי בקבוקי "מי עדן" נועדו לעובדים ולא למנקים, לדבריה.

פנינה תמנו: אך הפלא ופלא, היא הייתה עובדת הניקיון היחידה במשרד, האישה המנקה היחידה במשרד.

פנינה תמנו: האישה הזאת היא מזל, אימא שלי, שבאותו היום הייתה הפעם הראשונה שראיתי את עיניה כבויות עד מאוד.

פנינה תמנו: על כן אני רוצה ביום זה לציון יום האישה הבין-לאומי בכנסת להפנות את אור הזרקור אל אותן נשים שעובדות עבודת כפיים, אל אותן נשים שעובדות שעות ארוכות מדי יום ביומו, מסורות, נאמנות וחרוצות, ועדיין משתייכות למעמד החלש המוגדר מתחת לקו העוני.

פנינה תמנו: אתן גיבורות בעיני, כי אתן רצות אחרי הזמן והעולם המודרני, משלבות בחן רב טיפול בילדים ותעסוקה, ופעמים רבות תקווה ואכזבה – כשאתן פותחות את תלוש המשכורת בסוף החודש ומבינות שלפני שהוא התחיל, הכסף כבר נגמר.

פנינה תמנו: אתן הנשים שמזכירות לי שהמאבק על מעמד האישה, על שוויון מגדרי, עוד רחוק מלהסתיים.

פנינה תמנו: נכון, אנחנו חיות במציאות שאנחנו יכולות לבחור במה ואיך ומתי לעבוד.

פנינה תמנו: אבל העובדה היא שאלפים מכן שקופות, וכך גם הזכויות שלכן בעבודה, שהפכו להיות בגדר המלצה – מוכיחים לנו היטב שאתן הופרטתן, נשים יקרות.

פנינה תמנו: ובכל זאת, ולמרות זאת, אתן גיבורות, כי בכל בוקר אתן ממשיכות לקום ולצאת לעבודה ולא ללשכת הרווחה.

פנינה תמנו: ודווקא אתן לא יצאתן למחות, כי לצערי אין לכן את הפריבילגיה.

פנינה תמנו: כי כל שעה שאתן משתכרות בה שקלים בודדים, עבורכן היא אוכל לילדים.

פנינה תמנו: אז ברשותך, ולמענכן – והאמת היא, בעיקר בשביל כולנו – אני בוחרת להזכיר אתכן ואת העבודה הרבה שיש לעשות לקידום מעמדכן בחברה, לקידום האישה.

פנינה תמנו: תודה.

בנימין בן-אליעזר: תודה רבה לך.

בנימין בן-אליעזר: חברת הכנסת יעל גרמן.

יעל גרמן: כבוד היושב-ראש, חברות כנסת וחברי כנסת נכבדים, בגיל 18, כשאני סיימתי את התיכון, אמי קראה לי לשיחה, יחד עם אחותי, הושיבה אותי ואמרה לי: יעלי, יש לך חבר.

יעל גרמן: אתם כנראה תתחתנו בקרוב, תינשאו, ולכן אני ממליצה שתמצאי מקצוע שיביא לך תועלת; שתוכלי כל יום בשעה 12:30 – אז סיימו את הלימודים ב-12:30 – לקחת הילדים אל הבית, ושגם תוכלי להכין ארוחה לבעלך.

יעל גרמן: והיא שלחה אותי ללמוד להיות מורה.

יעל גרמן: כל כך רציתי להיות עורכת-דין.

יעל גרמן: כל כך רציתי ללכת ללמוד עריכת-דין.

יעל גרמן: אבל הייתי מאוד ממושמעת והלכתי לסמינר.

יעל גרמן: ובכל זאת הגעתי לכאן.

יעל גרמן: ובכל זאת הייתי 14 שנים ראש עיר.

יעל גרמן: ובכל זאת זכיתי לנהל בית-ספר למבוגרים, תהיל"ה – תוכנית השכלה ייחודית ללומד המבוגר.

יעל גרמן: אני רוצה פשוט למסור מסר אופטימי לכל הנשים.

יעל גרמן: אם רק תעזנה – אם אתן תעזנה להתלונן על הטרדה מינית; אם תעזנה להתלונן על מי שמתחיל רק לאיים עליכן, לא על מי שמרים יד; אם תעזנה לבוא לבוס ולבקש העלאה במשכורת; אם תעזנה להגיש מועמדות לכל התפקידים הבכירים שיש במקום שבו אתן עובדות; אם תעזנה ללכת לראשות העיר, למועצת העיר, או לכאן, לכנסת – אתן, יש לכן סיכוי להצליח.

יעל גרמן: מי שמעז יכול להצליח.

יעל גרמן: ואתן, כל הנשים, יכולות לעשות זאת.

יעל גרמן: אז לקראת יום האישה אני רוצה לאחל לכולן שתצלחנה בכל מה שאתן רק רוצות.

בנימין בן-אליעזר: אמן.

בנימין בן-אליעזר: תסגור את הדיון סגנית השר גילה גמליאל.

נסים זאב: אדוני היושב-ראש, יש לי רק שאלה – – – אם אפשר לשאול ברשותך לשאול שאלה קצרה.

בנימין בן-אליעזר: מה?

נסים זאב: יש לי שאלה קצרה לסגנית השר.

בנימין בן-אליעזר: לא עכשיו, אחרי זה תשאל אותה.

בנימין בן-אליעזר: כבר ארבע שעות לא זזתי מפה.

בנימין בן-אליעזר: קצת תרחמו עלי.

בנימין בן-אליעזר: ארבע שעות, מה זה.

נסים זאב: אם אני אשאל אחר כך – – –

בנימין בן-אליעזר: תן לי לרדת.

בנימין בן-אליעזר: ארבע שעות.

נסים זאב: זו לא שאלה אישית, זו שאלה – – –

בנימין בן-אליעזר: מדברים.

נסים זאב: גילה – – – יום האישה.

גילה גמליאל: אדוני היושב-ראש, אדוני היושב-ראש ריבלין, השרה, חברות הכנסת וחברי הכנסת, כשמציינים את יום האישה הבין-לאומי, מטרת ציון יום האישה היא בעצם להראות את כברת הדרך שעברנו, ובדרך כלל בנימה אופטימית.

גילה גמליאל: אז אני תמיד משתדלת גם להציג את חצי הכוס המלאה, ובל נשכח שצריך למלא אותה עד תום.

גילה גמליאל: אז בחרתי ראשית להציג את הנתונים נכון להיום לגבי נשים בעמדות בכירות.

גילה גמליאל: בכנסת אנחנו רק 22.5%.

גילה גמליאל: אז אנחנו מדברים על הכנסת עם מספר הנשים הגדול ביותר שהיה אי-פעם, וכשאני רואה את קצב גידול מספר חברות הכנסת מדי קדנציה, זה אומר שאם זה יימשך בקצב הזה, אולי רק בעוד 11 שנה אנחנו נמצא את עצמנו בשוויון.

גילה גמליאל: ועל כן אני טוענת שלנו אין זמן לזה, והשוויון צריך להיעשות כאן ועכשיו.

גילה גמליאל: וכשאני רואה עדיין בבית הזה, עדיין, מפלגות ללא ייצוג נשים, ועדיין ייצוג זעום לנשים – ואני מאוד מברכת את המפלגה לימיני, שכאן אני רואה נשים רבות, והלוואי שזה יהיה ממש המדד לכל המפלגות בבית הזה; כשאני רואה שרק שרה אחת יושבת אתנו כאן, אני מקווה שכל מי שכרגע נושאים ונותנים במשא-ומתן יראו לנכון לצרף כמה שיותר נשים על מנת שתהיינה ליד שולחן הממשלה.

גילה גמליאל: בממשלה היוצאת היו בסך הכול 10%.

גילה גמליאל: בקרב המנכ"לים של משרדי הממשלה מדובר ב-14.8% בלבד.

גילה גמליאל: בקרב שופטי בית-המשפט העליון – 26.7%, ואנחנו יודעות שמבחינת עורכות-הדין – מספר הנשים גדול יותר; ומבחינת השופטות – יש אחוז גבוה.

ראובן ריבלין: – – –

גילה גמליאל: עדיין הולך ומשתפר; תלוי בקצב.

גילה גמליאל: אנחנו רוצות כמה שיותר מהר לראות את השוויון המיוחל.

גילה גמליאל: כשאני רואה אותך כאן, חברתי יעל גרמן, חברת הכנסת יעל גרמן, אז נכון להיום מספר ראשות הרשויות אף הצטמצם ונעשה חמש נשים בלבד – 2% בכל הארץ, 2% בלבד של נשים שהן ראשות רשויות, מתוך יותר מ-250 רשויות.

גילה גמליאל: בקרב חברי וחברות המועצות – 12% בלבד.

גילה גמליאל: ישנה כאן יפעת, ואת גם כן גרעת לנו כרגע מהאחוז.

גילה גמליאל: אז כולי תקווה שבאמת לקראת הבחירות המוניציפליות הקרובות האחוז הזה יגבר וישתפר.

גילה גמליאל: אנחנו לפחות דאגנו להעביר מימון לכך, על מנת לקדם כמה שיותר נשים – שתשתלבנה בכל מיני קורסים להעצמת נשים, וכולי תקווה שזה גם יסייע וישפיע.

גילה גמליאל: בקרב דירקטורים בחברות הממשלתיות – כאן זה בזכות חוק של הכנסת וגיבוי של החלטות ממשלה – נכון להיום מדובר על 41%.

גילה גמליאל: בקרב יו"רי דירקטוריונים בחברות הממשלתיות עדיין האחוז נמוך – מדובר ב-19% בלבד.

גילה גמליאל: בקרב דח"צים בחברות ציבוריות – ואת זה אני זוקפת גם כן לעצם החוק שקידמתי ועבר בכנסת האחרונה – זה עלה ל-34%.

גילה גמליאל: זה עדיין נמוך בעיני, אבל זה בהחלט הרבה יותר טוב ממה שהיה.

גילה גמליאל: בקרב דירקטורים, לא דח"צים, מדובר ב-18.7% בלבד בחברות ציבוריות.

גילה גמליאל: בקרב יו"רי דירקטוריונים בחברות ציבוריות – 4.5% בלבד.

גילה גמליאל: נשים בעמדות ניהול במגזר הפרטי – 39%.

גילה גמליאל: כלומר, כשאנחנו בוחנות את כל העניין של תפקידי המפתח וכל העמדות הבכירות גם במגזר הציבורי, לצערנו אנחנו רואות שהמצב עדיין רחוק מלהיות אופטימלי.

גילה גמליאל: על כן, יש עבודה רבה שעלינו לעשות.

גילה גמליאל: בשירות המדינה עובדות 64% נשים.

גילה גמליאל: על פניו זה נשמע מאוד טוב, אבל כשנבדוק כמה נשים נמצאות בדרגות העליונות נראה כי בחוזה בכירים – 33%, וגם זה עדיין רחוק מלהיות מושלם.

גילה גמליאל: כשאני בודקת את הנתונים של השכר והתעסוקה, פערי השכר בין נשים לגברים במדינת ישראל עדיין מאוד מאוד גבוהים.

גילה גמליאל: הכנסה חודשית ברוטו של גבר שכיר היא 9,720 שקלים, ואילו של אישה שכירה – 6,386 שקלים.

גילה גמליאל: הפער בשכר לשעת עבודה: גבר משתכר 51.4 שקלים בממוצע, ואישה משתכרת 43 שקלים בלבד.

גילה גמליאל: בקרב עובדי קבלן המועסקים בתנאי עבודה נחותים הנשים מהוות רוב – 56%.

גילה גמליאל: כשאנחנו רואות ורואים את הנתונים האלה, אנחנו צריכות וצריכים להבין דבר אחד ברור: כשיש אפליה כנגד נשים, זו לא בעיה של נשים; זו בעיה חברתית ממדרגה ראשונה.

גילה גמליאל: כפי שכאן אני רואה – ואני שמחה לראות חלק מחברי חברי הכנסת.

גילה גמליאל: הייתי מצפה לראות כאן את כל חברי הכנסת.

גילה גמליאל: הייתי מצפה לראות את כל חברי השרים מהממשלה, והייתי רוצה לראות כאן ייצוג בהחלט מלא של כולם, כפי שראינו ביום ההשבעה, כי ציון יום האישה הבין-לאומי זה ציון דרך עבור נשים ועבור החברה כולה ואיך בכלל אנחנו יכולים להצטייר כחברה.

גילה גמליאל: אם אנחנו מדברים על סיפור בריאת העולם, שם נאמר "ויברא ה' את האדם בצלמו בצלם ה' ברא אֹתו זכר ונקבה ברא אֹתם"; כולנו במעמד העליון, וכולנו במעמד שוויוני, וככזה גם צריך לשמר את השותפות הזאת ואת ההישגיות הזאת בכל התחומים.

גילה גמליאל: כשאני מסתכלת היום – נכון, כפי שאמרתי, זה יום האישה הבין-לאומי.

גילה גמליאל: צריך להסתכל על הדרך שעברנו.

גילה גמליאל: אין ספק, כפי שאנחנו גם רואות, שהמצב הולך ומשתפר.

גילה גמליאל: לדעתי, לנו יש משימה אחת, שהיא משימה ברורה, וזה להאיץ את הקצב.

גילה גמליאל: כלומר, זה שאומרים לנו שהמגמה היא מגמה חיובית – זה לא מספק.

גילה גמליאל: זה שמדובר במגמה חיובית – זה מצריך כל אחת ואחד מאתנו להבין שזה עדיין רחוק מלהיות מושלם, ועל כן יש לנו עבודה מאוד מאוד רבה.

גילה גמליאל: נאמרו כאן הרבה – רוב חברותי דיברו, וגם חלק מחברי הכנסת, והדברים נאמרו בצורה מאוד נכונה ומאוד חשובה: גם השילוב של הורות וקריירה, גם מתן הדגשים לגבי חתכים של נשים באוכלוסייה.

גילה גמליאל: ישנה כאן חברתי פנינה.

גילה גמליאל: בשנה שעברה, על מנת להראות שהנשים מהאוכלוסייה האתיופית הן נשים מצוינות, מבריקות ואיכותיות, יזמנו ביחד, אני ופנינה, מפגש של כל הנשים האתיופיות פורצות הדרך, וזה היה פשוט מחמם את הלב.

גילה גמליאל: פשוט לא היה לנו מקום עוד באולם להוסיף נשים, בכל המקצועות ובכל הרבדים, וזה היה ממש ממש מרגש לראות את זה.

גילה גמליאל: ולראות אותך כאן היום זה אף יותר מרגש.

גילה גמליאל: ולחשוב שבאמת – מתי נגיע למצב שלא נצטרך לומר "חברת הכנסת האתיופית הראשונה", ומתי לא נצטרך לומר "השרה האתיופית הראשונה".

גילה גמליאל: וגם כן בפן החרדי, לראות היום יותר ויותר נשים לוקחות חלק ניכר גם בלימודים במוסדות להשכלה גבוהה.

גילה גמליאל: הרבה מהן היום מתכנתות בהיי-טק, משתכרות למחייתן בצורה מצוינת, משלבות גם את ההורות ואת הקריירה.

גילה גמליאל: אלה דברים שלטעמי – אנחנו, כפי שנאמר כאן על-ידי חברותי, נפרוץ דרך.

גילה גמליאל: אני רוצה לברך על היוזמה כאן בכנסת, ואני שמחה גם לקחת בה חלק כיושבת-ראש שותפה לחברתי חברת הכנסת מרב מיכאלי, שיזמה את שדולת חברות הכנסת, ואני מאמינה שבשדולה הזאת נבין דבר אחד: שבעניין נשים אין מפלגות, אין פוליטיקה, אין קואליציה ואין אופוזיציה.

בנימין בן-אליעזר: תודה.

גילה גמליאל: אז ביחד כולנו נדאג לכך, לקדם חקיקה – שגם המפלגות, גם הדתיות, גם החרדיות, גם הערביות וגם המפלגות הציוניות בבית הזה תדאגנה להוביל מהפך שבו תהיינה נשים באופן שוויוני גם במפלגות, בצורת ריצ'רץ', כך שאם היושבת-ראש היא אישה, שאר חברי הכנסת הם בריצ'רץ' – חבר כנסת, חברת כנסת.

גילה גמליאל: זוהי היוזמה, זה מה שצריך לקדם, ואני מקווה שזה החזון של כולנו, שגם נגשים אותו.

גילה גמליאל: תודה רבה.

נסים זאב: שאלה – – –

בנימין בן-אליעזר: אני מסכים לריצ'רץ'.

גילה גמליאל: הוא רוצה לשאול שאלה.

גילה גמליאל: אתה רוצה שאני אענה לו?

בנימין בן-אליעזר: כן, בבקשה.

נסים זאב: – – –

בנימין בן-אליעזר: אני אשאיר אותך בלי שאלה?

נסים זאב: אדוני היושב-ראש, קודם כול, אני מודה לך.

נסים זאב: אני מופתע לטובה מכך שאדוני עבר על מידותיו ונתן לי בכל זאת אפשרות לדבר.

ראובן ריבלין: – – –

נסים זאב: קודם כול, פשוט הוטעיתי.

נסים זאב: אמרו לי: יום האישה – שרק נשים מדברות היום, והגברים מקופחים.

נסים זאב: אבל אני הופתעתי לראות שיותר גברים דיברו מאשר נשים.

נסים זאב: אדוני היושב-ראש, השאלה שלי – אני כל פעם שואל אותה: מדוע לא "יום האישה העברייה והבין-לאומית"?

נסים זאב: גברתי סגנית השר דיברה על הבית היהודי – לא המפלגתי – ואיך צריך להקים את הבית היהודי.

נסים זאב: אני חושב שזה עיקר הנושא שלנו בבית הזה.

נסים זאב: לצערנו הרב, אנחנו רואים איך בתים מתפרקים במאות ובאלפים, ואני חושב שהמסר שצריך לצאת מהכנסת הזאת זה איך לחזק את הבתים – הבית היהודי.

נסים זאב: שוב אני אומר – לא המפלגתי ולא עם יש עתיד.

נסים זאב: לא פוליטיקה.

נסים זאב: איך האישה ומה תפקידה.

נסים זאב: לכן אני מבקש להוסיף את "יום האישה העברייה" – אפשר גם "הבין-לאומית", וזה לא מפריע, אבל "יום האישה העברייה" זה הדבר החשוב לעם היהודי בארץ-ישראל.

זהבה גלאון: – – – באופוזיציה.

גילה גמליאל: מכל מה שנאמר אני יכולה להגיב רק לדבר אחד – שדיברו יותר חברות כנסת, כי האחוז כאן מאוד נמוך, וזה גם לטיפול מפלגתך.

גילה גמליאל: תודה.

ראובן ריבלין: – – –

בנימין בן-אליעזר: השרה לימור לבנת, בבקשה.

לימור לבנת: משפט אחד – יום האישה הבין-לאומי – לפני שעה קלה הגולשת שלנו לי קורזיץ זכתה בפעם הרביעית באליפות העולם ועשתה פשוט היסטוריה.

לימור לבנת: אז הנה בשורה טובה.

לימור לבנת: אני חושבת שאפשר לסיים עם זה את הכנס הזה.

לימור לבנת: תודה.

בנימין בן-אליעזר: בראבו.

בנימין בן-אליעזר: תם סדר-היום.

בנימין בן-אליעזר: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, כ"ד באדר התשע"ג, 6 במרס 2013, בשעה 11:00.

בנימין בן-אליעזר: ישיבה זו נעולה.