ישיבת מליאה, כנסת 18, פרוטוקול מספר 100, 2010-01-19 00:00

ראובן ריבלין: חברותי וחברי חברי הכנסת, היום יום שלישי, ד' בשבט התש"ע, 19 בינואר 2010, למניינם.

ראובן ריבלין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

ראובן ריבלין: הודעה למזכיר הכנסת.

איל ינון: ברשות יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבד להודיעכם, כי הונחה היום על שולחן הכנסת, לקריאה ראשונה, מטעם הכנסת, הצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 121) (תשלום גמלת סיעוד לידי הזכאי – התוכנית הניסיונית), התש"ע–2010, של חברי הכנסת שלי יחימוביץ וחיים כץ.

איל ינון: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: רבותי חברי הכנסת, בהתאם לנהוג, אנחנו נפתח היום בנאומים בני דקה.

ראובן ריבלין: לצערי הרב, הודיעה לי שרת העלייה והקליטה שהיא לא תוכל להיות היום אחר-הצהריים.

ראובן ריבלין: עם כל הכבוד, אני מוחה מחאה חריפה על עניין זה.

ראובן ריבלין: סדר-היום של הכנסת בנוי על כך שאנשים בעוד מועד יודעים במה אנחנו עוסקים.

ראובן ריבלין: היום היתה צריכה השרה לעמוד על הדוכן – – –

קריאה: – – –

ראובן ריבלין: לא, כי הבוקר שמעתי אותה בשמחה בקבלת פנים לעולים מאתיופיה, ואני שמחתי על כך מאוד.

ראובן ריבלין: ולכן אני מוכרח לומר: קורה פעמים שחלילה – ואני מאחל לה החלמה מלאה אם אכן הדברים הם כך – כי אני חשבתי היום שהיא פשוט החליטה לא לבוא.

ראובן ריבלין: גם הממשלה לא השכילה השבוע בכל זאת להביא אותנו לידי מצב שבו אנחנו נוכל לקבל מענות ותשובות על נושאים שהועלו על-ידי הנשיאות לסדר-היום.

ראובן ריבלין: והשרה נמצאת פה, והיתה יכולה היום – מחר היא צריכה לענות על שאילתא דחופה, היתה יכולה היום לענות.

לימור לבנת: איזו שאילתא יש לי?

ראובן ריבלין: לא היתה שאלה לשרת התרבות?

לימור לבנת: אני מוכנה לענות, אדוני.

ראובן ריבלין: אני בטוח, אפילו לא עלה על דעתי, רק ביקשתי ממזכיר הממשלה לעשות זאת.

ראובן ריבלין: ובכן, רבותי חברי הכנסת – – –

לימור לבנת: אם ישאלו אותי שאלות אני מוכנה לענות גם עכשיו, אין לי שום בעיה.

ראובן ריבלין: כן, אבל יש שאלה דחופה שהיא שאלה בעל-פה, שנשמעת בימי רביעי – היינו יכולים לשמוע אותה ביום שלישי.

ראובן ריבלין: אבל חשבתי שהיה – בקשר לאיזה מחזה שמתקיים ב"הבימה" נדמה לי שהיתה שאלה דחופה.

ראובן ריבלין: לא אושרה בסוף?

ראובן ריבלין: יכול להיות שהשואל כבר עבר את מכסתו.

ראובן ריבלין: ובכן, אנחנו עוברים לנאומים בני דקה, וכל המבקש לדבר – נא להפעיל את ההצבעה.

ראובן ריבלין: רבותי, נא להצביע על מנת להשתתף.

ראובן ריבלין: ראשונת הדוברים, חברת הכנסת אדטו, בבקשה, ואחריה – חבר הכנסת שאמה.

רונית תירוש: – – – שמתי את האצבע.

רונית תירוש: ישר.

ראובן ריבלין: אני עושה הכול לפי תורנות, אני יודע לפי – השרה נמצאת אתנו כאן, ואנחנו מברכים את השרה, שהיא תורנית היום, אבל היא תוכל להשיב.

ראובן ריבלין: וגם, גברתי השרה, ברגע שתמצאי לנכון להשיב על אחד מהנאומים בני דקה, את מוזמנת, כמובן, לבוא ולומר את דברך.

ראובן ריבלין: בבקשה, רבותי.

רחל אדטו: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, בשבוע האחרון ביקרתי בשני בתי-חולים לחולי נפש, בבית-החולים "אברבנאל" ובבית-החולים "כפר שאול".

רחל אדטו: המחזות שראיתי שם היו מזעזעים בכל רמה שהיא – מבחינת הזנחת המבנים, התנאים שהחולים האלה מאושפזים בהם, ההתייחסות שלנו כחברה לשוליים של החברה.

רחל אדטו: ולמה אני מעלה את זה עכשיו?

רחל אדטו: כי ישראל היפה – ובאמת, לא בציניות – באה לסייע לעולם הגדול בהאיטי, במרחק גדול מאתנו, בהשקעה של מאות אלפי דולרים, אם לא יותר מזה.

רחל אדטו: אלה הפנים היפות של ישראל, אבל מאידך, הפנים היפות של ישראל צריכות להיראות גם בבתי-חולים לחולי נפש, בשוליים של השוליים של החברה.

רחל אדטו: וצריך התייחסות גם של משרד האוצר וגם של משרד הבריאות – לעמוד ולעזור לאנשים האלה שאף אחד לא משמש להם לפה, ואף אחד לא מצלם אותם, ואף אחד לא מעלה אותם בשום מקום לשום חדשות ולשום דבר.

רחל אדטו: והתחושה האמביוולנטית שלי היא מצד אחד לראות את המבצע היפה בהאיטי ואת הנהירה ההמונית שכרגע נעשית להאיטי, מול מה שראיתי בבתי-החולים הפסיכיאטריים – הפערים הם כל כך גדולים, שחשבתי שאני מוכרחה להעיר על זה עכשיו.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: שהרי נאמר: עניי עמך קודמים לעם אחר, עניי עירך קודמים לעניי עיר אחרת, ועניי משפחתך קודמים לעניי – – –

רחל אדטו: נכון.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת שאמה, ואחריו – חבר הכנסת זחאלקה.

כרמל שאמה-הכהן: תודה רבה, אדוני היושב-ראש – – –

ראובן ריבלין: מה עם הרמקולים?

כרמל שאמה-הכהן: להחליף מיקרופון?

ראובן ריבלין: לא, לא.

ראובן ריבלין: אתה בסדר.

כרמל שאמה-הכהן: תודה רבה.

כרמל שאמה-הכהן: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה – – –

ראובן ריבלין: נא להנמיך את מגבירי הקול.

ראובן ריבלין: בבקשה, חבר הכנסת שאמה.

כרמל שאמה-הכהן: תודה רבה.

כרמל שאמה-הכהן: אדוני היושב-ראש, אני רוצה לנצל את הנאום בן דקה לנושא האופציות והתגמול של מנהלים בחברות הציבוריות במדינת ישראל.

כרמל שאמה-הכהן: יש תקלה פה במיקרופון – זה אולי המנהלים בחברות הציבוריות.

כרמל שאמה-הכהן: ..

ראובן ריבלין: אל תיגע.

ראובן ריבלין: אבל גם אם הוא נוגע לא צריך שתהיה תקלה.

כרמל שאמה-הכהן: בחלוף המשבר, אנחנו שומעים יותר ויותר – וכנראה התופעה תלך ותגבר – שמנהלים בחברות הציבוריות מקבלים שכר ושווה-ערך של שכר בשווי של עשרות מיליוני שקלים פר-חברה.

כרמל שאמה-הכהן: אדוני היושב-ראש, אנחנו רואים, כאשר מדובר בכספי ציבור, יד קלה על ההדק לחלק את כספי הציבור – תופעה שאנחנו לא רואים בחברות הפרטיות, גם כשהן גדולות ופועלות בהיקפים דומים.

כרמל שאמה-הכהן: לא יכול להיות שמנהלים בחברות ציבוריות יקבלו שכר שווה-ערך של פרסים ראשונים בהגרלות שיא של הלוטו; לא יכול להיות שמנהלים בחברות ציבוריות יקבלו שכר ואופציות בהיקפים של – אתה יודע, 65 מיליון שקלים זה היה כל טיפולי השיניים של ילדי ישראל, ותראה את הפרופורציות.

כרמל שאמה-הכהן: על כן, היו כאן הצעות חוק שלא התקדמו בנושא הזה.

כרמל שאמה-הכהן: הכנסת צריכה לומר את דברה ולשים קווים ברורים של גבולות – מתי מתחיל ההפקר בכספי ציבור.

כרמל שאמה-הכהן: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת זחאלקה, ואחריו – חבר הכנסת כץ; כצל'ה אני מתכוון.

ג'מאל זחאלקה: פעמים, כבוד היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, הנאומים בני דקה הם מכשיר יעיל ואפילו פורה.

ג'מאל זחאלקה: דצמבר 2007: אני העליתי בנאום בן דקה את הנושא של מוכנות נגד רעידות אדמה, והיושבת-ראש דאז, גברת דליה איציק, נענתה להצעה שלי שהכנסת תטפל בנושא, והוקמה ועדה בכנסת.

ג'מאל זחאלקה: הוועדה עבדה, עשתה עבודה נהדרת, ובוועדה הזאת התברר חזון אפוקליפטי אם אכן תתרחש רעידת אדמה חזקה, 7 בסולם ריכטר.

ג'מאל זחאלקה: הוועדה הגישה המלצות, כבוד היושב-ראש.

ג'מאל זחאלקה: אני חושב שמן הראוי שהכנסת – ואני פונה אליך אישית – תמצא דרך, במיוחד לאור מה שראינו בהאיטי, כיצד ההמלצות האלה יטופלו וכיצד אפילו ההבטחות שהובטחו בוועדה מצד גורמים ממשלתיים אכן יקוימו.

ג'מאל זחאלקה: בנפשנו הדבר.

ג'מאל זחאלקה: אפשר להציל – אם אכן יתממשו ההמלצות של הוועדה, אני אומר, אפשר להציל אלפי אנשים, ואולי אפילו עשרות אלפים.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: מחר יתקיים דיון, על-פי הצעה לסדר-יום של כמה חברים, על מוכנות ישראל לרעידות אדמה.

ראובן ריבלין: ישיב שר התשתיות עוזי לנדאו, או השר בגין.

ראובן ריבלין: ביקשנו שזה יהיה היום, אבל לא הצלחנו.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת כץ, בבקשה.

ראובן ריבלין: אחריו – חבר הכנסת מהעבודה, דניאל בן-סימון.

יעקב כץ: תודה.

יעקב כץ: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני מצאתי לנכון, בעקבות מה שקורה היום בהאיטי הרחוקה: הרשב"א אומר שיש מצווה לספר בשבח עושי מצווה, אז קצת, כמה מלים איך ראו חז"ל את עם ישראל ומדוע מתגלית סגולת ישראל, כי "ישראל באומות כלב באיברים", כאומה נחשקת, מיוחדת, שעולה במעלות על כל העמים כולם, ולא מתוך שבא לדבר בשבחה של האומה מדבר בגנותם של אחרים, אבל יש מצווה, ורציתי לקרוא כמה פסוקים.

יעקב כץ: כתוב: קדושים תהיו לה' אלוקיכם.

יעקב כץ: אומר על זה ה"שפת אמת", שהיה מהרבנים האחרונים, הרב של חסידי גור, ש"קדושים תהיו" זה גם ציווי וזאת גם הבטחה, שלא רק נהיה קדושים כשיש מצווה להיות קדושים, אלא אם נרצה ואם לא נרצה – עם ישראל הוא עם קדוש.

יעקב כץ: כתוב: "ואתם תהיו לי ממלכת כהנים וגוי קדוש".

יעקב כץ: כתוב: לא מרובכם חשק ה' בכם, כי אתם המעט מכל העמים – שממעטים את עצמכם.

יעקב כץ: אומר הרב קוק: כנסת ישראל היא תמצית ההוויה כולה.

יעקב כץ: וטוב לראות – היום במרחקים, אבל זה קרוב אל הלב – איך שעם ישראל מיוחד בין כל העמים וראשון לכל דבר שבקדושה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת דניאל בן-סימון, ואחריו – חבר הכנסת ציון פיניאן.

דניאל בן-סימון: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, מלה וחצי על ילד הפלא של הכלכלה הישראלית, האיש ששימש יועצו של ראש הממשלה אהוד אולמרט בשתי מלחמות.

דניאל בן-סימון: קוראים לו טורבוביץ והוא מכונה "טורבו" בתקשורת.

דניאל בן-סימון: הוא הצליח להוציא לעצמו סכומי עתק.

דניאל בן-סימון: אני לא יודע אם זאת תאוות בצע או רשעות או טמטום, אבל יותר מכול זה חוסר בושה שבחור צעיר, שיודע באיזו חברה הוא חי והפערים האדירים שלה, משתלב בחברה ציבורית ועושק לעצמו – לא יודע אם להאשים אותו או את אלה שנתנו לו – עשרות מיליוני שקלים.

דניאל בן-סימון: מעבר לסכום, באמת מעבר לכסף, מדובר פה באנשים שקוראים עיתון ורואים את זה, וחיים מתחת לסף העוני 1.5 מיליון או חצי מיליון ילדים, שלא ברור אם יש להם מה לאכול.

דניאל בן-סימון: כל זה, לא מעבר – אני לא רוצה לדבר על האיש עצמו, שכנראה הוא גאון גדול, אלא על הדוגמה ועל מה שזה עושה לאחרים, בחברה מקוטבת ושסועה, שחיה בעוני.

דניאל בן-סימון: אני חושב שזאת דוגמה רעה מאוד.

דניאל בן-סימון: הלוואי שאנשים שנותנים ומאשרים את הסכומים האלה היו מסתכלים על כל החברה והיו רואים מה זה עושה.

דניאל בן-סימון: על זה מתמוטטות חברות, לא על מלחמות ולא על הסכמי שלום, אלא על הסדקים האיומים בתוכן, על האינטרס האישי שמתעלה על האינטרס הציבורי.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת דניאל בן-סימון.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת ציון פיניאן, ואחריו – חבר הכנסת בילסקי.

ציון פיניאן: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, חברי חברי הכנסת, בשבוע שעבר ראש אכ"א, אלוף אבי זמיר, תקף בחריפות את תופעת ההשתמטות משירות צבאי בצה"ל.

ציון פיניאן: בהתקפתו קרא להחרים את המוצרים שמפרסמת הדוגמנית בר רפאלי.

ציון פיניאן: בהרצאתו באשדוד בפני תלמידים לפני גיוס טען האלוף כי המונח "צבא העם" נמצא על סף תהום.

ציון פיניאן: בנאומו הביא נתון מדהים ומדאיג, המדליק נורה אדומה לכולנו ובמיוחד למנהיגים היושבים כאן.

ציון פיניאן: לדבריו, בעשור הקרוב יגיע שיעור המשתמטים משירות צבאי לכ-40% מכלל בני-הנוער היהודים.

ציון פיניאן: אם נוסיף את ערביי ישראל נגיע ל-70% מהנוער שלא יתגייס לשירות צבאי.

ציון פיניאן: אלה מספרים המעמידים את כל המפעל הציוני בסכנה.

ציון פיניאן: בימים אלה, כשמנהלי בתי-ספר יוצאים נגד גיוס ומסרבים להכניס קצינים להרצות בפני תלמידים, אין לנו אלא לומר שהאלוף זמיר צודק ולהוסיף – לצערנו.

ציון פיניאן: לכן, במעט שניתן לעשות יש להצטרף לקריאתו של אלוף זמיר ולהחרים מוצרים המפורסמים על-ידי דוגמנים ודוגמניות שלא שירתו בצבא, ואף לאסור עליהם להופיע בפני תלמידים בבתי-הספר.

ציון פיניאן: ואולי במעשה זה ניתן דוגמה חינוכית לכל הנוער לפני גיוסו.

ראובן ריבלין: תודה לחבר הכנסת פיניאן.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת בילסקי, ואחריו – חבר הכנסת טלב אלסאנע.

זאב בילסקי: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, הפעם אני רוצה לדבר על תאונות דרכים.

ראובן ריבלין: בעברית או באנגלית אדוני רוצה לדבר?

זאב בילסקי: .

זאב בילסקי: Yes, I phoned Obama about the deputies

ראובן ריבלין: בסדר גמור, תודה, עד כאן.

זאב בילסקי: Light English, כמו שאמר היושב-ראש.

זאב בילסקי: תראה, אדוני היושב-ראש, מה שקרה: עשו מסיבת עיתונאים, אמרו: איך סיימנו יפה את השנה הקודמת, ירדנו בתאונות דרכים, חגגנו באמת את היעילות שלנו ותראו איזה תוצאות יפות.

זאב בילסקי: עוד לא עברו כמה ימים ותראה איפה אנחנו נמצאים.

זאב בילסקי: יש גידול, נכון ליום הזה, של 67% לעומת התקופה המקבילה אשתקד.

זאב בילסקי: לא ראיתי מסיבת עיתונאים, לא ראיתי ששר התחבורה מכנס את כל השרים שנוגעים בדבר וחושבים מה לעשות.

זאב בילסקי: תראה מה שקרה, אדוני היושב-ראש: כביש 252, ידידי הטוב חיים ילין, ראש המועצה, שעומד מול "קסאמים" ומול "גראדים" ומול כל מיני מרעין בישין מהסוג הזה, שלח חבילת מכתבים לשרי התחבורה, לכל מי שנוגע, וביקש, לאור המצב המיוחד שנוצר שם עם המעבר של הצבא ודברים נוספים, להסדיר את הכביש הזה.

זאב בילסקי: כביש מס' 60 בצפון: חנן ארז, ראש המועצה המקומית – מכתבים, הסביר לכולם מה צריך לעשות, ותראה כמה אנשים שילמו בחייהם, אדוני היושב-ראש, על כך שלא בוצעו ולא הוקמו מעקות הפרדה בין הנתיבים, שהיו מצילים את חייהם של האנשים.

זאב בילסקי: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת בילסקי.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת טלב אלסאנע, ואחריו – חבר הכנסת מיכאל בן-ארי.

טלב אלסאנע: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אני רוצה לדבר על יישוב שנקרא ברטעה.

טלב אלסאנע: זה יישוב שנמצא בוודאי-עארה וזה שייך למשפחה שנקראת משפחת כבהא.

טלב אלסאנע: ליד היישוב נמצא יישוב אחר, ברטעה-אל-שרקיה, ברטעה המזרחית, והיא נמצאת בתחום הגדה המערבית.

טלב אלסאנע: התוצאה, שמשפחה אחת מפוצלת בין ישראל לבין הרשות הפלסטינית.

טלב אלסאנע: אין חומה – מתוך תפיסה, מתוך הבנה, לא עברה חומה, וזה דבר חכם שנעשה, אלא שהחומה מפרידה בין ברטעה- אל-שרקיה המזרחית לגדה, וגם אותם תושבים, הם לא יכולים להיכנס לישראל.

טלב אלסאנע: אני ביקרתי שם ביום ראשון, נפגשתי עם ראש המועצה, זו מועצה מקומית בסמה, שבתחום שיפוטה שלושה יישובים: עין-א-סהלה, ברטעה ומועאוויה, ושמעתי על מצוקה אמיתית, רדיפה של המוסד לביטוח הלאומי את התושבים שמתגוררים, בגלל נישואים בין המשפחות, איחודי משפחות.

טלב אלסאנע: לא מגלים הבנה למציאות ההומנית ולקשר המשפחתי המיוחד.

טלב אלסאנע: אחת הבעיות היא היעדר תוכניות מיתאר בשלושת היישובים.

טלב אלסאנע: ההתרשמות שלי שאנשים עושים עבודתם בצורה מצוינת, אלא שיש מדיניות ממשלתית שמתעלמת מהמציאות.

טלב אלסאנע: תודה רבה.

ראובן ריבלין: זאת אומרת שגם אתה נגד גבול בין – – –

טלב אלסאנע: אדוני היושב-ראש, אני באמת רוצה שתהיה מדינה דו-לאומית.

טלב אלסאנע: אתה תגיע לשכם וחברון ואני אגיע לאן שאני רוצה.

טלב אלסאנע: אין אפשרות לדו-קיום של שתי מדינות.

טלב אלסאנע: תלות קשה, זה שני עמים ביחד.

ראובן ריבלין: איך תהיה באקה-אל-שרקיה?

ראובן ריבלין: חבר הכנסת טלב אלסאנע, אני פונה אליך בתור אדם שדיבר הרגע: איך תהיה באקה-אל-שרקיה ובאקה-אל-ע'רביה?

ראובן ריבלין: איך יהיה דבר כזה?

טלב אלסאנע: הן יהיו ביחד, יחיו בהרמוניה.

ראובן ריבלין: אני בטוח שנחיה בהרמוניה, תאמין לי.

טלב אלסאנע: אתה יודע, יש אבא משותף – – –

ראובן ריבלין: זה ייקח הרבה זמן לחברים שלך ולחברים שלי להבין.

ראובן ריבלין: אנחנו נחיה בהרמוניה.

טלב אלסאנע: תראה, אדוני היושב-ראש, כמה משותף יש: אברהם אבינו, דת אחת, שפה שמית, עם שמי, הרבה משותף.

טלב אלסאנע: חבל שמסתכלים על המפריד.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: העיקר שלא יפרידו בין באקה-אל-ע'רביה ובאקה-אל-שרקיה.

ראובן ריבלין: גם ביניהם שלא יפרידו, גם אני חושב כך.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת בן-ארי, בבקשה.

מיכאל בן-ארי: תודה, אדוני היושב-ראש.

מיכאל בן-ארי: חברי חברי הכנסת, פרשת השבוע שלנו, הפרשה השלישית בחומש שמות, מסיימת בעצם את העבדות של עם ישראל במצרים, ונגיד שוב דברים שמזכיר בשיחות הרבי מלובביץ' על הפסוק: והיה כי ישאלך בנך לאמור מה זאת.

מיכאל בן-ארי: היהדות מסתכלת גם על המחר וגם על הבנים כחלק מן ההווה.

מיכאל בן-ארי: מי שמנתק את עצמו מן המחר ומן הבנים, גם הווה אין לו.

מיכאל בן-ארי: המצווה, וכך מזכיר רש"י: יש מחר שהוא קרוב, שהוא עכשיו, ויש מחר שהוא שלאחר זמן.

מיכאל בן-ארי: מסביר על זה בבהירות הרבי מלובביץ', שיש ערעור לעתים של הילד על מה שקורה, בצורה של שאלות הבהרה – אבא, אני לא מבין.

מיכאל בן-ארי: אז אני מחבר בהבהרה, בהסברה לילד, את מה שאני מאמין בו.

מיכאל בן-ארי: אני מחבר את העבר שלי אל העתיד שלו.

מיכאל בן-ארי: אבל לעתים זה לאחר זמן.

מיכאל בן-ארי: הילד מנותק, הילד מרוחק.

מיכאל בן-ארי: גם אל הילד הזה אנחנו מצווים להתחבר, ולא להתנתק ממנו, גם אם הוא בא בשאלות של התרסה, בשאלות של ניכור, בשאלות של ניתוק, אנחנו מחברים את העבר שלנו אל הילד, אל המחר, אל העתיד.

מיכאל בן-ארי: זוהי ההבטחה היחידה שלנו לקיומו של עם ישראל.

מיכאל בן-ארי: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת מגלי והבה.

ראובן ריבלין: עד עכשיו עשיתי אפליה מתקנת לחברי הכנסת, אחר כך סדרה של חברות כנסת.

מגלי והבה: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, חברי חברי הכנסת, אני לא יודע איפה להחשיב את עצמי, באיזו אפליה, באיזה תיקון.

ראובן ריבלין: אתה הרי אחרון המועדפים.

מגלי והבה: אני הרי כל הזמן מזדהה אתכם במאבק, ואז רואה את המשותף.

לימור לבנת: יש לך מזל שאתה חבר כנסת ולא חברת כנסת.

מגלי והבה: אדוני היושב-ראש, אני רוצה להעלות על נס את מה שעושה המשלחת שלנו בהאיטי.

מגלי והבה: כל מה שאנחנו רואים, הם באמת הוכיחו לנו שהם ערוכים ומוכנים, ואפשר להגיד שהמלאכים הגיעו לשם.

מגלי והבה: בין הראשונים שפתחו את בית-החולים, הצילו נפשות, מטפלים בפצועים, וכל זה נותן לנו את התחושה שיש על מי לסמוך.

מגלי והבה: אני מקווה שבתחומים שקיימים כאן, בתחומים השונים שנוגעים לחירום – אני מקווה שלא יגיעו למחוזותינו – שנהיה מוכנים ונוכל להבטיח, אם נצטרך, לאותה אוכלוסייה פחות נפגעים, ואם נצטרך נהיה מוכנים לכל צרה שתבוא.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת מגלי והבה, סגן יושב-ראש הכנסת.

ראובן ריבלין: חברת הכנסת חוטובלי.

רונית תירוש: חברת הכנסת חוטובלי יצאה.

ראובן ריבלין: חברת הכנסת תירוש, ואחריה – מייד אבדוק.

ציפי חוטובלי: אדוני היושב-ראש, אני כאן.

ראובן ריבלין: חברת הכנסת תירוש, ואחריה – חברת הכנסת חוטובלי.

רונית תירוש: תודה, אדוני היושב-ראש.

רונית תירוש: גברתי השרה, חברי חברי הכנסת, צדק חבר הכנסת זחאלקה כשאמר שהוקמה ועדה לבדיקת ההיערכות של מדינת ישראל לרעידות אדמה, שהרי אנחנו יושבים ממש על השבר הסורי-אפריקני ויגיע יום – והלוואי שלא, והלוואי שאתבדה – אבל עלול להגיע היום הנורא שגם אנחנו, תתרגש עלינו הארץ ותהיה כאן רעידת אדמה, שיכולה להיות מאוד רצינית.

רונית תירוש: ישבה ועדה בנושא, בראשותו של מי שהיום שר התקשורת, חבר הכנסת משה כחלון, ואני הייתי חברה בוועדה.

רונית תירוש: אני לא אלאה אתכם בכל מה שעלה שם מפי אנשי מקצוע.

רונית תירוש: השורה התחתונה והסיכום וההמלצה לממשלות ישראל היתה לקחת טווח של חמש שנים ולתקצב את הנושא ב-20 מיליארד שקל, דהיינו בכל שנה 4 מיליארד שקלים מהרגע שהוועדה סיימה את עבודתה.

רונית תירוש: ככל הידוע לי, לא ניתן אפילו שקל לנושא הזה.

רונית תירוש: התקציב היה מיועד לתחזוק מבנים שנבנו לפני 1985, שהרי מאותה שנה ואילך יש תקן מיוחד לבנייה, בהתאם לצרכים ולעמידות בפני זעזועי קרקע.

רונית תירוש: ככל הידוע לי לא נעשה דבר, ואני חושבת שיש מקום, לך במיוחד, אדוני היושב-ראש, לשחזר את המלצות אותה ועדה, שהיתה כאן, בכנסת, ולהביא את השרים הרלוונטיים ולדרוש שייקחו אחריות על הנושא – – –

ראובן ריבלין: מחר יתקיים דיון כאן בנושא זה, על-פי הצעות לסדר-היום, והן כנראה יועברו לדיון במליאה עצמה.

ראובן ריבלין: אין לי כל ספק בעניין זה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חברת הכנסת חוטובלי, ואחריה – חברת הכנסת שמאלוב.

ציפי חוטובלי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, קודם כול, אם אתה נוהג באפליה מתקנת, אולי תנהג בכלל של ladies first, אבל אני יודעת שאדוני היושב-ראש מאוד רגיש לזכויותיהן של נשים, אז אני לא מודאגת.

ציפי חוטובלי: היום רציתי לדבר על סוגיית הפוליגמיה.

ציפי חוטובלי: בשבוע שעבר סערה הארץ על פרשת גואל רצון, שנעצר אחרי שחיפשו וחיפשו מהו סעיף החוק שלפיו אפשר לעצור אדם שמשעבד קבוצת נשים תחת חסותו בביתו.

ציפי חוטובלי: למה צריך לחפש מתחת לאדמה סעיפי שעבוד?

ציפי חוטובלי: מדובר בפוליגמיה במובן הכי טהור של המלה.

ציפי חוטובלי: אדם חי עם כמה נשים בביתו, במדינת ישראל, שבה החוק אוסר ריבוי נשים – גם ביגמיה וגם פוליגמיה – ומתעלם מדבר אחד פשוט: בפוליגמיה לא מדובר רק בתופעה שבה אדם נישא לכמה נשים, אלא מדובר במציאות שבה גבר חי – או תרבות מסוימת, כמו המגזר הבדואי, מאפשרת לגבר לחיות עם כמה נשים במקביל.

ציפי חוטובלי: אם אנחנו באמת רוצים לשמור על כבודן של נשים, ואם אנחנו באמת רוצים לאכוף במדינת ישראל חוקים נגד ביגמיה ופוליגמיה, הגיע הזמן להסתכל על העבירה המהותית, ולא על הביטוי הפורמלי של העבירה, דרך נישואין, וכך כל אותם גברים שמשעבדים נשים, במובן הכי עמוק של המלה, וחיים עם כמה נשים במקביל, לא יוכלו לבצע זאת, דרך דבר אחד פשוט שנקרא: איסור פוליגמיה ואיסור ביגמיה.

ציפי חוטובלי: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חברת הכנסת שמאלוב.

ראובן ריבלין: חברת הכנסת וילף רוצה להשתתף בנאומים בני דקה, או שאת עוד לומדת?

עינת וילף: היום אני לומדת.

ראובן ריבלין: זה דבר – חוזרים אחורה; פעם היה חבר כנסת מדבר אחרי ארבעה חודשים.

ראובן ריבלין: באמת, לא שהיה אסור לו; הוא היה אומר: ארבעה חודשים אני רוצה ללמוד.

ראובן ריבלין: חברת הכנסת שמאלוב, בבקשה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, בשבוע הבא, אם אני לא טועה, עומד להיערך באשדוד כנס לקליטת העלייה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני הבאתי פה משהו מאוד נחמד; נעשה סקר לקראת הכנס הזה, ואני מחזיקה שתי כותרות בשתי שפות, בעברית וברוסית, אפרופו הסקר הזה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בעברית הכותרת היא: סקר – 73% מהציבור בישראל סבורים שהעלייה חיונית למדינת ישראל, אפילו שבתוך הסקר יש כמה דברים מאוד מאוד לא חיוניים שהציבור חושב על העלייה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לעומת זאת, בשפה הרוסית הכותרת היא כי לפי הסקר רוב הישראלים חושבים שהעלייה הביאה הרבה יותר נזק מאשר תועלת.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה לומר, אדוני היושב-ראש, שעלינו להבהיר לאנשים שכותבים שבבית הזה יושבים היום אנשים שמבינים את שתי השפות, גם רוסית וגם עברית, ואנחנו לא ניתן לאף אחד לעוות את העובדות, כי אנחנו שומרים גם על התקשורת, שיראו שצריך להוציא את הדברים כפי שהם, ולא כפי שמתאים לקהל זה או אחר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אנחנו חיים באותה מדינה, והאינטרס הוא משותף.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחברת הכנסת שמאלוב.

לימור לבנת: – – –

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בעברית זה היה ב"כלכליסט", וברוסית זה היה באתר שנקרא "news room".

ראובן ריבלין: תודה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת ניצן הורוביץ, אחריו – חבר הכנסת גנאים, ואחריו – חבר הכנסת אלדד.

ניצן הורוביץ: תודה רבה, אדוני.

ניצן הורוביץ: אחד המשאבים היקרים שיש לנו במדינה זה חופי הים.

ניצן הורוביץ: זה דבר חברתי ממדרגה ראשונה, שהערך שלו נמדד לא רק בכסף, אלא זה הרבה יותר מזה; זה טבע, זה נוף, זה איכות חיים.

ניצן הורוביץ: לצערי הרב, במסגרת הרפורמה של ראש הממשלה בתכנון, עומדת להתבטל ועדת החופים, ובכך יינתן הכשר לכרישי נדל"ן להשתלט לנו על החופים.

ניצן הורוביץ: לא נותרו הרבה חופים פתוחים בארץ, זה מאוד מאוד מבוקש, ולכן ולחו"ף – ועדת החופים – עוצרת במקרה הצורך את הבנייה הנדל"נית על החוף, ששייך לכולנו.

ניצן הורוביץ: אני קורא לכנסת הזאת, כפי שגם קראו השר להגנת הסביבה וגם שרים אחרים בתוך הממשלה, להתנגד לביטול הוולחו"ף.

ניצן הורוביץ: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת ניצן הורוביץ.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת גנאים, ואחריו – חבר הכנסת אלדד.

ראובן ריבלין: אחר כך נחזור לקדימה ולליכוד.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, לפני כשבועיים היתה ישיבה משותפת של הוועדה לקליטת העלייה וועדת החינוך בנושא הכפשת ציבור העולים מרוסיה באמצעי התקשורת עקב רצח משפחת אושרנקו.

מסעוד גנאים: מהמסקנות של הוועדה המשותפת: להימנע מהכללות, דעות קדומות, סטיגמות, הכפשת ציבור שלם וגזענות.

מסעוד גנאים: אבל באותה ישיבה התנהלו דברים שהם מנוגדים לכל ההמלצות האלה.

מסעוד גנאים: כי באותה ישיבה הציבור הערבי הותקף, ויש כאלה שדרשו לפרסם את נתוני הפשיעה במגזר הערבי.

מסעוד גנאים: כאילו שהשר לביטחון פנים, גם לפני שבועיים, לא מסר את כל הנתונים האלה, וכאילו שזה עוזר בהסרת הסטיגמות על ציבור העולים מרוסיה.

מסעוד גנאים: אי-אפשר להילחם בהכללות ובגזענות נגד העולים מרוסיה, או הציבור מרוסיה, בגזענות נגדית כלפי הציבור הערבי.

מסעוד גנאים: כי ציבור זה הוא קורבן מתמשך להכפשה וגזענות, וסובל מאפליה.

מסעוד גנאים: ואנחנו לא נהיה שק חבטות של כל מאוכזב או סובל מהחלטות, או כל מי שרוצה לבנות את ביתו על החרבת ביתם של ערבים.

מסעוד גנאים: תודה.

תודה רבה לחבר הכנסת מסעוד גנאים.

חבר הכנסת אריה אלדד, ואחריו – חבר הכנסת לוין.

אריה אלדד: תודה, אדוני היושב-ראש.

אריה אלדד: אני רוצה לשמח את כל הלבבות בישראל ולהגיד להם שבמדינת ישראל הכול בסדר.

אריה אלדד: לפחות ממשלת ישראל בטוחה שהכול בסדר.

אריה אלדד: כי יום שלישי, כמו יום שני, הוא יום חקיקה של הממשלה, והממשלה לא מצאה אפילו חוק אחד שהיא רוצה להביא לכנסת כדי לתקן משהו, לשפר משהו בישראל.

אריה אלדד: סימן שהכול בסדר, אז תשמחו.

אריה אלדד: והערה שנייה: הלילה, לפני 62 שנה בדיוק, יצאה לדרכה "מחלקת ההר".

אריה אלדד: 37 אנשים.

אריה אלדד: חלקם חזרו בחיים, אבל 35 נפלו, הם הל"ה, בדרכם לנסות ולהציל את גוש-עציון הנצור מן הכיבוש הערבי.

אריה אלדד: אנחנו חשבנו שהמיתוס של "מחלקת ההר" ניצח, ושעם ישראל ניצח במלחמת השחרור.

אריה אלדד: מסתבר ש-62 שנה אחר כך ממשלת ישראל עדיין מתייחסת לגוש-עציון כאל שטח כבוש ולא נותנת לבנות אפילו בית-ספר לילדים יהודים בגוש-עציון.

אריה אלדד: זה יעמוד למשפט ההיסטוריה.

אריה אלדד: תודה, אדוני.

תודה לחבר הכנסת אלדד.

חבר הכנסת יריב לוין, ואחריו – חבר הכנסת חמד עמאר.

יריב לוין: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, חברות וחברי הכנסת, אנחנו הצבענו, ואישרנו כאן בכנסת את הרפורמה במינהל מקרקעי ישראל.

יריב לוין: אבל היום, כאשר הונחה על שולחן ועדת הכלכלה התוכנית לקיצוץ בכוח-אדם, התברר לנו שמה שהיה אמור להיות התייעלות בתחום המינהל, הפך למשהו לגמרי אחר.

יריב לוין: על-פי ההצעה שהונחה בפני ועדת הכלכלה, יש כוונה לבצע קיצוץ דרסטי בתחום אחד בלבד, והוא בפקחים ובאנשים שעובדים בשטח ושומרים על אדמות המדינה מפני פולשים.

יריב לוין: והדוגמה הטובה ביותר היא באזור הנגב.

יריב לוין: רק 24 איש עובדים במחלקה הזאת, שאחראית על כל אזור הנגב – רוצים לפטר או להפחית 11 משרות; להשאיר 13 איש על כל האזור הזה, שיש בו השתוללות בלתי פוסקת של בנייה בלתי חוקית והשתלטות על אדמות המדינה, וזה מה שמוצע על-ידי מינהל מקרקעי ישראל.

יריב לוין: אני פונה לשרה לעלות ולהתערב בנושא הזה באופן אישי.

יריב לוין: אני ביקשתי גם מחבר הכנסת שאמה, שעומד בראש ועדת המשנה שמטפלת בעניין, והוא הבטיח לי לבדוק ולטפל בנושא הזה, אסור לתת לזה לקרות.

תודה.

חבר הכנסת עמאר, אחריו – חבר הכנסת גדעון עזרא, ואחריו – חבר הכנסת אקוניס, שהיה בפעם הקודמת ראשון, אז הפעם הוא יהיה בין האחרונים.

חבר הכנסת מיכאלי גם כן, כן.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, היום התקיים בוועדת הכלכלה דיון בנושא כוונת משרד התחבורה והבטיחות בדרכים לבטל את סעיף 61 לפקודת התעבורה, שמשמעותו היא אי-הקמת מאגר של משוללי רשיון נהיגה, שהיה אמור לקום לפני שלוש שנים וחצי, אך הדבר נדחה מסיבות טכניות ומשפטיות.

חמד עמאר: כל זאת, לאחר שב-2008 מבקר המדינה – ממחקרים שהוא הציג, 50% ממשוללי הרשיון נוהגים בשלילת רשיון.

חמד עמאר: במהלך הדיון גילינו שלא למשטרה ולא למשרד התחבורה יש היכולת לדעת בכל רגע נתון למי שללו את הרשיון או לא שללו את הרשיון, והוא יכול לנהוג בלי רשיון, בשלילת רשיון.

חמד עמאר: חלק גדול מהנהגים, נשלל רשיונם לא בגלל סיבות טכניות או אי-תשלום דוח; מכיוון שאלה נהגים מסוכנים, שגרמו תאונות דרכים קטלניות, או פגעו באנשים, או נהגו ללא שום אמצעי זהירות וגרמו לתאונות.

חמד עמאר: ועל כן אני קורא לשר התחבורה להקים את המאגר בהקדם האפשרי ולבטל את הגזירה.

חמד עמאר: תודה רבה.

תודה רבה.

חבר הכנסת גדעון עזרא, אחריו – חבר הכנסת אקוניס, ואחריו – חבר הכנסת מיכאלי.

גדעון עזרא: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני רוצה לדבר – הממשלה צריכה להגיש את החוקים שלה, אבל צריך לבוא ולומר שבכל הצעת חוק שהממשלה מגישה, לפי דעתי צריך להיות כתוב בדיוק כמה כוח-אדם צריך להוסיף על מנת לבצע את החוק הזה, וכמה זה יעלה למדינה.

גדעון עזרא: חברי הכנסת מוגבלים ל-50 חברי כנסת, או 55 – אני כבר לא יודע – בהגשת חוק שהוא למעלה מ-5 מיליונים.

גדעון עזרא: הממשלה עושה את זה באופן חופשי, ובסוף בסוף, חוקים לא מבוצעים.

גדעון עזרא: והדבר השני, כאשר מדברים על חקיקה שהממשלה לא מגישה, אני רוצה להזכיר שבחוק ההסדרים הממשלה הגישה כמה הצעות חוק שלא התקבלו על-ידך.

גדעון עזרא: בסופו של דבר עד עצם היום הזה הן לא הונחו על שולחן הכנסת, וזה אומר דורשני.

לא, הן עברו בקריאה ראשונה במסגרת חוק ההסדרים, ופוצלו.

גדעון עזרא: אבל לא – פשוט לא קרה שום דבר מאז.

ועדת העבודה והרווחה, חבר הכנסת עזרא, עוסקת בנושא ויסקונסין.

גדעון עזרא: יש הסיפור של קופת-חולים נוספת – – –

זה הוצא מחוק ההסדרים, והם לא העלו את זה.

גדעון עזרא: הוצא, ונאמר – ולא העלו את זה.

גדעון עזרא: לכן אני אומר, כשמדברים על ימי ג' – הצעות חוק שהיו ראויות שיובאו למשכן הזה בימי ג' לא הועלו, אף-על-פי שאז זה נראה להם מאוד דחוף.

הבעיה היא כנראה לא הבעיה של הזמן, אלא הבעיה של הרוב.

גדעון עזרא: רוב מה?

זאת אומרת:

חוק ההסדרים הפך להיות בידי ממשלות לדורותיהן, מאז 1986, מכשיר שבו יכולים להעביר חוקים שבתהליכים רגילים לא יתקבלו בכנסת, בגלל הקושי לשכנע את חברי הכנסת או רוב חברי הכנסת בהצדקתם.

וזה דבר שהופך להיות עניין של פילוסופיה, הבאה ואומרת: חוק ההסדרים הוא אמצעי ביד הממשלה – שזו לא רק זכותה למשול אלא חובתה למשול – להעביר את זאת באמצעות חוקי ההסדרים.

והדברים האלה מתלבנים כרגע בין הממשלה לבין הכנסת, בין האוצר לבין משרד המשפטים, היועץ המשפטי לממשלה היום, ואנחנו נשתדל – אני בהחלט חושב שכשיש מצב שבו אנחנו יכולים לראות את עצמנו עוד פעם עם תקציב לשנתיים, זו הזדמנות מעולה בידי הממשלה, באמצעות הכנסת, להעביר את כל הרפורמות בהליכי חקיקה רגילים, כי יש לנו זמן – את כל השנתיים – להעביר אותן.

ועדות הכנסת פועלות, כאשר מובאים הדברים לפניהן, במרץ רב.

אני מוכרח לומר שכל הוועדות פועלות במלוא הקיטור.

ואנחנו יכולים להעביר את כל הרפורמות.

אני מצדיק אותך במאה אחוז.

גדעון עזרא: הייתי שמח אם היית מביע את דעתך לגבי תקנים וכספים הנדרשים להצעות חוק שהממשלה מגישה, שהיא אחר כך צריכה גם לבצע.

גדעון עזרא: זו לא חוכמה להעביר – – –

היום היה כנס של לשכת עורכי-הדין עם הכנסת.

והשתתפו חברי כנסת רבים – בהשתתפות שר המשפטים, שר המשפטים היוצא, בהשתתפות החשב הכללי ובהשתתפות היועץ המשפטי לממשלה.

אברהם מיכאלי: – – –

היועץ המשפטי הוא עדיין מכהן.

הוא יצא, אבל הוא עדיין מכהן.

ובאנו ואמרנו על מה אנחנו מלינים.

הרי יש הרבה הצעות חוק שעם 50, ועם 55, מטעמים של לחצים, אפילו של הקואליציה, להעביר חוקים – החוקים הם כאבן שאין לה הופכין, הם נמצאים בספר החוקים של הכנסת והמדינה אפילו לא הוציאה תקנות ביצוע.

משום שהממשלה באה ואומרת: החוקים עברו, אבל אין לנו תקציב לממן אותם.

גדעון עזרא: אבל זה חוק שהממשלה מציעה.

גדעון עזרא: ולכן כדאי מאוד – הרי לא רוצים להגדיל את המנגנון של עובדי המדינה מצד אחד, ומצד שני כל הזמן החוקים האלו דורשים עובדים נוספים.

גדעון עזרא: ולכן כדאי להנחיל את הדבר.

גדעון עזרא: אני לא נגד הממשלה, והלוואי שתחוקק חוקים טובים, אני רק אומר שזה חוק שיישאר כחוק, ולא יבוצע, אז – – –

ראובן ריבלין: מאה אחוז.

ראובן ריבלין: דרך אגב, לפני אלפיים שנה היה הליכוד עם 12 מנדטים באופוזיציה.

ראובן ריבלין: אף אחד לא זוכר מתי זה היה.

ראובן ריבלין: השרה הנכבדה יושבת אתי.

ראובן ריבלין: היינו יושבים בישיבות סיעה והיינו אומרים – היו בינינו כאלה שאומרים: איך נעביר חוק שאחר כך לא נוכל לקיים אותו?

ראובן ריבלין: אנחנו נעזור לממשלה להעביר חוק כזה, או לאופוזיציה להעביר חוק כזה שאחר כך הממשלה לא תקיים אותו?

ראובן ריבלין: שהרי אחרי אלפיים שנה של גלות אנחנו נחזור לממשלה.

לימור לבנת: חשבנו שזה ייקח אלפיים שנה.

ראובן ריבלין: לא חשבתם שזה ייקח אפילו את הזמן שזה לקח.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת עזרא.

ראובן ריבלין: בבקשה, חבר הכנסת אופיר אקוניס.

ראובן ריבלין: אבל ההערה שלך היא במקומה, ובהחלט צריך לקיים עליה דיונים רציניים.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת אקוניס, בבקשה.

אופיר אקוניס: תודה, אדוני היושב-ראש.

אופיר אקוניס: בהמשך לדו-שיח שניהלת עם חבר הכנסת עזרא, אני רוצה רק להרחיב אולי את התמונה, אם אפשר על-חשבון הדקה, או לא על-חשבון – מחוץ לדקה.

אופיר אקוניס: אני חושב שאנחנו צריכים בעניין הזה של חוק ההסדרים, כולנו יחד, להגיד לממשלה שבאמת הגיע הזמן למצוא דרך אחרת, אולי לצמצם קצת את חוק ההסדרים ולראות.

אופיר אקוניס: כי אנחנו באמת עובדים בוועדות הכנסת עד עכשיו על חלק מהחוקים שהובאו לכאן כחוק ההסדרים, שהם חוקים עצומים, שצריך לעבוד עליהם מושב שלם, ובסופו של דבר הם רצו שנעביר אותם באבחת חרב כאן במליאה, ואני חושב שבעניין הזה כולנו צריכים לעסוק, ללא הבדלי מפלגות, אדוני היושב-ראש.

אופיר אקוניס: אדוני היושב-ראש, יש לי הערכה רבה, כידוע לך, לראשי ממשלות בישראל בכלל, אבל לאחד מהם בפרט, מנחם בגין, עליו השלום, והוא, כידוע, השאיר מורשת מפוארת במגוון רחב מאוד של תחומים, אבל במגוון יחסי הכנסת והממשלה והשלטון התקין במדינה הוא בוודאי השאיר מורשת מפוארת, והוא אמר: נבחרנו לאופוזיציה, נשרת את העם באופוזיציה.

אופיר אקוניס: אדוני, חברי קדימה, ברובם המכריע, לא חונכו על מורשתו של מנחם בגין, אבל לא מאוחר.

אופיר אקוניס: לא מאוחר ללמוד.

לימור לבנת: – – –

ציון פיניאן: – – –

אופיר אקוניס: חלקם כן, אבל רובם המכריע לא.

אופיר אקוניס: אופוזיציה, אדוני היושב-ראש, היא שליחות חשובה.

אופיר אקוניס: היא נדבך מרכזי בחיים הפוליטיים.

אופיר אקוניס: אני חושב שאתמול נפל דבר בבית הזה, כאשר ראש הממשלה נמצא בשליחות בגרמניה – בגרמניה – יחד עם כמה משרי ממשלתו, והאופוזיציה העדיפה להתנהל בילדותיות, ובאמת בחוסר תוחלת – הייתי אומר – ולהגיש את האי-אמון, וגם להצביע על האי-אמון.

אופיר אקוניס: אדוני היושב-ראש, בשבוע הבא, כאשר ראש הממשלה יקיים את ביקורו בגיא ההריגה של העם היהודי באוושוויץ-בירקנאו, אני מקווה שהאופוזיציה לא תחזור על מעשיה המבישים.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: אנחנו את אשר היה לנו לומר אמרנו אתמול.

ראובן ריבלין: בבקשה, רבותי חברי הכנסת.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת מיכאלי, בבקשה.

ראובן ריבלין: אחריו – חבר הכנסת אגבאריה, ואחריו – חבר הכנסת אורבך.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, תודה, חברי חברי הכנסת, אני מברך את הקבוצה של יהודי הפלאשמורה שהגיעו אתמול בלילה לארץ, שהם בעצם הסנונית הראשונה, אדוני היושב-ראש, אחרי הפסקה גדולה של כמעט שנה וחצי שלא העלו פה אנשים.

ראובן ריבלין: בזכותך, בין השאר.

אברהם מיכאלי: ואני חושב – מגיע יישר כוח לכל מי שהיה מעורב בזה, הן מצד הממשלה – כשר הפנים, והן מצד הסוכנות היהודית, והן מצד כל הגורמים שאנחנו, אדוני היושב-ראש, כמשלחת ששלחת אותנו לשם בשביל לבדוק, ואני מקווה שאולי גם קצת סייענו בזה.

אברהם מיכאלי: אבל יחד עם זאת, אדוני היושב-ראש, באמת עוול גדול נגרם בהליך הזה של אי-אישור הצעת מחליטים ששר הפנים הניח על שולחן הממשלה, ומטרפדים את זה.

אברהם מיכאלי: ובסך הכול מה מבקשים, אדוני היושב-ראש?

אברהם מיכאלי: מבקשים לבדוק את הרשימה.

אברהם מיכאלי: לא אומרים להעלות אותם באופן אוטומטי.

אברהם מיכאלי: כמה אפשר להתעלל בקבוצה של אנשים שכבר ממתינים שם שנים, והם באי-ודאות?

אברהם מיכאלי: או שיגידו להם שילכו הביתה, איפה שהם – גם אין להם בית, לצערנו – או שיחליטו שהאנשים האלה יעלו לישראל.

אברהם מיכאלי: ואדוני היושב-ראש, כתבת באמת מכתב מכובד למי שצריך היה לקבל אותם, אבל לצערנו, כנראה עדיין אנחנו מתייחסים לאוכלוסייה הזאת באופן חריג ומעליב, ואנחנו, ככנסת ישראל, אסור לנו לשתוק על זה, אדוני היושב-ראש.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת מיכאלי.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת עפו אגבאריה; ואורי אורבך יהיה אחרון המדברים, אלא אם כן יאמר מישהו שהוא לא אמר את דבריו – ביקש ולא אמר את דבריו.

עפו אגבאריה: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, היום לפני 65 שנה הצבא האדום שחרר את לודז', קרקוב וקושיצה.

עפו אגבאריה: מי שלא יודע, קושיצה זה עיירה קטנה במזרח סלובקיה, ואני גאה בזה שחמי היה אחד האנשים שנכנסו ושחררו את העיר הזאת, ואני גם גאה בזה שאנחנו נמנים עם האנשים שציינו את יום הניצחון הזה – אני וחברי למפלגה ולסיעה.

עפו אגבאריה: אני גם גאה בזה שחברי מוחמד ברכה הולך לייצג אותנו בסיור באושוויץ.

עפו אגבאריה: אבל מה שחורה לי בעניין זה שפה ושם יש כמה – – –

ראובן ריבלין: ביום הבין-לאומי – על-פי החלטת האו"ם – לשחרור אושוויץ.

עפו אגבאריה: האו"ם, בדיוק, על-פי החלטת האו"ם.

עפו אגבאריה: אז מה שחורה לי בזה, זה שפה ושם, מהימין הקיצוני, ההזוי, מקבלים כל מיני איומים.

עפו אגבאריה: אז אוקיי, אבל כאשר חבר כנסת רוצה לחוקק חוק, אני חושב שזה צריך לקומם את כל חברי הכנסת, אפילו האנשים שנמנים עם הימין ואכפת להם גם מיום השואה וגם מגורל העם היהודי, וגם מגורלו של כל העולם, מהתופעות הנאציות והגזעניות שהיו.

עפו אגבאריה: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת אורי אורבך – בבקשה, אדוני.

אורי אורבך: אדוני היושב-ראש, אני רוצה לשתף אתכם בהרהור קצר.

אורי אורבך: השבוע אמור להיות יום חג לתנועה הציונית, עם ההצטרפות של התנועה החשובה, תנועת ש"ס, באופן פורמלי למוסדות התנועה הציונית.

אורי אורבך: אני בטוח שב"יתד נאמן" לא ממש משבחים את המהלך, אבל אני חושב שזה חזרה בתשובה ציונית של תנועת ש"ס, שיש לה – – –

קריאה: – – – הסתדרות.

אורי אורבך: הסתדרות זה ארגון עובדים, אבל תנועה ציונית זו אמירה אידיאולוגית, וזה סיפור – מראה את ההצלחה הגדולה של התנועה הציונית, וגם קצת את חולשתה, שהיא כבר לא מאיימת כל כך.

אורי אורבך: אומרים: יאללה, יש שם הרבה תפקידים וג'ובים, ומשרות, וזה נחמד מאוד להצטרף, ואפילו ש"ס לא מרגישה, כנראה, שהיא עושה מעשה ציוני כל כך גדול כשהיא מצטרפת לתנועה של בנימין זאב הרצל.

אורי אורבך: אז אין לי ספק שרבים בש"ס מאוד מרוצים, ודאי מקרב הבוחרים, פחות מקרב הנבחרים, ואני מאחל לש"ס בהצלחה לא פחות משאני מאחל הצלחה לתנועה הציונית, ואני בטוח שיהיה לכם קשה בהתחלה, ש"ס, אבל אחר כך אתם תתרגלו, תתגברו, בסוף אפילו תיהנו.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: אנחנו סיימנו את הנאומים בני דקה.

ראובן ריבלין: השתתפו 24 חברים.

ראובן ריבלין: יש עוד מישהו שביקש?

ראובן ריבלין: כן, ודאי, ודאי.

ראובן ריבלין: הודעה ליושב-ראש ועדת הכנסת, ואחריו נמשיך בהליך החקיקה היחיד הקיים על שולחננו היום.

ראובן ריבלין: כבוד השרה, רוצה להשיב?

קריאה: – – –

ראובן ריבלין: אז מייד – מייד אחרי ההודעה, כבוד השרה כמובן.

ראובן ריבלין: אני מייד קורא לך.

): אדוני היושב-ראש, חברות וחברי הכנסת, כבוד השרה, שלוש הודעות – אחת איננה מחייבת הצבעה והשתיים האחרות מצריכות הצבעה.

): הודעה ראשונה: ועדת הכנסת קבעה בישיבתה היום כי ועדת הפנים והגנת הסביבה תדון בהצעת חוק התייעלות אנרגיה במבני ציבור, התשס"ט–2009 – סליחה, נתקן למען הדיוק, בישיבתה אתמול – הצעתם של חברי הכנסת דב חנין, ניצן הורוביץ ואורית זוארץ וקבוצת חברי הכנסת, פ/804/18.

): ההודעה השנייה מחייבת הצבעה.

): ביום רביעי, כ' בשבט התש"ע, 6 בינואר 2010, העבירה מליאת הכנסת את ההצעות לסדר-היום בנושא: החלטת בג"ץ בעתירה בעניין כביש 443, של כמה חברי כנסת, לדיון בוועדת החוקה, חוק ומשפט.

): יושב-ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט ביקש להעביר את ההצעות הנ"ל לדיון בוועדת החוץ והביטחון, מאחר שהתקיים דיון בנושא זה באחת מוועדות המשנה שלה.

): ועדת הכנסת ממליצה לכנסת לשנות את החלטתה ולהעביר את ההצעות האמורות מוועדת החוקה, חוק ומשפט לדיון בוועדת החוץ והביטחון.

): אבקש את אישור הכנסת להמלצה זו.

): וההודעה השלישית – הכנסת החליטה בישיבתה ביום רביעי, כ"ט בכסלו התש"ע, 16 בדצמבר 2009, להעביר לוועדת הכלכלה את הצעות החוק הבאות:

): הצעת חוק הגנת הסביבה (שימוש מושכל במשאבי טבע – תאורה חסכונית במבני ציבור), התשס"ט–2009, הצעת חבר הכנסת ניצן הורוביץ – פ/838/18, והצעת חוק תאורה חסכונית במבני ציבור, התשס"ט–2009, הצעת חברת הכנסת ליה שמטוב – פ/191/18.

): יושב-ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה ביקש להעביר את הצעות החוק לדיון בוועדת הפנים והגנת הסביבה.

): ועדת הכנסת ממליצה לכנסת לשנות את החלטתה ולהעביר את הצעות החוק האמורות מוועדת הכלכלה לדיון בוועדת הפנים והגנת הסביבה לשם הכנתן לקריאה ראשונה.

): אבקש את אישורה של הכנסת גם להמלצה זו.

ראובן ריבלין: אנחנו נתחיל כך: האישור הראשון, החלטת ועדת הכנסת מיום 16 בדצמבר 2009 משתנה בזאת על-ידי הודעת יושב-ראש ועדת הכנסת.

ראובן ריבלין: נצביע על ההודעה המצריכה הצבעה.

ראובן ריבלין: מי בעד?

ראובן ריבלין: מי נגד?

ראובן ריבלין: מי נמנע?

ראובן ריבלין: נא להצביע.

ראובן ריבלין: הצבעה מס' 2 בעד הצעת ועדת הכנסת – 14 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק הגנת הסביבה (שימוש מושכל במשאבי טבע – תאורה חסכונית במבני ציבור), התשס"ט–2009, ואת הצעת חוק תאורה חסכונית במבני ציבור, התשס"ט–2009, מוועדת הכלכלה לוועדת הפנים והגנת הסביבה נתקבלה.

ראובן ריבלין: 14 בעד, אין מתנגדים ואין נמנעים.

ראובן ריבלין: חברת הכנסת עינת וילף מבקשת להוסיף, אבל אני לא מוסיף, אני רק רושם בפרוטוקול שהיא ביקשה להוסיף.

ראובן ריבלין: 14 בעד, אין מתנגדים, אין נמנעים.

ראובן ריבלין: אנחנו עוברים להצבעה על הודעתו של יושב-ראש הוועדה בנושא שינוי החלטת הכנסת מיום 6 בינואר 2010, כ' בשבט התש"ע.

ראובן ריבלין: נא להצביע – מי בעד?

ראובן ריבלין: מי נגד?

ראובן ריבלין: מי נמנע?

ראובן ריבלין: הצבעה מס' 3 בעד הצעת ועדת הכנסת – 15 נגד – אין נמנעים – אין הצעת ועדת הכנסת להעביר את הנושא:

ראובן ריבלין: החלטת בג"ץ בעתירה בעניין כביש 443 מוועדת החוקה, חוק ומשפט לוועדת החוץ והביטחון נתקבלה.

ראובן ריבלין: 15 בעד, אין מתנגדים, אין נמנעים.

ראובן ריבלין: אני קובע שהודעות יושב-ראש ועדת הכנסת נתקבלו.

ראובן ריבלין: אני מזמין את השרה התורנית, שרת התרבות לימור לבנת, לומר את דבריה בקשר לנאומים בני הדקה שנשמעו כאן ולהתייחס לכל דבר.

לימור לבנת: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני אתייחס בכמה מלים לחלק מהדברים שנאמרו כאן.

לימור לבנת: קודם כול, אני רוצה להצטרף למה שאדוני אמר קודם, כשהוא אמר שהיו ימים שבהם חבר כנסת חדש לא דיבר מהדוכן ארבעה חודשים.

לימור לבנת: היו ימים אחרים, זה נכון.

לימור לבנת: היו ימים שבהם – כפי שאמר חברי חבר הכנסת אופיר אקוניס, יושב-ראש ועדת הכלכלה של הכנסת – היו ימים שבהם אופוזיציה לא העלתה הצעות אי-אמון כאשר ראש הממשלה היה בחו"ל בשליחות ממלכתית.

לימור לבנת: היו ימים שבהם היו מנהגים, לא נהלים – לא מדובר במשהו שמחייב אף אחד, לא הדבר הראשון שהתייחסת אליו ולא הדבר השני, אבל היתה התנהלות מסוימת, שהיתה מקובלת ומכובדת על-ידי כלל חברי הכנסת.

לימור לבנת: ואני חושבת שחבל שהימים האלה חלפו, כנראה, עברו מהעולם.

לימור לבנת: היה נכון אילו היינו כולנו דבקים, הייתי אומרת, בנהלים מסוימים או בהתנהלות מסוימת שראוי לה לכנסת ישראל שתהיה חלק ממנה – מתוך הכבוד שכולנו רוחשים לכנסת ולכללים מסוימים שנכון לדבוק בהם.

לימור לבנת: זה חבל, אני חושבת שזה לא מכבד את הכנסת, לא מכבד את כולנו, אם אנחנו באופוזיציה או בקואליציה, כי זה טיבה של הכנסת:

לימור לבנת: פעם אנחנו בקואליציה ופעם אנחנו באופוזיציה, כל אחד מאתנו.

לימור לבנת: תודה לאל, מאז שנת 1977 אין יותר מצב שבו יש מפלגה אחת שהיא תמיד בקואליציה, אלא מתהפכים היוצרות, ולכן אף אחד לא יודע איפה הוא ימצא את עצמו היום – היום אולי כן, אבל לא היכן ימצא עצמו מחר, ונכון שנשמור על מכובדות ועל כללי משחק מסוימים.

לימור לבנת: לא הכול כתוב בתקנון או בכללים ובחוקים, חבל.

גדעון עזרא: תמיד היה נהוג שחוקים כאלה ואחרים שנוגעים לכנסת חלים רק מהכנסת שלאחר מכן, ואתם שיניתם את הנוהג הזה.

לימור לבנת: אני רוצה להגיד לך, חבר הכנסת גדעון עזרא, קודם כול, לא אנחנו שינינו את הנוהג הזה, אלא נהגים מסוימים שונו עוד קודם לכן, לצערי הרב.

לימור לבנת: אני רוצה להזכיר לך שממשלת נתניהו היתה ממשלה ששמרה – בקדנציה הראשונה שלה היא היתה היחידה ששמרה על כך שיהיו 18 שרים בממשלה, למשל, ולא שינתה את זה.

לימור לבנת: עד ששנייה אחרי זה באה ממשלה אחרת ותוך שנייה ורבע שינתה את החוק ובאותה ממשלה ממש קבעה מספר שרים שהיה בלתי מוגבל לחלוטין.

לימור לבנת: לא אנחנו שינינו את זה פעם ראשונה, עשו את זה לפנינו.

לימור לבנת: זה קרה עוד קודם, וכשזה נפרץ, זה כבר נפרץ.

לימור לבנת: אני מצטערת על זה וחושבת שלא נכון כך לנהוג.

לימור לבנת: אני חושבת שיש דברים, ואמר את זה קודם חברי חבר הכנסת אופיר אקוניס באופן הכי ברור: יש דברים שבהם – בכלל, שירות באופוזיציה הוא לא רק חובה, הוא גם זכות, והמחויבות הזו והזכות הזו, לפעמים יוצא לנו להיות שם ולפעמים לא, אבל תמיד, גם כשנמצאים באופוזיציה יש בזה מחויבות וזכות שדבקים בה.

לימור לבנת: אבל אני אמשיך ואומר שאני חושבת שכולנו מברכים את אותם כוחות הצלה ורפואה שנמצאים בהאיטי.

לימור לבנת: אמרו את זה כמה חברי כנסת ואני רוצה לחזק את דבריהם.

לימור לבנת: נעשית שם עבודה בלתי רגילה.

לימור לבנת: כששמעתי אתמול בערב מה נאמר ב-CNN, מה נאמר ברשתות זרות על ישראל ועל בית-חולים השדה שהוקם שם, והגדירו אותו כ"רולס רויס" של בתי-החולים – כך הגדירו אותו: בית-החולים שהוא ה"רולס רויס" של כוחות ההצלה; כאשר שמעתי על רופא ישראלי שיילד ניצולה, והיא קראה לבנה שנולד שם ישראל – אני מוכרחה לומר לכם שעוברת בי צמרמורת לשמוע את הדברים הללו.

לימור לבנת: דווקא בימים שבהם מגנים אותנו בעולם, בכל כך הרבה מקומות, מסתבר שמדינת ישראל הקטנה, הענייה, יכולה מול אמריקה הגדולה העצומה והעשירה.

לימור לבנת: אנחנו יכולים דווקא, וכפי שעשינו בעבר כל כך הרבה שנים, במדינות אפריקה ובמדינות עולם שלישי, ידענו לשלוח משלחות סיוע – לא של הצלה, של עזרה; בכל מקום שבו, לא עלינו, קורים אסונות בעולם, ישראל תמיד הראשונה לשלוח משלחות של הצלה עם היחידות הכי טובות שלנו, כי לדאבוננו ולאסוננו, על גבנו ועל גופנו נאלצנו ללמוד את הדברים הללו.

לימור לבנת: והנה אנחנו ראשונים בעולם, הכי טובים בעולם והכי מצליחים.

לימור לבנת: התפעלו שם ממערכת הדמיה שנשלחה מבית-חולים שדה שאנחנו מפעילים שם.

לימור לבנת: אלה השגרירים הכי טובים שלנו.

לימור לבנת: אני חושבת שגם היום אולי משרד החוץ צריך להמשיך ולפעול גם במדינות אפריקה כפי שהיה בעבר, לסייע לאותן מדינות.

לימור לבנת: אני מבינה שבשנים האחרונות קוצצו התקציבים ונחלשה אותה תמיכה שהיתה בעבר – חבר הכנסת והבה מנענע בראשו; היית סגן שרת החוץ, אתה מכיר את זה כנראה אפילו טוב ממני, ואני חושבת שנכון יהיה אם משרד החוץ יגביר את הסיוע הזה.

לימור לבנת: אנחנו גם מסייעים לאחרים וגם לעצמנו מרוויחים נקודות בזירה הבין-לאומית כתוצאה מהדברים הללו.

לימור לבנת: אנחנו כמובן עושים את זה לא רק כדי להרוויח נקודות – – –

ראובן ריבלין: עושים את זה שלא על מנת לקבל פרס, אבל גם מקבלים פרס.

לימור לבנת: מתוך שלא לשמה בא לשמה, ואנחנו אכן גם בעניין הזה זוכים לנקודות.

לימור לבנת: אני בהחלט מברכת את האנשים שלנו, המופלאים, שעושים עבודה בלתי רגילה.

לימור לבנת: רק אתמול יכולנו לראות מה קרה בחצבה ואיך כוחות ההצלה של יחידה 669 הצילו שם אנשים בצורה בלתי רגילה – ותנחומים, כמובן, על אלה שלא הצליחו להינצל.

לימור לבנת: אני רוצה לגעת, ברשותך, אדוני היושב-ראש, בעוד שני נושאים.

לימור לבנת: אחד, מה שאמרה חברת הכנסת ד"ר רחל אדטו קודם, שהתייחסה גם לכוחות ההצלה שלנו בהאיטי אבל דיברה גם על בתי-החולים הפסיכיאטריים, על בית-החולים "אברבנאל".

לימור לבנת: קראתי בעיתון וראיתי – כמו אחרים, אני מניחה – את אותם תנאים בלתי נתפסים ובלתי אנושיים שנתגלו שם, בבית-החולים "אברבנאל".

לימור לבנת: זה דבר – אני לא ידעתי על זה קודם – זה דבר בלתי אפשרי.

לימור לבנת: ואני קוראת ומפצירה ואומר את דברי איפה שצריך, לסגן שר הבריאות חבר הכנסת ליצמן, לקום ולעשות מעשה.

לימור לבנת: שום מדינה בעולם, בוודאי מדינת ישראל, לא יכולה להסכים שבני-אדם, ודאי מוכי גורל, חולי נפש, יהיו בתנאים בלתי אנושיים כאלה כפי שהתגלה באותו סיור שנעשה וכפי שנחשף באותה כתבה שקראתי בעיתון.

לימור לבנת: אני מבינה שחברת הכנסת ד"ר רחל אדטו היתה בסיור הזה וראתה את הדברים במו עיניה; אני ראיתי אותם רק באותם צילומים.

לימור לבנת: זה דבר נורא ומזעזע, אסור לנו בשום פנים ואופן להסכים לכך.

לימור לבנת: צריך לסגור את המקום הזה, כי כנראה שלא ניתן כבר לשפצו בגלל מצבו הנורא.

לימור לבנת: צריך לסגור את המקום הזה ולהעביר את המאושפזים בו למקום אחר.

לימור לבנת: מדינת ישראל לא יכולה להסכים לרגע אחד נוסף שימשיכו לשהות בו מאושפזים פסיכיאטריים או בכלל.

לימור לבנת: הנקודה האחרונה שאני רוצה לגעת בה היא הנושא שהעלתה חברת הכנסת ציפי חוטובלי לגבי אותה כת של גואל רצון.

לימור לבנת: קודם כול, חברת הכנסת ציפי חוטובלי, אני שמחה שאת מתכוונת – הבנתי – להעלות או להניח הצעת חוק על השולחן שתכיר כפוליגמיה לא רק כשמדובר באדם שנשוי באופן חוקי – – –

גדעון עזרא: בדואים.

לימור לבנת: כן.

לימור לבנת: וגם בעניין הזה זה ייתן מענה.

לימור לבנת: לא רק נישואים משפטיים או חוקיים אלא גם שהות שהיא ניכרת לעין של גבר עם מספר גדול של נשים.

לימור לבנת: אגב, כולן מצהירות שהן חד-הוריות, ומקבלים בגין הילדים האלה קצבאות.

לימור לבנת: ברור שזה נועד להערים על השלטונות, להערים על מוסדות המדינה ולקבל עוד ועוד קצבאות ילדים וכו'.

לימור לבנת: אבל הדבר כמובן חמור הרבה יותר.

לימור לבנת: כפי שאמרת, חבר הכנסת עזרא, ואתה מומחה לעניין, עושים את זה בקרב הקהילה הבדואית.

לימור לבנת: זה נכון, אבל במקרה של גואל רצון זה חמור הרבה יותר, כי כאן מדובר בהפעלת לחצים פסיכולוגיים על נשים, ומי יודע אם לא מעבר לזה.

לימור לבנת: יש חשדות כאן כמובן, והם נחקרים כרגע.

לימור לבנת: אני לא רוצה לקבוע דברים.

לימור לבנת: אבל מה שכן מאוד מאוד מטריד אותי הוא העובדה שמוסדות הרווחה ידעו על הכת הזאת, שבוודאי היא מעשה שאיננו נורמלי ואיננו בגדר הנורמות, הגם שאיננו יודעים כרגע מה בדיוק היה שם ומדובר בחשדות כרגע, אבל ודאי וודאי שמדובר כאן בדבר שאיננו בגדר הנורמה והוא מחוץ לכל נורמה לפחות, וידעו על כך במשך שנים ארוכות.

לימור לבנת: הרי התפרסמו כתבות.

לימור לבנת: יש עכשיו מירוץ בין אמצעי התקשורת מי היה הראשון שחשף את זה.

לימור לבנת: אני רואה שבכל כלי תקשורת כותבים "אצלנו זה נחשף לראשונה" ו"אצלנו זה נחשף לראשונה בשנת 2006" או "בשנת 2008" וכו'.

לימור לבנת: כלומר, לאורך שנים זה התפרסם בכל כלי התקשורת, כולם ידעו על כך, אבל שום דבר מהותי לא נעשה בעניין הזה.

ראובן ריבלין: ראיינו אותו באחד מהערוצים.

לימור לבנת: נכון.

לימור לבנת: זה היה לפני כמה חודשים.

לימור לבנת: אבל לפני כן, שנים קודם לכן, כבר נכתבו על כך כתבות, וכבר נעשו על כך תחקירים וכבר ידעו.

לימור לבנת: מסתבר שידעו על כך בבתי-הספר ובגנים שבהם שהו הילדים.

לימור לבנת: ידעו על כך בכל המקומות ובלשכות הרווחה.

לימור לבנת: הרי הדברים היו ידועים.

לימור לבנת: איפה היו כל אותם מוסדות, שהיו אמורים, כפי שאני רואה את זה, לקום ולטפל, לקום לזעוק, להזדעק ולהפסיק את התופעה המזוויעה הזאת של אדם שנשוי או לא נשוי – ולא משנה כרגע ההגדרה המשפטית – לעשרות נשים עם עשרות ילדים או יותר מזה, שבבתים כאן או בבתים שם, ולא חשוב אם זה ספר משפחה כזה או אחר, וכל הפרטים האלה הם פרטים בלתי חשובים – איפה היו כל המוסדות?

לימור לבנת: למה הם לא הזדעקו?

לימור לבנת: מדוע לא הפסיקו את זה קודם?

לימור לבנת: אגב, עשו מבצע יוצא מהכלל, כי אי-אפשר לדעת לאן זה עלול היה להגיע אם לא היו עושים אותו בצורה כל כך מדויקת וכל כך טובה ומתואמת בין כל הגורמים.

לימור לבנת: אבל הרי את זה היה אפשר לעשות עוד קודם לכן.

לימור לבנת: כל העיתונים פרסמו, הטלוויזיות, כולם.

לימור לבנת: כפי שאני קוראת לפחות באמצעי התקשורת, ואני לא מכירה את הנושא, כנראה שיש עוד כמה מקומות, אולי בדרגת חומרה פחותה, אני אינני יודעת – צריך עכשיו לטפל בזה ולא לחכות רגע אחד.

לימור לבנת: זו תופעה כל כך נוראית וכל כך לא נורמלית, שצריך לעשות את הדברים האלה מבעוד מועד ולא להמתין רגע אחד ולא לאפשר לילדים האומללים האלה ולנשים האומללות האלה, מוכות הגורל האלה, להיות נתונות ללחצים כאלה פסיכולוגיים, נפשיים, והייתי אומרת איומים כאלה, גם אם הן חושבות שזה עושה להן טוב או גם אם לא מעזות להגיד משהו אחר.

לימור לבנת: אדוני היושב-ראש, אני מודה לך.

לימור לבנת: אני ממשיכה לשהות אתכם.

ראובן ריבלין: כבוד השרה, אנחנו מאוד מודים לך על שנתת דעתך לנאומים בני דקה של חברי הכנסת.

ראובן ריבלין: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/301).

ראובן ריבלין: ]

ראובן ריבלין: רבותי, יש בפנינו הצעת חוק שהיא הצעת חוק פרטית.

ראובן ריבלין: הממשלה לא הגישה לפנינו הצעת חוק אחת כדי שאנחנו נדון בה היום.

ראובן ריבלין: על-פי בקשתו של חבר הכנסת מולה אנחנו נקיים דיון מטעם הכנסת בנושא הסיוע – אני תמיד אומר הוואי – – –

יריב לוין: האיטי.

ראובן ריבלין: להאיטי.

ראובן ריבלין: יש המבדילים הבדלה.

ראובן ריבלין: אני גם אפתח את הדיון, ולכן חברתי – אני מודה לה שהיא מחכה פה – סגנית היושב-ראש, רוחמה אברהם.

ראובן ריבלין: אני חייב לפתוח לכבודו של חבר הכנסת מולה את הדיון.

ראובן ריבלין: קודם אני מזמין כמובן את חבר הכנסת ציון פיניאן, שהוא ממלא-מקום יושב-ראש ועדת העבודה והרווחה, להציג בפנינו לקריאה ראשונה את הצעת החוק של חברי הכנסת שלי יחימוביץ וחיים כץ.

ראובן ריבלין: אדוני יציג.

ראובן ריבלין: אם החברים רוצים להשתתף, הם מוזמנים להירשם.

ציון פיניאן: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, חברי חברי הכנסת, הצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 121) (תשלום גמלת סיעוד לידי הזכאי – התוכנית הניסיונית), התש"ע–2010.

ציון פיניאן: הצעת חוק זו נועדה לאפשר המשכו של ניסוי, פיילוט, שבו נבדקת האפשרות שמשפחות קשישים סיעודיים יוכלו להעסיק את העובדים הסיעודיים באופן ישיר ובלא תיווך של חברת כוח-אדם כאשר אין בזה צורך.

ציון פיניאן: עד כה נמשך הניסוי שנתיים בארבעה אזורים בארץ.

ציון פיניאן: 470 משפחות בחרו להשתתף בו, והעסיקו את העובד הסיעודי באופן ישיר תוך שהן משתמשות בקצבת הביטוח הלאומי כדי לשלם ישירות את שכרו של העובד.

ציון פיניאן: המשפחות לוו בליווי צמוד של הביטוח הלאומי, כדי לוודא שהקשיש מטופל היטב.

ציון פיניאן: הניסוי הסתיים בהצלחה רבה.

ציון פיניאן: כעת מבקש הביטוח הלאומי ומבקשים המחוקקים להמשיך בניסוי כדי לבדוק אותו לאורך זמן ולהרחיבו לאזורים נוספים בארץ.

ציון פיניאן: על-פי הצעת חוק זו יוארך הניסוי בשנה, ויורחב מארבעה אזורים לתשעה אזורים.

ציון פיניאן: בכל מקרה, הכוונה היא לאפשר לקשיש ולמשפחתו חופש בחירה אם להעסיק מטפלים באמצעות חברת כוח-אדם או לעשות זאת בעצמם.

ציון פיניאן: בתום הניסוי תתבצע הערכה מחודשת של הפיילוט ושל הצעת החוק ויתקבלו החלטות בשיתוף כל הגורמים הרלוונטיים.

ציון פיניאן: הצעת החוק היא בתיאום מלא עם הממשלה.

ציון פיניאן: אבקש את תמיכתכם בקריאה ראשונה.

ציון פיניאן: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: נרשמו שלושה חברים עד רגע זה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת עפו אגבאריה הוא ראשון.

ראובן ריבלין: בבקשה.

ראובן ריבלין: אחריו – חבר הכנסת גדעון עזרא וגם חבר הכנסת מיכאלי.

ראובן ריבלין: בבקשה.

עפו אגבאריה: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, לגבי התיקון הזה, אני חושב שיש בזה משהו, אבל אני לא חשבתי שהעניין יכול להיות כזה גורף שבאמת לתת את הקצבה באופן מוחלט רק למשפחות ולבטל את העניין של חברת כוח-האדם.

עפו אגבאריה: אני חושב שבמקרים מסוימים כן יש לאפשר למשפחות ועל-פי בחירה לקבל את הסיוע ישירות לידי הקשיש או לידי המשפחה של הקשיש, כי יש מקרים מסוימים – זה לא הרבה אבל יש מקרים – שאולי המשפחה יכולה לתת את הטיפול הזה הרבה יותר טוב, ואולי זה נשאר ככה בתוך המשפחה בצורה אולי גם יותר אפקטיבית לטובת החולה ולטובת המשפחה מאשר דרך הביטוח הלאומי או דרך חברות העובדים.

עפו אגבאריה: לעשות את זה באופן גורף רק לידי המשפחות – אני חושב שזו טעות.

עפו אגבאריה: זו גם טעות להשאיר את זה רק בידי חברות כוח-האדם.

עפו אגבאריה: לתת את האפשרות למשפחות לבחור: מי שרוצה באמת לקבל את זה שהוא יהיה אחראי לזה – לתת את האפשרות הזאת למשפחות לעשות את זה בעצמן.

עפו אגבאריה: לדעתי, פתרון כזה יהיה הרבה יותר הוגן גם לגבי המשפחות וגם לגבי חברות כוח-האדם שעושות באמת עבודה טובה אבל לא בכל המקרים, ואין שבלונה אחת לכולם.

עפו אגבאריה: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת גדעון עזרא, בבקשה.

ראובן ריבלין: אחריו – חבר הכנסת מגלי והבה, ולאחר מכן – חבר הכנסת מיכאלי.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת פיניאן, אם תרצה להשיב על אחת – – –

גדעון עזרא: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני מבקש להתייחס.

גדעון עזרא: אתה אמרת שיש 470 משפחות שהתנדבו.

גדעון עזרא: אין לי בעיה בהתנדבות, כל מי שיכול להתנדב – יבורך, הבעיה היא עם קשישים עריריים, או קשישים נכים, או קשישים שלא יכולים – לא להתנדב, ואפילו לא יודעים מה כן מגיע להם או לא מגיע להם.

גדעון עזרא: יתר על כן, נדמה לי – והדבר טעון תשובה – שמהקצבה הזאת, שהם יקבלו באופן ישיר, ינכו להם מסים כאלה ואחרים; לפי מה שאני יודע.

גדעון עזרא: אני בעד פיילוטים.

גדעון עזרא: אין לי בעיה.

גדעון עזרא: כל משפחה שרוצה בכך, אני חושב שצריך ללכת לקראתה.

גדעון עזרא: אבל אסור בשום פנים ואופן, לדעתי, להכליל את זה על כולם, מאחר שבסופו של דבר, אם זה ייכנס לתוקף, יהיו הרבה קשישים עריריים שפשוט לא יקבלו טיפול – הם לא יודעים לאן צריך ללכת ומה לעשות.

גדעון עזרא: ולכן אני חושב שזו הערה שצריך לדון עליה לקראת הקריאה השנייה והשלישית ולהסתייג מהכוונה הזאת.

גדעון עזרא: תודה.

ראובן ריבלין: תודה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת מגלי והבה, ואחרון הדוברים – חבר הכנסת מיכאלי.

רחל אדטו: יש אפשרות?

ראובן ריבלין: אפשר.

ראובן ריבלין: אני גם מזמין את כולכם להירשם לדיון שיתקיים ביוזמת חבר הכנסת מולה בנושא מה שקרה בהאיטי – אסון הטבע בהאיטי.

מגלי והבה: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אין ספק שהצעת החוק שבאה לשנות את הסטטוס, והפיילוט שנוסה בנושא העסקת עובדים אצל קשישים או משפחות שזקוקות לכך – צריך להשאיר את האופציה.

מגלי והבה: צריך לברך קודם כול על הרעיון והפיילוט שהצליח, כיוון שהיום אנחנו יודעים איזה קשיים יש למשפחות לפעמים למצוא מישהו שיוכל לבוא לעבוד אצלן, ולפעמים המשפחות גם לא מכירות את כל הכללים של התנאים הסוציאליים של אותם אנשים שהן מעסיקות.

מגלי והבה: ולכן בהצעת החוק, כשנביא אותה לקריאה שנייה ולקריאה שלישית – אני אומר את זה לחברי חבר הכנסת פיניאן – צריך לבחון את האפשרויות, שלא יהיה לנו – לסגור את כל הפתחים לאותן משפחות שלא מצליחות או לא מסתדרות להגיע בכוחות עצמן לאותם עובדים, ואז אנחנו לא ניתן להן אפשרות ליהנות מהשירות הזה.

מגלי והבה: צריך גם להוסיף ולהגיד את האמת, אדוני היושב-ראש, כמי שמכיר את הסוגיה הזאת, הרבה פעמים אנחנו נתקלים בחברות כוח-אדם שעושות הרבה ביזנס, אפילו monkey business, אפילו מזלזלות באותם קשישים, שלא לדבר על עבירות על החוק שהן עושות, שלוקחות את הפספורט ולוקחות את אישור העבודה, והופכות את אותם עובדים זרים שמגיעים, או אותם עובדים שבאים לעבוד אצל הקשישים, לבני ערובה.

מגלי והבה: ולכן צריך לבחון באור חיובי – מצד אחד להרחיב את הפיילוט הזה, לתת למי שיכול מהמשפחות הזקוקות להעסקת עובד, בעיקר לקשישים, שיאפשרו להן.

מגלי והבה: מצד שני, להשאיר את הפתח לאלה, במיוחד בפריפריה, במקומות שאין להם גישה למקומות ולמאגרי עובדים, ואז הם יהיו בבעיה, וגם לא תהיה להם היכולת לפרסם בתקשורת ולפרסם בעיתונים: אנחנו מחפשים לזוג, או לקשיש, או לקשישה, שזקוקה לעבודה.

מגלי והבה: אנחנו נקל עליהם, נאפשר גם את הנושא של כוח-אדם בצורה מסודרת ומפוקחת, וגם נאפשר להם להתחבר ישירות.

מגלי והבה: אני תומך בהצעת החוק ומברך עליה.

מגלי והבה: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת מגלי והבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת מיכאלי – בבקשה, אדוני.

ראובן ריבלין: וחברת הכנסת אדטו תסיים.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, גברתי השרה, אני באמת חושב שהניסיון – שהוחלט עליו לפני כשנתיים, אדוני היושב-ראש, לנסות את העניין של גמלת סיעוד לידי הזכאי – היה ניסיון קצת נועז בזמנו, ובאמת הרבה חברי כנסת הביעו חששות מפני המהלך הזה ואמרו פה: המשפחות ינצלו את הכסף הזה בצורה מעוותת, וזה לא יגיע בסוף לנזקק, לאותו זכאי גמלה.

אברהם מיכאלי: ואני שמח, אדוני היושב-ראש, על זה שהניסיון אכן מוכיח שהרבה פעמים חברות כוח-אדם מסרבלות את העניין, ומי שקצת חווה את זה על בשרו, מסיבה כזאת או אחרת, יודע.

אברהם מיכאלי: מצד אחד זה עוזר, אדוני היושב-ראש – חברות כוח-האדם – בביורוקרטיה של העניין, כי בסך הכול אותו עובד שעושה את העבודה, צריך גם לתת לו את כל הזכויות הסוציאליות שמגיעות לו במסגרת החוק, ואז בני המשפחה כביכול לא יכולים לעשות את אותו הדבר, אבל הרבה פעמים הסתבר, אדוני היושב-ראש, שהיעילות במתן טיפול לנזקק לסיעוד על-ידי בן משפחה נעשית בצורה אחרת, על-ידי נשמה יתירה אחרת, שבן משפחה מוכן לקחת על עצמו לטפל בזה.

אברהם מיכאלי: הרי אנחנו דואגים בסוף לתועלת של החולה הזכאי, ולאו דווקא חושבים על הדברים שלפעמים קשה לחשוב איך פותרים אותם, ואני שמח שמרחיבים את הפיילוט הזה, את הניסיון הזה, לכמה וכמה אזורים.

אברהם מיכאלי: עם זאת, אדוני היושב-ראש, אנחנו צריכים, במכלול של הדבר הזה, אולי במסגרת הוועדה, שוב לחשוב איך נעשה את זה, איך אפשר לשפר עדיין את מתן הזכאות לנזקקים, כי כל כך הרבה מבחנים נוקשים, אדוני היושב-ראש, המוסד לביטוח לאומי מפעיל כדי לגרוע מהם, כדי להוריד להם שעות, כדי לא לתת להם את הזכאות – הרבה פעמים רחמנות על אותם נזקקים, באיזה מצבים קשים הם נמצאים ולא נותנים להם את הסיוע, ואז הרבה פעמים, באמת, זה נופל כנטל על המשפחה, והרבה מאוד משפחות לא יכולות לעמוד בנטל הזה, לא יכולות לבוא ולסייע לנזקק מכיסן הפרטי אם לא מקבלים איזה סיוע מהמוסד לביטוח לאומי.

אברהם מיכאלי: ובאמת הערעורים שעושים על הקביעות של אותה אחות שמגיעה וקובעת את הזכאי – אם מגיע לו או לא מגיע לו – לפעמים הם בלתי אפשריים, כי המבחנים הקשים שעושים להם בזמן הבדיקה – ואני לא מדבר כאן חלילה לא על רמאים ולא על כל אלה שמנסים לעשות הצגות – המבחנים האלה הם נורא קשים, והמשפחות פשוט מאוד מתלוננות ומבקשות מאתנו הרבה פעמים סיוע לשנות את הגזירה, ואין לנו מה לסייע.

אברהם מיכאלי: לכן אני מקווה שאולי במסגרת הבחינה בוועדה כרגע את הפיילוט מחדש גם ניגע באותן נקודות של קביעת המבחנים על-ידי המוסד לביטוח לאומי.

אברהם מיכאלי: תודה, אדוני היושב-ראש.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חברת הכנסת רחל אדטו, בבקשה.

רחל אדטו: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני מוכרחה להודות שמזמן לא היתה הצעת חוק שנדונה במסגרת ועדת העבודה והרווחה, שבה אני חברה, ששיניתי את דעתי לגביה במהלך הישיבה כשלוש פעמים, פחות או יותר, ובכל פעם חשבתי שיש בעיה – כי חברות הסיעוד, כמו שהוזכר פה, הן חברות נוקשות, שמטרתן בסופו של יום היא עשיית רווח, שזה אחד הדברים שהחברות האלה עושות, והתנאים הם נוקשים, וביטוח לאומי מקשה, וכל הדברים האלה נכונים – כאילו להעביר את הכסף לידי המשפחות.

רחל אדטו: מאידך, שמענו אתמול בוועדה שמדובר בחלק גדול מהאוכלוסייה, שאלה אנשים זקנים, רובם דמנטים, שלא מסוגלים, לא לדאוג לעצמם, בוודאי לא לדאוג לכל ההליך הזה של למצוא סיעוד וללכת למבחנים ולשלם למטפל, ולכן מן הראוי לא לתת את זה להם.

רחל אדטו: כלומר, יש פה איזה שילוב של שני צדדים, שכל אחד צודק ובכל אחד יש בעיות, ולכן היה מאוד קשה להחליט מי צודק יותר או מי פחות בעייתי.

רחל אדטו: בסופו של יום אני חושבת שזה כן נכון, ולכן בסופו של יום, עם כל ההתלבטויות שלי, כן הצבעתי בעד ההצעה, מאחר שהבנתי שההצעה הזאת בסופו של דבר משלבת את האפשרות גם לתת למי שרוצה לנהל בעצמו את התשלום לעובד ולמצוא את העובד, אף-על-פי שזה קשה, אבל מוכן – המשפחה תומכת, משפחה שמסוגלת לעשות את ההליך הזה לבד ולא להיות קשורה לחברת הסיעוד, ומאידך, לאלה שרוצים את חברת הסיעוד, שתעשה את התהליך הזה, שיקירם נמצא בבית-החולים, או הופך להיות דמנטי, או בכל מצב שהוא – נותנת להם את האפשרות.

רחל אדטו: ולכן בסופו של יום, אחרי כל ההתנדנדות שלי הלוך וחזור, חשבתי שזה כן נכון ללכת להצביע בעד ההצעה, מאחר שיושב-ראש הוועדה, חבר הכנסת חיים כץ, גם אמר שהתוכנית הזאת מוגבלת בזמן ועדיין מותירה בידי אחוז של אנשים את האפשרות לבחור.

רחל אדטו: אנחנו יודעים רק דבר אחד בעייתי, שעד היום רק 6% מכלל האוכלוסייה ניצלו את הזכות שלהם לבחור.

רחל אדטו: אז אחד הדברים שכן צריך לעשות בכל דרך שהיא – וזה תפקידנו כוועדת העבודה, כשנכין את הצעת החוק לקריאה שנייה ושלישית – לדאוג לכך שתהיה דרך להודיע לאנשים שעומדים בשלב של בחירת סיעוד על זכותם בכלל לממש את היכולת הזאת לבחור את זה בכוחות עצמם, דבר שעד היום לא נעשה.

רחל אדטו: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחברת הכנסת אדטו.

ראובן ריבלין: האם חבר הכנסת פיניאן רוצה להשיב?

ראובן ריבלין: לא רוצה.

ראובן ריבלין: להצביע – בבקשה.

ראובן ריבלין: רבותי חברי הכנסת, גברתי השרה, אנחנו עוברים להצבעה על הצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 121) (תשלום גמלת סיעוד לידי הזכאי – התוכנית הניסיונית), התש"ע–2010, של חברי הכנסת שלי יחימוביץ וחיים כץ.

ראובן ריבלין: נא להצביע – מי בעד?

ראובן ריבלין: מי נגד?

ראובן ריבלין: בקריאה ראשונה.

ראובן ריבלין: הצבעה מס' 4 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 19 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 121) (תשלום גמלת סיעוד לידי הזכאי – התוכנית הניסיונית), התש"ע–2010, לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות נתקבלה.

ראובן ריבלין: 19 בעד, אין מתנגדים, אין נמנעים.

ראובן ריבלין: אני קובע שהצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 121) עברה בקריאה ראשונה ותועבר חזרה לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות על מנת להכינה לקריאה שנייה ושלישית.

ראובן ריבלין: תודה רבה, חברי הכנסת.

ראובן ריבלין: גברתי השרה, רבותי חברי הכנסת, זה שבוע ימים אנו עוקבים בהשתאות ובתדהמה, יחד עם העולם כולו, אחר מראות קורעי לב של מוות, הרס וחורבן שזרעה רעידת האדמה הקטלנית בהאיטי.

ראובן ריבלין: כהרף עין התמוטט עמל של דורות.

ראובן ריבלין: עשרות אלפי בני-אדם נקברו חיים תחת ההריסות.

ראובן ריבלין: עיר בירה, רבתי-עם, היתה לגל חורבות.

ראובן ריבלין: יישובים שלמים נמחקו ואינם.

ראובן ריבלין: מאות אלפי בני-אדם נותרו ללא קורת גג.

ראובן ריבלין: שוב נוכחנו לדעת עד כמה, לעתים, חסר ישע הוא האדם מול איתני הטבע.

ראובן ריבלין: מי שהורגל לקרקע מוצקה ובלתי ניתנת לזעזוע תחת רגליו, נדהם לגלות כי הנה האדמה נבקעת ובולעת אותו באחת.

ראובן ריבלין: עוד בטרם התבררו ממדי האסון, שיגרה ישראל כוח גדול של חילוץ ורפואה – כפי שציינה זאת גם שרת התרבות כסיום לנאומים בני דקה – לסייע לנפגעים במדינה המוכה, מתוך נאמנות לאמרה: כל המקיים נפש אחת, מעלים עליו כאילו קיים עולם ומלואו.

ראובן ריבלין: הכוח הישראלי הציל עולמות רבים, חילץ לכודים חיים מתחת להריסות, טיפל בעשרות רבות של פצועים ואף סייע להבאת חיים חדשים לעולם, גם בנסיבות הנוראות הללו.

ראובן ריבלין: הטרגדיה בהאיטי צריכה, כחלוף ההלם, לשנות את התפיסה שלנו ביחס להיערכות למכת טבע כזו.

ראובן ריבלין: הגיאולוגים שבים ומזהירים שהאדמה שתחת רגלינו איננה נחה לעולם, גם לא זו שלנו, כאן בישראל.

ראובן ריבלין: אולי האסון הזה הוא אות מטלטל, יהיו שיאמרו – אות משמים.

ראובן ריבלין: אנחנו חייבים להתעורר ולהיערך ליום כזה, אם יקרה.

ראובן ריבלין: עלינו להיות מוכנים, עד כמה שהדבר ניתן, לאסון של רעידת אדמה, העלול בכל יום לפקוד אותנו.

ראובן ריבלין: זה כבר קרה לא אחת, וזה כנראה גם יקרה.

ראובן ריבלין: מחר תדון הכנסת בהיערכות לקראת רעידות האדמה, בהשתתפות שר התשתיות עוזי לנדאו והשר בני בגין.

ראובן ריבלין: איננו יכולים לשלוט באיתני הטבע, אבל אנחנו יכולים וחייבים להיערך כדי לצמצם את הנזק.

ראובן ריבלין: ישראל מהווה ראש חץ בסיוע במצבי חירום.

ראובן ריבלין: אנחנו בהחלט גאים על כך ושולחים מכאן תודה חמה לכל העוסקים במלאכת הקודש הזאת, המביאים לנו איזושהי תגובה מהעולם על יכולותינו, כאשר אנחנו עושים זאת שלא על מנת לקבל פרס אלא מתוך דאגה אנושית צרופה.

ראובן ריבלין: בהזדמנות הזאת אנו מציעים גם לפרלמנטים החברים באיגוד הבין-פרלמנטרי העולמי ליזום יחד הקמת גוף משותף שיתאם את העזרה הבין-לאומית לאחר אסון טבע.

ראובן ריבלין: עלינו להיות מוכנים בכל רגע לסייע, וחיוני שתהיה כתובת מתואמת ומשותפת שתלווה את פעולת העזרה והסיוע על-פי הצרכים.

ראובן ריבלין: אני קורא לכונן, ללא דיחוי, ועדה בין-פרלמנטרית שתקבע דפוסי עבודה לסיוע במקרה של אסון טבע, שכאמור, מתחולל ללא כל התרעה מוקדמת, כדי שבפעם הבאה נהיה ערוכים עוד יותר טוב.

ראובן ריבלין: ואני קורא לכל חברי הכנסת הנמצאים באותם מוסדות בין-פרלמנטריים ובין-לאומיים, להפנות תשומת לב העולם על מנת שנוכל כעולם אחד לעמוד בפרץ כאשר מתחולל עלינו אסון טבע כזה או אחר.

ראובן ריבלין: אני מזמין את יוזם הדיון היום, חבר הכנסת שלמה מולה.

ראובן ריבלין: לאחריו יוכלו חברי הכנסת לומר את דברם, כאשר ראשון הדוברים – חבר הכנסת חיים אורון.

שלמה מולה: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, חברי חברי הכנסת, אני מודה לך, אדוני היושב-ראש, על שקבעת את הדיון היום.

שלמה מולה: אני רוצה לומר לך, כשראינו במהלך כל השבוע מה מתחולל בארץ הזאת, בהאיטי, תאמין לי, הלב נקרע.

שלמה מולה: בגילוי נאות רציתי לומר לך, ברגע שראיתי את האנשים האלה – חסרי ישע, האנשים האלה הפכו למיואשים, האנשים האלה חיפשו לאכול – אני באופן אישי נזכרתי בתקופת שהותי במחנות הפליטים בסודן.

שלמה מולה: שלושה חודשים של רעב וסבל, וכל יום חיכינו שמישהו יביא לנו מרק עדשים ולחמנייה ליום.

שלמה מולה: להיות אדם רעב, כשאתה לא יודע מה יהיה אחר-הצהריים, אין לך מושג כמה זה קשה, כשלא מדובר רק ב-5,000 איש – שהייתי חלק מהם בסודן במחנה באום-ראקובה – אלא כשמדובר בארץ שבה קרוב ל-3 מיליוני אנשים חסרי ישע ומסכנים ואין מי שייתן להם סיוע באותן שניות.

שלמה מולה: אבל הנה לכם, מגיעים אנשים מהעולם, גם מישראל.

שלמה מולה: גם אני, כשאני מבסס את האסון הזה – וכמו שאמרתי, אני מדגים אותו בגילוי אישי: ב-4 בפברואר 1984, באמצע הלילה, באו אלינו לאוהלים ואמרו: ואתם תבואו, תלכו עמנו.

שלמה מולה: כשביקשו מאתנו ללכת עמם, לחצות את מחנה הפליטים, זה היה אחרי ששלושה ימים אני באופן אישי לא אכלתי ולא שתיתי, והייתי אדם מיואש, יחד עם חברי, קבוצה קטנה.

שלמה מולה: אחרי שחצינו את מחנות הפליטים הגענו למקום נמוך, שבו היו ארבעה אנשים בעלי צבע לבן, וזאת היתה הפעם השנייה שלי שראיתי אדם לבן.

שלמה מולה: פגשנו עוד קבוצה גדולה של אנשים – שתי משאיות ענקיות ושתי מכוניות פרטיות.

שלמה מולה: ואז ביקשו מאתנו לעלות על המשאיות האלה.

שלמה מולה: שתי המשאיות התחילו לנוע בכביש ללא שום דבר.

שלמה מולה: שתי המשאיות, אין להן אורות.

שלמה מולה: מכונית פרטית אחת קדימה, השנייה מאחור.

שלמה מולה: כעבור ארבע שעות נסיעה הגענו לשום-מקום, מדבר, כשמסתכלים רואים רק כוכבים.

שלמה מולה: ואז, מי שהיה אתנו, אותו בחור שפגשנו, אמר: תראו, יהיה פה משהו, אל תפחדו.

שלמה מולה: זה נכון, אני וגם חברי היינו אנשים מיואשים, לא ידענו מה מצפה לנו, אבל חיפשנו שאולי בכל זאת מישהו יבוא להציל אותנו.

שלמה מולה: באותו לילה של ערב שבת, ב-4 בפברואר 1984, פתאום נחתו צנחנים והעמיסו אותנו לתוך המשאית, משם למטוסים, מטוסי "הרקולס", וכשהמטוס נפתח, פתאום ראינו חיילים עם נשק, עם קסדות, והתחילו לשיר "הבאנו שלום עליכם".

שלמה מולה: אחרי שהם שרו ונתנו לנו מים ואוכל ובדקו אותנו אם אנחנו בריאים.

שלמה מולה: אותם רגעים מופלאים – בעצם, מי שבא להציל אותנו היו אותם חיילי צבא-הגנה לישראל, שבאו להציל אותנו מאותו תופת של רעב, צמא, מחלה.

שלמה מולה: ואני נזכרתי בימים ההם, שלפני 25 שנה, כאשר ראיתי את החיילים שלנו, את גופי ההצלה, מגיעים להאיטי ומנסים להציל נפשות.

שלמה מולה: ואני שואל: מה מייחד אותנו?

שלמה מולה: אני אומר לכם, אני מלא גאווה, אני מלא התפעמות, איך מדינה קטנה, ושליחיה יכולים להגיע, מה שאמריקה הגדולה לא הצליחה לעשות – אמריקה השכנה לא הצליחה לעשות – במשך שבוע ימים.

שלמה מולה: אפילו לא הצליחו להקים בית-חולים שדה.

שלמה מולה: אני אומר לכם, אנחנו יכולים להיות ישראלים-יהודים גאים.

שלמה מולה: אין במה להתבייש.

שלמה מולה: אני אומר לכם, תמיד שופטים אותנו בעיקר על מלחמות, בעיקר על כמה שישראל פוגעת בזכויות האדם, אבל הרגעים האלה הם אולי התעודה שכל אחד מאתנו יכול לשאת אתו, שבסופו של דבר אנחנו עם נאור, חברה נאורה, חברה ככל העמים בעולם.

שלמה מולה: כשאנחנו רואים את המראות הקשים של אנשים שאין להם מה לאכול ומה לשתות – נותנת קצינה בצבא-הגנה לישראל את דמה ומצילה את האדם שהיה מוטל על האדמה ואו-טו-טו היה מת.

שלמה מולה: אני חושב שהמוסר היהודי שלנו – המוסר והמצפון היהודי שלנו הוא בעצם מה שמניע אותנו.

שלמה מולה: אני לא יודע כמה מחברי הכנסת היושבים כאן ביקרו בהאיטי.

שלמה מולה: אני לא ביקרתי מעולם, אבל אני חושב שכשאנחנו רואים את הזוועות האלה, והשליחים שלנו וכוחות ההצלה – זק"א, מד"א, צבא-הגנה לישראל – מצילים נפשות, כל אחד מאתנו יכול להיות גאה, אבל זה לא מספיק.

שלמה מולה: בעצם ביקשתי שהדיון הזה יתקיים כדי שנעשה מאמץ נוסף – הרי לא מספיק רק שבוע ימים.

שלמה מולה: שמחתי לשמוע שכנראה כוחות ההצלה ימשיכו להיות שם עוד חודש, אבל זאת הזדמנות נוספת לפנות גם לאזרחי ישראל ולומר שכל מי שיכול לתת סיוע לארץ הארורה הזאת, המסכנה הזאת, שהטבע פגע בה פגיעה אנושה וקשה – לפי הדיווחים יותר מ-200,000 אנשים איבדו, קיפחו את חייהם, אבל זה לא רק אלה שקיפחו את חייהם, אלא מה יהיה עם אלה שעוד בחיים, מה יהיה העתיד שלהם.

שלמה מולה: אני מתפעם – נכון שיש עוד דיונים, עוד סיוע שהעולם נותן.

שלמה מולה: אני לא יודע מה אמריקה תיתן ומה היא נותנת, אבל אני יודע שהימים האלה הם ימים קשים לאזרחי האיטי.

שלמה מולה: אני מקווה שכמו שממשלת ישראל שלחה את גופי ההצלה, גם האזרחים יפתחו את לבם ויהיה אפשר לתת סיוע הומניטרי לאזרחים פשוטים שכל מה שהם מחפשים הוא מחסה, אוכל ולחיות.

שלמה מולה: לכן, מצד אחד כולנו גאים על מה שאנחנו עושים כיהודים בעלי מצפון, מוסר, אבל מצד שני אנחנו צריכים להמשיך לבקש מאזרחי ישראל להמשיך לתת ולסייע.

שלמה מולה: אני יודע שמפרסמים בכלי התקשורת אפשרויות של סיוע ומתן תרומות.

שלמה מולה: אני חושב שאנחנו יכולים להמשיך עוד ועוד, כדי להציל עוד נפש ועוד אדם.

שלמה מולה: ועל כן אני רוצה להודות ליושב-ראש, שאפשר לקיים את הדיון, ולממשלת ישראל על כל מה שהיא עושה.

שלמה מולה: אני מקווה שגם אזרחי ישראל ימשיכו לסייע ולתת לארגוני ההצלה.

שלמה מולה: אנחנו עם למוד ניסיון, אנחנו יכולים להיות דוגמה ומופת לעולם כולו.

שלמה מולה: כל מי שראה בתקשורת הבין-לאומית – קיבלנו אפילו רגע של חסד; כמה שהישראלים הגיעו ממקום מרוחק, הם אלה שהתארגנו.

שלמה מולה: כולנו גאים – אנחנו גאים באלה שממשיכים להציל נפשות גם ברגעים אלה.

שלמה מולה: תודה רבה.

רוחמה אברהם-בלילא: תודה רבה, חבר הכנסת מולה.

רוחמה אברהם-בלילא: ראשונת הדוברים, חברת הכנסת רונית תירוש, בבקשה.

רוחמה אברהם-בלילא: לרשותך, גברתי, חמש דקות.

רונית תירוש: גברתי היושבת-ראש, גברתי השרה, רבותי חברי הכנסת, מאוד נעים להגיד "גברתי היושבת-ראש, גברתי השרה" – כן ירבו.

רוחמה אברהם-בלילא: אני מודה לך.

ציפי חוטובלי: – – – חברת כנסת.

רונית תירוש: כן תרבינה גם חברות כנסת, ושרות ויושבות בראש.

רוחמה אברהם-בלילא: כן, יש כמעט רוב של חברות כנסת.

רונית תירוש: ראשית, אני מצטרפת כמובן לכל דברי השבח והברכה לממשלת ישראל, לכוחות ההצלה, לכל מי שתרם ותורם את חלקו להביא קצת מזור לאנשים חסרי ישע בקצה העולם.

רונית תירוש: אין ספק שמדינת ישראל יודעת לעשות את הדברים הללו – כמעט כמו קוסמות – להגיע ממרחקים, להיערך במהירות ולעשות עבודה יעילה וטובה.

רונית תירוש: והלוואי שלא נזדקק לכוחות האלה בארצנו שלנו.

רונית תירוש: פה בדיוק אני רוצה לעמוד על העניין של ארצנו שלנו.

רונית תירוש: אנחנו יושבים על השבר הסורי-אפריקני ואנחנו צפויים – אני מקווה שאני אתבדה, אבל גם כאן אי-אפשר להוציא מכלל אפשרות שיתרגש עלינו אותו אסון, וגם כאן האדמה תרעד ונחווה רעידת אדמה, שעלולה גם להיות מאוד קשה.

רונית תירוש: יש גם מי שאומר שבטוח תהיה רעידת אדמה, במוקדם או במאוחר.

רונית תירוש: מדינת ישראל חייבת להיערך לנושא הזה, ולא לאחר מעשה; לא במובן הזה שיכשירו כוחות הצלה שידעו להגיע ולחפור ולהרים טונות של בטון וברזלים כדי להציל חיים.

רונית תירוש: אני לא רוצה להגיע לזה.

רונית תירוש: אני רוצה להגיע למצב שגם אם תהיה רעידת אדמה, הנזקים יהיו פחותים מאלה שכרגע צפויים על-פי הנתונים הקיימים.

רונית תירוש: לפני כשנה הוקמה – בכנסת הקודמת – ועדה פרלמנטרית בראשותו של חבר הכנסת כחלון, היום שר התקשורת, שהיה אז יושב-ראש ועדת הכלכלה.

רונית תירוש: הוא עמד בראש אותה ועדה לבחינת היערכות מדינת ישראל לרעידות אדמה.

רונית תירוש: אני הייתי חברה בוועדה והיו מספר רב של ישיבות, הרבה שעות עבודה, עם מפגשים עם אנשי מקצוע – בעיקר אנשי מקצוע: מהנדסים ואנשים שבקיאים בתחום.

רונית תירוש: אני לא אלאה אתכם בנתונים של הוועדה ובמה שהובא בפניה, אבל ברור לחלוטין שעד שנת 1985, גברתי היושבת בראש, כל הבתים, הבניינים, המוסדות שנבנו בארץ, לא נבנו על-פי תקן שערוך לרעידות אדמה, כלומר פגיעה – כל זעזוע באדמה יפיל את הבניין כך או אחרת, יביא לנזקים שאנחנו לא רוצים לצפות בהם.

רונית תירוש: משנת 1985 ואילך יש תקן שמחייב.

רונית תירוש: זה תקן שמאפשר גמישות לבניין בתזוזות שלו, כך שלא בהכרח הבניין ישר נופל.

רונית תירוש: מי ששיערך את העלויות דיבר על 20 מיליארד שקל שיועמדו לרשות אנשי המקצוע כדי שיתחזקו ויחזקו את הבניינים.

רונית תירוש: יש גם מה שנקרא תמ"א 38 – על-פי התקנה הזאת ברשויות המקומיות ניתן לאפשר לקבלן להקים עוד קומה מעל בניין, או עוד שתי קומות או יותר, בתנאי שהוא משפץ את הבניין כך שהוא מתחזק אותו מפני רעידות אדמה.

רונית תירוש: כלומר זה חלק מהמשא-ומתן עם אותו קבלן – מצד אחד הוא מקבל יתרון, ומצד שני הוא מחזק את הבניין וגם משפץ אותו.

רונית תירוש: זה דבר נפלא, אבל מי שיבדוק – ואני מציעה לבדוק את זה – אין כמעט היענות לנושא של תמ"א 38, דווקא מצד – לא הקבלנים – התושבים, דיירי הדירות, מסיבות כאלה ואחרות, מוזרות ומשונות.

רונית תירוש: לכן הנושא לא מתקדם.

רונית תירוש: כפי שאני יודעת, גם 20 המיליארד הללו, שדיברו עליהם – בחמש שנים, דהיינו כל שנה 4 מיליארד – להערכתי ולמיטב ידיעתי לא הוקצו, ולא הוקצה אפילו שקל.

רונית תירוש: אני מאוד לא רוצה להגיע ליום שיעשו ועדת חקירה לאחר מעשה – מדוע לא נערכו, מדוע לא עשו.

רונית תירוש: לא צריך להקים עוד ועדות.

רונית תירוש: יש המלצות, פשוט צריך לעשות.

רונית תירוש: ואני מקווה באמת שהיושב-ראש, חבר הכנסת רובי ריבלין, יוביל איזשהו מהלך שיכריח את משרדי הממשלה לשבת ביחד, לא רק לתת דין-וחשבון אלא גם לעשות מעשה, ויפה שעה אחת קודם.

רונית תירוש: תודה, ותודה לחברי ג'ומס, שאפשר לי לדבר לפניו.

רוחמה אברהם-בלילא: אני מודה לך, גברתי.

רוחמה אברהם-בלילא: הדובר הבא, חבר הכנסת חיים אורון, בבקשה.

חיים אורון: גברתי היושבת-ראש, חברי הכנסת, זה מסוג הדיונים שבהם כל אחד מאתנו תופס איזו זווית לעסוק בה, כי הרי אנחנו מהדיון הזה לא הולכים לצאת עם משהו ממשי.

חיים אורון: וגם אני שותף לדברי קודמי, שביטאו מצד אחד את התחושות הקשות ואת ההשתתפות בצערה של מדינה, שאולי כמעט נמחקה, והסבל הנורא והמספר הלא-יאומן של קורבנות שקרו ברעידת האדמה הזאת, וגם תחושה של סיפוק מהעובדה שהפעם מדינת ישראל התגלתה בפן היותר חיובי שלה ובאמת שיגרה משלחת של אנשים שעושים לילות כימים להצלת עוד נפש ועוד נפש ועוד תינוק ועוד תינוקת ועוד אשה, ועל כך יבורכו כל העוסקים במלאכה.

חיים אורון: רעידת אדמה היא מידי שמים, וכנראה, אף-על-פי שלכאורה חשבנו שהאדם מצליח להשתלט על איתני הטבע, הוא כל פעם נחשף, והוא נחשף באופן יותר חריף – לפני שנתיים או שלוש, כשהיה צונאמי שאי-אפשר היה לחזות את עוצמותיו, או ברעידת אדמה מהסוג הזה, או בהוריקן כמו בניו-אורלינס בארצות-הברית.

חיים אורון: זה מידי שמים, אבל לא הכול מידי שמים.

חיים אורון: ולפעמים אנחנו נחשפים למציאות כמו בהאיטי עכשיו, כאשר הפוקוס הטלוויזיוני – אגב, זה הולך ונגמר – ממוקד לכמה שעות או לכמה ימים במציאות מאוד מאוד קשה.

חיים אורון: ואנחנו פתאום מבינים שיש מדינה שלמה שחיה ב-500 דולר לשנה.

חיים אורון: 500 דולר לשנה.

חיים אורון: והיא לא יחידה.

חיים אורון: פחות מ-2 דולר ליום.

חיים אורון: אגב, גברתי היושבת-ראש, יש לא מעט מדינות על פני הגלובוס שזה פי-שניים ממה שיש להן, שם חיים מדולר ליום, ואף פחות.

חיים אורון: ואתה בכל זאת חוזר ושואל את שאלות הבסיס, וזה לא אי-שם, זה בחצר האחורית של ארצות-הברית – מיאמי, פה – ואתה שואל את עצמך בכל זאת, ואני חושב שאי-אפשר לא לשאול את השאלה הזאת, ואם מישהו שומע בדברי גם שאלה שמופנית כלפינו פה פנימה, אז הוא לא טועה בי: תגידו, המשאבים האלה והכוחות האלה והעוצמות האלה וההתגייסות – של שלושה נשיאים אמריקנים ושל ראשי אירופה ושלנו, של ישראל – רק במשבר הזה?

חיים אורון: רק באסון הזה?

חיים אורון: וכאשר מתמשך האסון היומיומי של מדינה בלי שלטון, של רמת חיים שאנחנו נחשפים לה עכשיו – אגב, גם עוצמת האסון היא חלק מהסיפור הזה.

חיים אורון: איך אמרה פה חברת הכנסת תירוש – הבתים שנבנו מתאריך כזה וכזה יעמדו ברעידת אדמה; הבתים שנבנים שם, כולל עכשיו, לא יעמדו בשום רעידת אדמה, חלק בגלל שחיתות, חלק בגלל היעדר משאבים.

חיים אורון: ואז אתה חוזר אל השאלות המהותיות, לא איך האדם מתמודד עם איתני הטבע – איך הוא מתמודד עם מציאות שבה הפערים האלה גדולים וזועקים לשמים.

חיים אורון: זה נכון על פני הגלובוס, זה נכון פה, במעגל הפנימי שלנו, וזה נכון בינינו לבין שכנינו.

חיים אורון: אני רוצה להגיד באופן הכי כן – קראתי את המאמרים של אנשים שאומרים למה להאיטי ולא לעזה.

חיים אורון: אני אומר למה לא להאיטי וגם לעזה.

חיים אורון: תמיד מסבירים לי, כשמישהו הולך לעזור למישהו – תמיד יש מישהו אחר שמישהו חושב שעוד יותר זקוק.

חיים אורון: אני יודע.

חיים אורון: אבל אני אומר במפורש: המבחן הגדול של חברה והמבחן של מדינה, והמבחן הזה נעשה יותר ויותר גלובלי, הוא לא רק, הוא גם – אני אומר עוד הפעם, אני לא שם את זה אחד מול השני – הוא לא איך היא נחלצת ברגעים מהסוג הזה, אלא איך היא מנסה להתמודד עם המצוקות הללו כפי שהן, והן לא רק מעשה ידי איתני הטבע.

חיים אורון: יש מי שאומר שאחד ההסברים למהפך שקרה בחברה האמריקנית ולבחירתו של נשיא אמריקני כמו אובמה, הוא אחד ה"שוקים" המתמשכים של ניו-אורלינס לחברה האמריקנית, שפתאום נחשפה למציאות שהיה נוח או לעצום את העיניים כלפיה או להתעלם ממנה.

חיים אורון: ופתאום זה תפס אותם בצוואר, ואמרו: אי-אפשר יותר ככה.

חיים אורון: לא אמרתי שום דבר על ישראל, אבל אם מישהו מבין אותי שאני מתכוון גם על ישראל, הוא לא טועה בי.

רוחמה אברהם-בלילא: אני מודה לך מאוד, חבר הכנסת אורון.

רוחמה אברהם-בלילא: הדובר הבא – חבר הכנסת מיכאל בן-ארי.

רוחמה אברהם-בלילא: ובינתיים, מכבדות אותנו כאן בנוכחותן בנות מבית-הספר "אלישבע" מפרדס-חנה–כרכור.

רוחמה אברהם-בלילא: ברוכות הבאות, תמשיכו לבקר בבית-הנבחרים של מדינת ישראל.

רוחמה אברהם-בלילא: תודה.

רוחמה אברהם-בלילא: בבקשה, אדוני, חמש דקות.

מיכאל בן-ארי: גברתי היושבת-ראש, תודה, גברתי השרה, חברי חברי הכנסת, העולם כולו הזדעזע מהאירוע המאוד מאוד קשה.

מיכאל בן-ארי: מה שאנחנו מכנים רעש או רעידת אדמה, מכנים חז"ל "הזוועות", ואולי יותר, אני חושב, מכל מלה אחרת, המלה הזאת מבטאת את המחזות הקשים שנגלו לעינינו במשך השבוע, וכבר הכבירו מלים בצורה נכונה ויפה קודמי חברי הכנסת.

מיכאל בן-ארי: אני רוצה להתייחס התייחסות פחות רגשית, יותר פילוסופית, לשאלת המחויבות ההדדית והמקום של העם בישראל, העם היהודי, כלפי אסונות מן הסוג הזה בעולם.

מיכאל בן-ארי: שמעתי קודם בדקת נאום את חברת הכנסת רחל אדטו, שהעמידה את המצוקות הקיימות אצלנו.

מיכאל בן-ארי: היא הציגה את המצוקות בבתי-החולים לחולי נפש, בתי-החולים הפסיכיאטריים, וההשקעה הנדרשת, והיא אומרת: אני מאוד שמחה ששם, אבל מה כאן?

מיכאל בן-ארי: ובנקודה הזאת אני רוצה להתייחס.

מיכאל בן-ארי: לאדם תמיד יש דרישות ויש צרכים.

מיכאל בן-ארי: ישנה הלכה שגם עני המתפרנס מן הצדקה חייב לתת צדקה.

מיכאל בן-ארי: גם אדם שיש לו בדוחק את מה שצריך לעצמו, גם הוא צריך לעסוק בצדקה.

מיכאל בן-ארי: ואולי זה המקום לומר שאני מברך את ממשלת ישראל על הפעולה המיידית, המבורכת, של המשלחת, משלחת ההצלה, שהגיעה במהירות המרבית עם הצוותים המיומנים להאיטי, והביאו שם להצלת חיים, הביאו מזור, הביאו מרפא, מזון, הביאו תקווה.

מיכאל בן-ארי: אבל כאן אני רוצה להתייחס לשאלה אחרת, היא שאלת עד כמה.

מיכאל בן-ארי: ולא פעם עסקתי בעניין הזה, שיש מידות באדם שהן מידות מצרניות.

מיכאל בן-ארי: מידה מצרנית, זאת אומרת שאתה עושה משהו שהוא נכון אבל אם אתה עובר קצת את הגבול, זה כבר לא נכון.

מיכאל בן-ארי: לדוגמה, זריזות זו מידה טובה, אבל מי שזריז יתר על המידה הופך להיות פזיז.

מיכאל בן-ארי: אז אנחנו מכבדים את הזריז, נזהרים מן הפזיז.

מיכאל בן-ארי: וכאן יש שאלה, והיא נוגעת – זה לא האסונות היחידים.

מיכאל בן-ארי: הזכיר פה חבר הכנסת חיים אורון, ובצדק, יש חלקים גדולים של העולם שסובלים מרעב, מתחלואה – עד היכן אנחנו מצווים לתת?

מיכאל בן-ארי: עד היכן אנחנו מצווים להעניק?

מיכאל בן-ארי: וכאן, אני חושב, מדינת ישראל, וכל מדינה בכלל, צריכה לקבוע לעצמה את אותה מידתיות.

מיכאל בן-ארי: חכמים קבעו לדוגמה: המבזבז ממונו על צדקה לא יבזבז יותר מחומש, שלא ייפול בעצמו על כתפי הציבור – יבזבז את כל רכושו וייפול על כתפי הציבור.

מיכאל בן-ארי: אני חושב שכאן, במקום הזה – במקום של העזרה, במקום של הסיוע, אם זה בקליטה של פליטים, שהיא דבר מבורך כשלעצמו, אם זה בסיוע לארצות זרות, שהוא דבר מבורך מאוד – אנחנו צריכים לשמור על אותה מידה, שאדם לא יגיע למצב שהוא יהיה נזקק; שלא יגיע למצב שהוא מתחסד עם האחרים והוא לא עושה את הנדרש אצלו בבית, שהוא לוקח את פת לחמו של ילדו ונותן אותה למי שהוא לא הילד שלו.

מיכאל בן-ארי: והגבול המצרני בין חסד לבין התחסדות הוא גבול דק, הוא גבול של החוכמה, הוא גבול שבו מה שמכנים שכל ישר, או מי שרוצה לומר – מידתיות.

מיכאל בן-ארי: אני רוצה בחצי דקה שנותרה לי להזכיר אירוע שעשינו כאן אתמול בכנסת לזכרו של חסיד אומות העולם ראול ולנברג, שאתמול יום חטיפתו בשנת 1947 – אנחנו למעלה מ-60 שנה מאז – והדמות הכבירה הזאת, של ראול ולנדברג, היא דמות מופת, היא דמות של אור למעורבות האנושית.

מיכאל בן-ארי: חז"ל קובעים ש"מפרנסים עניי ישראל עם עניי עכו"ם מפני דרכי שלום".

מיכאל בן-ארי: המעורבות שלנו היא – קודם כול עניי עמך, אבל אנחנו לא מתעלמים מעניי העולם.

מיכאל בן-ארי: אנחנו אור לעולם, ואנחנו מושיטים יד בשמחה ובברכה ובשכל ישר לעולם כולו.

מיכאל בן-ארי: אז אני חושב שהשבוע, יחד עם הלב הדואג, גם אנחנו יכולים להיות גאים במדינה שלנו, שהושיטה סיוע.

מיכאל בן-ארי: תודה רבה.

רוחמה אברהם-בלילא: אני מודה לך, חבר הכנסת בן-ארי.

רוחמה אברהם-בלילא: הדובר הבא הוא חבר הכנסת דב חנין, ואחריו – חבר הכנסת מגלי והבה.

רוחמה אברהם-בלילא: לרשותך, אדוני, חמש דקות.

דב חנין: גברתי היושבת-ראש, תודה רבה, גברתי השרה, עמיתי ועמיתותי חברי וחברות הכנסת, האסון הנורא בהאיטי מזכיר לנו בצורה קשה עד כמה הקיום האנושי שלנו הוא שביר.

דב חנין: אנחנו חיים את חיינו, מנהלים את מאבקינו, מתווכחים את ויכוחינו, לפעמים נלחמים את מלחמותינו, והנה האדמה זעה והעולם השתנה.

דב חנין: האסון הזה מזכיר לנו כמה החיים השבירים האלה שלנו יקרים, עד כמה אנחנו צריכים להעריך אותם ולהוקיר אותם, ועד כמה הדברים האלה, שנראים לנו כל כך מובנים מאליהם, יכולים בעצם להיעלם במהירות מזעזעת.

דב חנין: אני רוצה לומר תודה לחבר הכנסת מולה, שיזם את הדיון הזה.

דב חנין: אני רוצה להביע הערכה לנשיאות שאישרה אותו.

דב חנין: הדיון הזה הוא בהחלט הזדמנות גם להעריך את העובדה שהפעם – ואני שמח על הדבר הזה – ישראל החליטה לומר שאנחנו חלק מהעולם.

דב חנין: כן, אנחנו חלק מהעולם, ואנחנו חלק מההתמודדות.

דב חנין: זה דבר ראוי, זה דבר חשוב, זה דבר טבעי, וזאת הדרך שאני רוצה שישראל תלך בה בכול; להבין שאנחנו חלק מהקהילה הבין-לאומית, אנחנו מחויבים לנורמות, אנחנו מתגייסים לעזור, אנחנו מתנהלים ומתנהגים כפי שצריך בתוך הקהילה הבין-לאומית.

דב חנין: אבל, עמיתי חברי הכנסת, מה שקרה בהאיטי צריך להזכיר לנו שדבר כזה יכול להתרחש גם כאן.

דב חנין: ישראל יושבת על השבר הסורי-אפריקני, שהוא מאוד מועד לרעידות אדמה.

דב חנין: יש לנו עוד כמה קווי תפר גיאולוגיים רגישים, שבר יגור, שמגיע עד מפרץ חיפה, גם הוא מועד מאוד לרעידות אדמה.

דב חנין: בארץ הזאת, באופן מחזורי, היו לאורך שנים רבות רעידות אדמה, בערך אחת ל-80 שנה רעידת אדמה רצינית.

דב חנין: עברנו את 80 השנים האחרונות, גברתי היושבת-ראש, ולפי הסטטיסטיקה אנחנו עכשיו בתקופה שעלולה להתרחש בה רעידת אדמה קשה, מסוכנת, שעלולה לפגוע לא רק במבנים אלא בחיים ובבריאות של הרבה מאוד אנשים כאן.

דב חנין: אני אומר לכם, עמיתי חברי הכנסת – והדברים האלה צריכים להיאמר – מדינת ישראל איננה ערוכה לרעידת אדמה.

דב חנין: אני הזכרתי קודם את שבר יגור, אבל בדיוק בנקודת המוצא של שבר יגור, במפרץ חיפה, מרוכזים מפעלים מסוכנים מכל הסוגים, עם חומרים מסוכנים מכל הסוגים.

דב חנין: למה אנחנו מחכים?

דב חנין: אנחנו מחכים שיתרחש האסון ואז יחידות חילוץ ילכו ויחפשו בין ההריסות?

דב חנין: אנחנו מחכים שיתרחש האסון ואז תקום ועדת חקירה ותבדוק למה לא טיפלו במפעלים המסוכנים האלה במפרץ חיפה?

דב חנין: למה אנחנו מחכים?

דב חנין: למה הממשלה מחכה?

דב חנין: בכנסת הקודמת היתה ועדה שעסקה בנושא הזה.

דב חנין: עשתה דיון מאוד רציני.

דב חנין: יצאה חוברת של מסקנות, והדברים לא מיושמים.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, גם בתחום הגורלי הזה שולטת אצלנו גישה מוטעית שאומרת שהמדינה לא יכולה לטפל בבעיות, מי שצריך לטפל בהן זה השוק.

דב חנין: לכן הפתרון שמדינת ישראל המציאה להתמודדות עם רעידת אדמה זה אותה תמ"א 38, שבה אומרים לאנשים: תשקמו או תשפצו את הבתים שלכם באופן שיהפוך אותם לעמידים יותר ברעידות אדמה, ואנחנו ניתן לכם זכויות בנייה.

דב חנין: ואז כאילו מעודדים אנשים, בדרך הזאת, לשפץ את הבתים, וגם לבנות ולחזק את הבתים האלה.

דב חנין: מה הניסיון?

דב חנין: כמה שיפוצים כאלה נעשו בישראל לאורך השנים?

דב חנין: אפשר לספור אותם בקלות על אצבעות שתי הידיים.

דב חנין: אם המדינה לא תיכנס לתחום הזה, כמו שהמדינה צריכה להיכנס לתחומים אחרים, ותאמר:

דב חנין: זאת אחריותנו; אנחנו נכנסים לעניין, אנחנו נותנים תקציבים, אנחנו קובעים סדרי עדיפויות, אנחנו מחליטים היכן לא יהיו מפעלים מסוכנים, אנחנו מחליטים איך משקמים ומשפצים בהדרגה מבנים מסוכנים, ולהתחיל מהאזורים היותר-רגישים ולעבור לאזורים אחרים – אם המדינה לא תעשה את כל הדברים האלה, המדינה מפקירה את האזרחים.

דב חנין: המדינה מפקירה את תושבי הארץ הזאת לסכנות איומות.

דב חנין: לכן, עמיתי חברי הכנסת, הדיון הזה על האיטי הוא גם דיון עלינו.

דב חנין: הוא גם דיון עלינו.

דב חנין: מראות הזוועה שאנחנו רואים בהאיטי צריכים להיראות גם בממשלת ישראל, ולהוביל להחלטות.

דב חנין: ההחלטות שצריכות להתקבל צריכות להתקבל עכשיו.

דב חנין: אני מציע לכנסת לא להרפות מהנושא הזה, לא לחכות להזדמנות נוספת; לא לשאול למי צלצלו הפעמונים, אלא להבין שהצלצול נועד לנו.

דב חנין: הפעמונים צלצלו לנו.

דב חנין: הכנסת צריכה לעשות מעשה, לפקח וללוות את עבודת הממשלה.

דב חנין: הממשלה צריכה לעשות מעשה לפני שיהיה מאוחר מדי.

רוחמה אברהם-בלילא: אני מודה לך, אדוני.

רוחמה אברהם-בלילא: הדובר הבא, חבר הכנסת עפו אגבאריה, בבקשה.

עפו אגבאריה: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, כאשר אנחנו מסתכלים על מה שהיה בהאיטי, על האסון הכבד שפגע באוכלוסייה כה גדולה, ועל מקרים אחרים שהיו לפני זה, הן בטורקיה והן בארמניה – כמה האדם חסר ישע מול הטבע.

עפו אגבאריה: אני רוצה לברך את עמיתי הרופאים; המשלחת מישראל עושה עבודת חסד, עבודה גדולה, עבודה טובה מאוד, ומניסיוני – אני מכיר את העבודה הזאת, כמה קשה לעשות את הדברים האלה בתנאים שהם נמצאים בהם בשטח.

עפו אגבאריה: אני רוצה להעלות על נס את החובשת שתרמה מדמה לילדה משלשלת כדי להציל את חייה, כי לא ניתן היה להצילה ולספק לה את מנגנון הקרישה אלא מדמה.

עפו אגבאריה: האנושיות שבחברים האלה, בכל הסגל הרפואי, שנותן את העזרה בצורה הטובה ביותר והמקצועית ביותר שם, שמציל אנשים ומציל תינוקות – יבורכו.

עפו אגבאריה: אני חושב שהם עושים את זה מתוך מקצועיות, מתוך שליחות ואנושיות, ולא כדי לצבור נקודות או כפי שאומרים: לספר לחבר'ה.

עפו אגבאריה: באותה נימה אני חושב שאנחנו צריכים לדבר גם על דברים שקורים לא רק בהאיטי אלא גם על דברים שקרו פה.

עפו אגבאריה: היום, בימים האלה, אנחנו מציינים שנה אחרי המלחמה בעזה.

עפו אגבאריה: אני לא רוצה להיכנס לפן הפוליטי מדוע זה קרה ואיך זה קרה ומי היה אשם.

עפו אגבאריה: אבל אני יודע שיש הרבה משפחות, אנשים, זקנים וילדים ונשים, שאין להם מחסה כבר שנה.

עפו אגבאריה: הם גם אחרי איזושהי רעידת אדמה שלא ממעשה הטבע.

עפו אגבאריה: האנשים האלה נענשו על לא עוול בכפם.

עפו אגבאריה: אני חושב שאם אנחנו כל כך אוהבים – ואני יודע שבאמת יש אנשים שעוזרים ורוצים לעזור לאנשים במצוקה – אז אנחנו צריכים לחשוב שיש גם בעזה אנשים שהם במצוקה ויש לעזור להם.

עפו אגבאריה: הם לא אשמים בשום דבר אלא רק בזה שהם תושבי רצועת-עזה.

עפו אגבאריה: ללא טיפול רפואי, ללא קורת גג, עדיין חיים באוהלים.

עפו אגבאריה: אני יודע שיש במדינת ישראל ארגון אזרחי שהוא מאוד הומניטרי שנקרא "רופאים לזכויות אדם", שעושה עבודה מבורכת מאוד גם בשטחים הכבושים בגדה המערבית, ולפני כן גם בעזה.

עפו אגבאריה: אבל מאז המלחמה לא מאושר לעמותה הזאת ולרופאים האלה, שהם באמת חסידי אומות עולם, להיכנס לעזה.

עפו אגבאריה: הם נכנסו פעם אחת אחרי המלחמה, ארבעה ימים, ואחרי זה כבר לא אושר להם אף פעם להיכנס.

עפו אגבאריה: העמותה הזאת מורכבת מרופאים, אחיות, רוקחים – יהודים וערבים.

עפו אגבאריה: אני רוצה לנצל את ההזדמנות ולהגיד לממשלת ישראל שמדינת ישראל נמצאת פה, והיא תישאר פה והעתיד שלה פה, אבל גם העם הפלסטיני פה ונשאר פה.

עפו אגבאריה: אז צריך למצוא את הצעד האנושי, ולעזור באותה מידה בצעד האנושי.

עפו אגבאריה: כמו שהתרגלנו וראינו שעוזרים במקומות מרוחקים בעולם בהושטת יד הומניטרית, אפשר לעשות את זה גם פה, במרחק של שעה נסיעה לעזה, ולהרשות גם לקבוצות אנשים שרוצות לעזור באופן הומניטרי לפתור את בעיית האנשים בעזה, ולעמותת "רופאים לזכויות אדם" לאשר להיכנס לעזה ולתת את הפתרונות הרפואיים ולהציל חיי אדם גם שם.

עפו אגבאריה: תודה.

רוחמה אברהם-בלילא: אני מודה לך, אדוני.

רוחמה אברהם-בלילא: הדובר הבא, חבר הכנסת מגלי והבה, סגן היושב-ראש, בבקשה.

רוחמה אברהם-בלילא: חמש דקות לרשותך.

מגלי והבה: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, אני מבין שהממשלה סיימה את עבודתה היום.

מיכאל בן-ארי: היא לא התחילה את העבודה.

מגלי והבה: אתה יודע, ממשלה שאין בה מספיק שרים וסגני שרים.

רוחמה אברהם-בלילא: השרה נמצאת במליאה.

מגלי והבה: שלום לך, גברתי.

מגלי והבה: בנאומים בני דקה מצאתי לנכון להתייחס לנושא הזה.

מגלי והבה: לא ידעתי על הדיון בהמשך והתייחסתי לאותם כוחות עזר וחילוץ ורפואה והנדסה וכל המלאכים, כך אני קורא להם, שיצאו לאזור האסון.

מגלי והבה: כולנו ראינו מה באמת אפשר לעשות.

מגלי והבה: הדברים מעודדים, ואומרים שאנחנו במסגרות מסוימות מוכנים.

מגלי והבה: אבל האופוריה הזאת לא צריכה להביא אותנו לשכוח מה שיש לנו כאן.

מגלי והבה: באותה נשימה שהתחלנו לקרוא את הדוחות של מפקד העורף וההצהרות של כאלה ואחרים, שיודעים מה עדיין לא נעשה במוכנות אצלנו למקרים של אסונות טבע, למקרי חירום ולתופעות שיכולות להעמיד אותנו במבחן.

מגלי והבה: לכן אני רוצה לברך את חברי שלמה מולה על היוזמה ועל הדיון, ולראות כיצד אנחנו, כמדינת ישראל, נוודא את המוכנות שלנו.

מגלי והבה: אני יודע גם שאישרנו בנשיאות את הדיון על ההיערכות בעקבות רעידת האדמה בהאיטי, אבל אני מקדים ואומר: אנחנו מכירים את המערכות, אנחנו גם יודעים שבעקבות אישור תקציב הביטחון – להבדיל משנים קודמות, לא היה ויכוח על התוספת שדרש משרד הביטחון על מנת לתת את האפשרות שתהיה היערכות בתחומים האלה.

מגלי והבה: ההיערכות בתחומים האלה, אני מקווה שהמבחן לא יגיע, אבל מה לעשות?

מגלי והבה: אנשי המקצוע מבינים שרעידות האדמה באזור שלנו הן דבר בלתי נמנע, אנחנו צריכים להיות ערוכים הכי טוב שיכול להיות.

מגלי והבה: אנחנו גם יודעים שההיערכות, כשמדברים על כמות הבניינים שאמורים – אנחנו לא רוצים להפחיד את האוכלוסייה שלנו ולא להכניס אותה לפניקה, אבל טובה שעה אחת קודם.

מגלי והבה: למרות כל ההכנות שנעשו בתחום ההיערכות לשעת חירום כתוצאה מרעידות אדמה או כתוצאה מדברים אחרים, אני מקווה שמי שאחראי הפיק את הלקחים ויעשה כמיטב יכולתו על מנת לשנות את המציאות.

מגלי והבה: לא רק אסונות טבע בפתח.

מגלי והבה: אנחנו יודעים מה הסכנות הצפויות לנו, אם זה בגבולנו הצפוני ואם זה במקומות אחרים.

מגלי והבה: אם אנחנו יודעים מה יש בארסנל של אותם ארגוני טרור שנמצאים בצפון או בדרום, אנחנו יודעים שהקשת של ההיפגעות שלנו רק תלך ותגדל.

מגלי והבה: לכן, וטוב שנכנס ידידי חבר הכנסת אזולאי, יושב-ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה, שנוכל בכל המסגרות האלה לפקח על הרשות המבצעת בהיערכויות השונות, אם זה, כפי שאמרתי, לסכנות כתוצאה מאסונות טבע כמו רעידת אדמה ודברים אחרים, או לסכנות אחרות, שאני מקווה שלא תגענה לאזור הזה.

מגלי והבה: אם הדיון כבר נפתח ואנחנו כבר מדברים עליו, צריכים כל מי שנוגעים בדבר – אנחנו כרגע ברשות המפקחת על עבודת הממשלה, במיוחד על המשרדים הנוגעים בדבר.

מגלי והבה: אנחנו יודעים שיצא הדוח של מבקר המדינה שהולך להיות עליו דיון, על הליקויים ועל תיקון הליקויים.

מגלי והבה: הבעיה שלנו בהרבה מהמקרים בעבר זה שמגיע דוח, מדברים ומצביעים על ליקויים, אבל כשבאים לדבר על וידוא הביצוע יש לנו עדיין הרבה מה ללמוד בנושא.

מגלי והבה: אם אני אסכם, גברתי היושבת-ראש, אני אומר שלכל המקרים שפירטתי ואמרתי, יפה שעה אחת קודם אם נהיה ערוכים.

מגלי והבה: כמו שאנחנו היום מהללים את צוותי ההצלה שיצאו להאיטי, ככה נצטרך לעמוד במבחנים, אם של אסונות טבע ואם מבחנים אחרים, ולהבטיח את ביטחונם של תושבי ישראל.

מגלי והבה: תודה, גברתי.

רוחמה אברהם-בלילא: אני מודה לך, אדוני.

רוחמה אברהם-בלילא: הדובר הבא, חבר הכנסת מיכאלי, בבקשה.

רוחמה אברהם-בלילא: אחריו – חבר הכנסת נחמן שי, ואחרון הדוברים – חבר הכנסת נסים זאב.

רוחמה אברהם-בלילא: לרשותך חמש דקות.

אברהם מיכאלי: גברתי היושבת בראש, תודה, חברי חברי הכנסת, אני חושב שחשוב להעלות את הסוגיה כפי שדיברו חברי מהיבטים שונים שלה, ואני אתחיל ממשלחת צה"ל שנמצאת שם ומביאה כבוד למדינה.

אברהם מיכאלי: הם עושים פעילות הומניטרית מאוד חשובה.

אברהם מיכאלי: אני במקרה מכיר את היחידה כי שירתי שם פעם.

אברהם מיכאלי: מדובר באנשים שאין להם שום מגבלת קריאה, הם צמודים לביפרים שלהם ומתי שקוראים להם הם מתארגנים, בהתרעה של כמה שעות.

אברהם מיכאלי: יש מאבק גדול כדי להשתייך ליחידה הזו, ואנשים שנכנסים לשם, עם ציפייה לימים, שבועות – וכרגע מדובר על משלחת שיצאה לתקופה של שבוע, שבועיים, ויכול להיות שיישארו שם גם חודש.

אברהם מיכאלי: אז נחשוב איזה שירות מילואים ארוך זה ואיזו הקרבה הם צריכים בשביל להיות שם.

אברהם מיכאלי: לכן אנחנו מעריכים אותם על כך, ואני מקווה שבאמת הם יועילו למסכנים שנמצאים שם.

אברהם מיכאלי: אנחנו רואים קצת בתקשורת ואומרים שהמצב הרבה יותר חמור ממה שרואים בתקשורת.

אברהם מיכאלי: אם אנחנו מצליחים להציל נפשות – בכלל, כל המציל אדם, ולא משנה אם הוא יהודי או לא יהודי, אנחנו גורמים לכך שזו הצלת עולם ומלואו.

אברהם מיכאלי: מעבר לזה, גברתי היושבת-ראש, חברי דיברו על היערכות שלנו – חלילה, שלא נגיע לזה.

אברהם מיכאלי: רעידת האדמה הקודמת שהיתה בארץ הראתה כמה אנחנו עלולים, חלילה, להיקלע לאותו אסון שרעידת אדמה כזו יכולה לגרום.

אברהם מיכאלי: כמובן, אנחנו סמוכים על אבינו שבשמים ותמיד מתפללים שדברים כאלה לא יקרו, אבל מבחינת היערכות, בני-אדם כבני-אדם צריכים להיערך לזה.

אברהם מיכאלי: לכן אותה ועדה שהיתה בכנסת הקודמת, ובכנסת הנוכחית כבר אין הוועדה הזו, אין המשכיות – צריכים לשבת ולבחון ולבדוק את כל הדברים שטעונים שיפור ותיקון.

אברהם מיכאלי: בזמנו דיברו על ייצוב מבנים על-ידי עמודי בטון כאלה ואחרים; לצערנו זה לא התקדם ולא התבצע.

אברהם מיכאלי: הרבה אנשים חיים בבתים וחושבים שהבית שלהם מוגן ומגן עליהם.

אברהם מיכאלי: לצערנו זה לא כך, ואם חלילה תהיה רעידת אדמה הבתים האלה עלולים לקרוס והאסון יהיה גדול מאוד.

אברהם מיכאלי: לכן אנחנו צריכים להיות זהירים גם מפני הדבר הכי גרוע שיכול להיות ולדרוש אולי לחדש את אותה ועדה שהיתה בכנסת הקודמת ועשתה עבודה טובה, ולבחון את ההמלצות שלה באופן מעשי, בצורה כזו שמשרדי ממשלה שנוגעים בדבר יעשו את כל ההכנות ואת כל מה שנדרש מהם.

רוני בר-און: איזה שקט בדיון.

רוחמה אברהם-בלילא: כולנו מקשיבים בקשב רב לדברי הטעם של חבר הכנסת מיכאלי.

אברהם מיכאלי: אם אנחנו ככנסת צריכים לדרוש מהממשלה היערכות מתאימה, זה תפקידנו וזו חובתנו.

אברהם מיכאלי: הרבה פעמים דרבון של משרדי ממשלה, גברתי היושבת-ראש, זה לא רק בשביל לעשות פה כל מיני פרוטוקולים לשם פרוטוקולים אלא באמת כדי לבוא ולפקח שהדברים שממליצים המומחים, יבצעו אותם.

אברהם מיכאלי: הציבור צריך להיות מוכן, הן מבחינה נפשית, מנטלית, לדבר כזה, חלילה, וגם מבחינת היערכות נכונה בשטח.

אברהם מיכאלי: אני חושב שהניסיון שלנו, לצערנו, בכל מיני אסונות בעולם, גם נותן לנו את "היתרון", שנוכל לבוא ולשים את הדברים בצורה יותר טובה, ועדיף שעה אחת קודם.

אברהם מיכאלי: ואני מקווה שבעזרת השם לא נגיע למצב הזה, ובעזרת השם שלא נזדקק לכל התורות שנכתבו, במובן הצבאי הביטחוני והאזרחי, בדברים האלה.

אברהם מיכאלי: אם כן נגיע, שלא נגיד אחר כך: לא ידענו והופתענו.

אברהם מיכאלי: תודה.

רוחמה אברהם-בלילא: אין ספק, חברי חבר הכנסת מיכאלי, שאחת הוועדות החשובות יותר שהיתה בכנסת הקודמת, בראשותו של כחלון, היתה אותה ועדה שבחנה את כל הסוגיה הזו.

רוחמה אברהם-בלילא: ומן הראוי, לאור מה שקרה בהאיטי, שאנחנו כאן ככנסת, כגוף שאמור לפקח על עבודת הממשלה, נחדש את אותה ועדה.

רוחמה אברהם-בלילא: אני בהחלט מצטרפת לקריאה להקים את הוועדה מחדש ואני מניחה שזה לדעתם של רוב חברי הכנסת כאן.

רוחמה אברהם-בלילא: הדובר הבא, חבר הכנסת נחמן שי, בבקשה.

רוחמה אברהם-בלילא: צר לי להפריע לך, אבל תורך הגיע.

רוחמה אברהם-בלילא: לרשותך חמש דקות.

נחמן שי: תודה רבה, גברתי היושבת-ראש, תודה רבה, חברים.

נחמן שי: האמת היא שהחיזיון המופלא שמתגלה לנו מהאיטי הוא מביך ומעורר השתאות בעת ובעונה אחת.

נחמן שי: הוא מביך בגלל האסון הכבד שפגע באי, ואי-היכולת של השלטונות שם להתמודד אתו – מביך, מפחיד אפילו – אבל מעורר השתאות מהצד הישראלי.

נחמן שי: כולנו עוקבים אחרי הפעולה המהירה של צה"ל, פיקוד העורף, קצין רפואה ראשי ומשרד הבריאות, ההתגייסות המהירה והיכולת להושיט יד כל כך ארוכה אל מעבר לים כדי לסייע.

נחמן שי: האמת שאף אחד בבית הזה לא מופתע, כי אנחנו טובים בדיוק בדברים האלה – בחירום, במיידיות, בדברים שנעשים תוך 24 שעות או 48 שעות.

נחמן שי: זה הכוח שלנו, ולצערי הרב זאת גם החולשה שלנו, מפני שכשאנחנו מתבקשים לתכנן, לחשוב לטווח ארוך, לחשוב אסטרטגית, אז אנחנו מתבלבלים, אנחנו כבר לא יודעים מה לעשות ואנחנו בטוחים שעד שנגיע ליישום של התוכנית שלנו, וודאי שעד שנגיע לשלב השלישי שלה, בלאו הכי כל כך הרבה נתונים ישתנו ולא נעמוד בכך.

נחמן שי: זו תופעה שאנחנו מכירים כל כך טוב מחיינו.

נחמן שי: בכל אתר בעולם שבו מתרחש אסון מופיעים הישראלים, עושים את עבודת ההצלה וכן הלאה.

נחמן שי: אבל אם אתה אומר להם: בואו נבדוק איך המדינה שלכם ערוכה, עד כמה אתם משקיעים היום, בחיים היומיומיים של מדינת ישראל, באסון שאולי, חס וחלילה, יתחולל ביום מן הימים, לא תמצאו את זה.

נחמן שי: אבל זה יעלה בדיון מחר, לכן אני לא רוצה לגעת בזה.

נחמן שי: מה שחשבתי לעצמי כשראיתי את התמונות – עקבתי אחרי זה בדיווחי טלוויזיה מחוץ-לארץ, ממדינות אחרות, קראתי עיתונות, ואמרתי לעצמי: באמת, איזה פנים נפלאות אנחנו יודעים פתאום להציג בנסיבות האלה; ישראל אחרת, ישראל שונה כל כך ממה שאנחנו רגילים.

נחמן שי: לא ישראל שמפעילה – מתוך רצון או הכרח – כוח צבאי; לא ישראל שמטילה סנקציות – עוד פעם, אני לא פוסל את זה על פניו, אבל כך היא מצטיירת; לא ישראל של – מדינה שמרנית, לפעמים חרדית, אלא דווקא ישראל פתוחה, ישראל אנושית, ישראל שכל אחד מרגיש רצון להזדהות אתה.

נחמן שי: אבל זה עומד בסתירה כל כך עמוקה למחזה שהתרחש בבית הזה לפני חמישה ימים, כשהיה פה נציג דיפלומטי ממדינה אחרת, שכנה, ומישהו רצה ללמד אותו לקח, מהי ישראל, והושיב אותו במקום שהושיב אותו, ואמר לו מה שאמר לו – את כל הסיפור הזה כבר סיפרנו בכנסת כל כך הרבה פעמים, אין מה לחזור על כך.

נחמן שי: אבל זה היה בדיוק ההיפוך של מה שראינו עכשיו בהאיטי.

נחמן שי: היפוך מוחלט.

נחמן שי: שתי ישראל יש לנו.

נחמן שי: פנים כפולות.

נחמן שי: יש הישראלי המשוויץ, הישראלי הגאוותן, הישראלי היהיר, הישראלי שמלמד לקח את כולם – מה לעשות ואיך, וחושב שהוא יודע יותר; והישראלי הצנוע, הישראלי המצניע לכת, הישראלי שלבו פתוח לעולם, לבו פתוח לאחר, לבו פתוח לזולת – ערכים של העם היהודי, של תיקון עולם, עומדים לפניו.

נחמן שי: אני מסתכל עליך, חברי נסים זאב; זה ערך גדול וחשוב בעולם היהודי, נכון?

נחמן שי: תיקון עולם – שאומר לעצמו: לנו, ליהודים, לנו, לישראלים, יש ייעוד בעולם הזה.

נחמן שי: יש לנו משימה שניתנה לנו על-ידי הקדוש-ברוך-הוא ואנחנו צריכים להוציא אותה לפועל.

נחמן שי: ולפעמים אני שואל: זה אותו דבר?

נחמן שי: זה אותם אנשים?

נחמן שי: יכול להיות שזה אנחנו?

נחמן שי: אין לי תשובה, גברתי היושבת-ראש, אין לי תשובה.

נחמן שי: אני אומר: אני מבין שזה גם זה וגם זה, אבל אני חושב לעצמי, ברגעים כאלה, כמה הייתי שמח אילו ישראל באמת היתה מפעילה את מה שנקרא "העוצמה הרכה" שלה.

נחמן שי: העוצמה הרכה שלה זו המשלחת בהאיטי.

נחמן שי: העוצמה הרכה שלה זה תיקון עולם.

נחמן שי: העוצמה הרכה שלה זה הערכים שלנו, כיהודים וכישראלים, שאני מאמין בהם – ערכים של טוהר הנשק, שאנחנו כבר שכחנו אותם.

נחמן שי: אלה הדברים שאנחנו צריכים להציג בעולם.

נחמן שי: אני רואה פה את שרת התרבות.

נחמן שי: בתחום שלה יש כל כך הרבה דברים להציע ולהראות בפנים האחרות של ישראל, שאנחנו כל כך ממעטים להראות אותם – – –

לימור לבנת: אנחנו לא ממעטים, אנחנו עושים את זה.

נחמן שי: כן, זו לא ביקורת.

נחמן שי: אני מרגיש שכמה שאנחנו עושים, אנחנו יכולים לעשות הרבה יותר כדי להתמודד עם התמונה ההפוכה הזאת, שבאה לידי ביטוי באותו מפגן מכוער שהיה בכנסת בשבוע שעבר.

נחמן שי: ולכן התחושה שלי בתוך כל העניין הזה – כשאנחנו מסתכלים על הפנים האלה והפנים האחרות, בואו נבחר בפנים שאני מאמין שהן האמיתיות שלנו, בפנים של המשלחת הישראלית, משלחת צה"ל, משלחת ישראל בהאיטי.

נחמן שי: תודה רבה.

רוחמה אברהם-בלילא: אני מודה לך, אדוני.

רוחמה אברהם-בלילא: הדובר הבא – חבר הכנסת נסים זאב, אשר יסכם את הדיון.

רוחמה אברהם-בלילא: חברי חברי הכנסת, משום שאין שר שאמור להשיב על ההצעות – – –

נסים זאב: השרה נמצאת כאן.

רוחמה אברהם-בלילא: סליחה?

רוחמה אברהם-בלילא: לא, השרה נמצאת כאן, היא יכולה להתייחס אם היא רוצה.

רוחמה אברהם-בלילא: אבל השר האמור להשיב על העניין הזה הוא כמדומני השר עוזי לנדאו.

רוחמה אברהם-בלילא: ומכיוון שהממשלה בחרה שלא להשיב על הצעות לסדר-היום, חבר הכנסת שלמה מולה, יחד עם חברי כנסת נוספים, הכינו הצעת סיכום, אשר תוקרא על-ידי חבר הכנסת מולה, ועליה נצביע.

רוחמה אברהם-בלילא: חבר הכנסת נסים זאב, לרשותך חמש דקות.

רוחמה אברהם-בלילא: בבקשה.

נסים זאב: גברתי היושבת בראש, כנסת נכבדה, חבר הכנסת נחמן שי, חבל שאתה מערבב מין בשאינו מינו.

נסים זאב: איזה דברים שאינם קשורים אחד לשני – אמירה של סגן שר החוץ לדיון של מה שמתרחש בהאיטי, לעזרה ההומניטרית של מדינת ישראל, איזה מין פליטת פה, שהוא התנצל עליה – ולערבב את הנושאים האלה – לא יודע מה הקשר, אבל בפוליטיקה הכול קשור, הכול מחובר.

נסים זאב: איפה שאפשר לדקור ולהכפיש את הממשלה הזאת – עושים.

נסים זאב: מה לעשות, אנחנו פוליטיקאים, זה כנראה חלק מהעבודה שלנו.

נחמן שי: אם הייתי יכול להביא לך – ברשותך, גברתי – שתי תמונות, אחת התמונה הזאת ואחת התמונה האחרת, והיית צריך לבחור איזה תמונה מהשתיים אתה רוצה, במה היית בוחר?

נסים זאב: כן, אני יודע.

נסים זאב: תאמין לי, אני מודע לנזק הדיפלומטי הקשה שנגרם למדינת ישראל, וחבל – – –

דוד רותם: לא נגרם.

נסים זאב: נגרם נזק.

דוד רותם: לא נגרם.

נסים זאב: נגרם נזק.

נסים זאב: אני אומר לך.

דוד רותם: – – –

נסים זאב: אני אומר לך: היתה לי אתמול משלחת של נכבדים מטורקיה, אצלי בלשכתי, ואמרו לי בדיוק את רמת הנזק שנגרם.

נסים זאב: אבל הוא התנצל, וככל שאנחנו חוזרים ודשים ולועסים את זה שוב – מה אתה רוצה עוד שיעשה סגן שר החוץ?

נסים זאב: התנצל פעם; לא הסתפקו.

נסים זאב: התנצל עוד פעם.

נסים זאב: מה אתה רוצה, שישב על הברכיים כל השנה?

נסים זאב: באמת, תפסיקו כבר לעשות מזה עניין.

נסים זאב: יש גם כבוד עצמי למדינת ישראל, וכשאנחנו דנים בנושא כל כך חשוב, כל כך רגיש, כל כך משמעותי, מה שמדינת ישראל עושה למען העולם, למען אותו ציבור, כשהעולם, לפני 60 וכמה שנים, כשהיהודים היו בתאי הגזים – אף אחד לא גילה שום רגישות, חיכו שהגרמנים יעשו את העבודה.

נסים זאב: אז אנחנו באמת דוגמה הומניטרית.

נסים זאב: מה שעם ישראל, כעם היהודי – כפי שאמר חבר הכנסת שלמה מולה – וצריכים לעשות עוד, ויותר, ואני מסכים אתך, שלמה ידידי, וכל הכבוד שהעלית את הנושא הזה.

נסים זאב: אני רוצה להביע הערכה לממשלת ישראל, לצבא, לחיל הרפואה, שיצאו, חלק מהם, שנערכו בהתאם, להושיט יד ועזרה.

נסים זאב: ואני רוצה לומר שההלכה המחייבת אומרת: מאכילים עניי ישראל עם עניי גויים.

נסים זאב: אין דבר כזה – כשיש לך גוי ויהודי רעבים, אתה צריך להאכיל אותם במקביל.

נסים זאב: רק חבל, גברתי היושבת בראש, שידעו להביא ציוד רפואי, אבל את הדבר הבסיסי, להביא מים ואוכל ומזון למיליון וחצי אנשים שגוועים ברעב ומשוטטים ברחובות – זאת היתה צריכה להיות העזרה הראשונה, קודם כול.

נסים זאב: לשלוח מטוסים של מזון ואספקה, להנחית את המזון הזה.

נסים זאב: במקביל, כמובן, לעשות את כל מה שצריך בהצלת חיים.

נסים זאב: בוודאי.

נסים זאב: ואסור שזה יהיה אחד על חשבון השני.

נסים זאב: מיליון וחצי אנשים משוטטים ברחובות חסרי בית, רעבים וצמאים.

נסים זאב: אנשים פצועים, חבולים, מנתחים אותם ללא הרדמה – מראות זוועה בטלוויזיה, בתקשורת.

נסים זאב: מכיוון שאין הרדמה – אין חומר הרדמה – מנתחים אותם בלי הרדמה, וחותכים אפילו איברים מגופם, כדי להציל את חייהם.

נסים זאב: ומאידך יש פורצים ובוזזים בכל מקום.

נסים זאב: אין צבא, אין שלטון.

נסים זאב: הנביא אומר: ואין שלטון ביום המוות.

נסים זאב: אנרכיה.

נסים זאב: 200 אנשי האו"ם שהיו בהאיטי, כולם נהרגו כנראה.

נסים זאב: אין אפילו סממן של חיים.

נסים זאב: לא היה דבר כזה, לא נשמע כדבר הזה.

נסים זאב: האסון הנורא.

נסים זאב: המארינס מנסה להיכנס – הצבא של ארצות-ברית – לעשות סדר במה שיש שם, הנושא של הביזה, ולעשות סדר בתוך האזרחים.

נסים זאב: אבל אני רוצה להגיד לכם שהרעב הוא כל כך נורא, שאפילו כשרוצים להזריק מחט, להכניס זונדה בוורידים, הם לא מסוגלים.

נסים זאב: אין ורידים אפילו להכניס את המחט, להציל חיים של ילדים שם.

נסים זאב: הניסיון של מדינת ישראל, באמת, הוא גדול מאחרים, ואני חושב שאנחנו צריכים לעשות באמת חשבון נפש; צריכים להיערך בהתאם.

נסים זאב: ואחד הדברים, המסקנות המתבקשות, החששות הכבדים הם שיכול להיות, שעלולה להיות גם איזושהי רעידת אדמה במדינת ישראל, חלילה וחס, אז קודם כול – להפסיק את הבנייה לגובה.

נסים זאב: הטירוף הזה, לבנות 40 ו-50, ו-100 קומות עוד מעט, בתל-אביב, במקומות כאלה ואחרים, ולא בטוח שהבנייה הזאת יכולה לעמוד בתנאים של רעידות אדמה.

נסים זאב: אני רוצה לסיים, כי אין זמן, וזמני בעצם תם כרגע, אבל אני רוצה לומר משהו לחבר הכנסת שהזכיר פה, ואמר שהעם הפלסטיני נמצא כל כך במצוקה, ואנחנו צריכים לזכור – – –

עפו אגבאריה: אם שכחת את שמי, תיזכר.

נסים זאב: מה השם שלך, אדוני חבר הכנסת?

נסים זאב: אבו – – –

רוחמה אברהם-בלילא: עפו אגבאריה.

עפו אגבאריה: צריך לתת לך ויטמיןB12 , שתזכור.

נסים זאב: יכול להיות, יכול להיות.

עפו אגבאריה: אני אביא לך בפעם הבאה.

רוחמה אברהם-בלילא: ולסיום, חבר הכנסת זאב.

נסים זאב: אז אני מציע לך שתביא את זה באופן קבוע פה לכנסת בשביל כולם.

נסים זאב: גם בשבילך שתזכור.

קריאה: – – –

נסים זאב: שתזכור בדיוק – – –

קריאה: – – –

נסים זאב: נכון.

נסים זאב: אגב, אני רוצה רק לומר ולהזכיר לך – –

רוחמה אברהם-בלילא: אתה מסיים.

נסים זאב: מסיים.

נסים זאב: – – שזה לא דומה.

קריאה: – – – שהוא אמר שהוא מסיים.

שלמה מולה: כי אני רוצה שתזכור שלפני אלפיים, ואת זה אתה שכחת – – –

עפו אגבאריה: לא אמרתי – – –

נסים זאב: לפני האינתיפאדה – – –

עפו אגבאריה: אמרתי שזה – – –

רוחמה אברהם-בלילא: לא, לא.

רוחמה אברהם-בלילא: עכשיו, משפט לסיום.

רוחמה אברהם-בלילא: סליחה, סליחה.

נסים זאב: לא, את זה אתה שכחת.

נסים זאב: אז אני רוצה להזכיר לך.

נסים זאב: אולי ויטמין B גם יעזור לך, אולי – B12 או ה-B18, לא יודע.

עפו אגבאריה: B18 – – –B12 – – –

נסים זאב: B18 אולי אתה צריך.

נסים זאב: אבל אני רוצה להזכיר לך, לפני האינתיפאדה, לפני הפעלת הטרור נגד מדינת ישראל, תזכור שמאות אלפים היו באים מעזה לתוך "הקו הירוק" כדי להתפרנס.

עפו אגבאריה: – – –

רוחמה אברהם-בלילא: די, חבר הכנסת עפו אגבאריה, מספיק.

נסים זאב: היו חיים בכבוד.

נסים זאב: אבל הטרור שולט שם.

נסים זאב: זו מדינה טרוריסטית.

רוחמה אברהם-בלילא: חבר הכנסת זאב.

נסים זאב: אתה משווה אותה למדינת האיטי, ששם גוועים ברעב?

עפו אגבאריה: – – – טרוריסטים של – – –

נסים זאב: הם רוצים בכלל את הסיוע של מדינת ישראל?

נסים זאב: על כל סיוע שאנחנו נותנים שולחים כמה טילים לאשקלון.

נסים זאב: אז אל תעשה שום השוואה בדבר הזה.

נסים זאב: אנחנו מקבלים טרור מול עזרה וסיוע.

עפו אגבאריה: אבל תינוקות עושים טרור?

נסים זאב: ולכן, גברתי היושבת בראש, אני חושב שמה שמדינת ישראל עשתה זה דוגמה של העם היהודי.

נסים זאב: זה לא רק סמל, זה עזרה של ממש.

נסים זאב: בלב ונפש יצאו כדי לעזור ולסייע ולהציל חיים.

נסים זאב: והפלסטינים צריכים ללמוד את הלב היהודי, כמה הוא רך, כמה הוא טוב, כמה הוא רוצה לתת עזרה.

נסים זאב: ובמקום טרור, שאולי יפסיקו אותו, כדי שאולי גם הם יקבלו עזרה, אם הם בכלל רוצים.

רוחמה אברהם-בלילא: אני מודה לך, חבר הכנסת נסים זאב.

רוחמה אברהם-בלילא: ולפני שאני אקרא לחבר הכנסת מולה על מנת שיסכם את הדיון, אני רוצה לומר משפט, ותרשו לי.

רוחמה אברהם-בלילא: באמת, לצערנו, אנחנו רואים אומה שלמה שנמצאת במצב של אסון קשה ונורא, ואני מאחלת באופן אישי גם להם שהם יצאו מהמצב הקשה שאליו הם נקלעו ללא רצונם.

רוחמה אברהם-בלילא: מאידך, אני בהחלט משבחת את אותם גורמי – גם מקבלי החלטות, ואותם חיילים שלנו שנמצאים שם ומצילים חיים כל דקה וכל רגע.

רוחמה אברהם-בלילא: ואני בהחלט שמחה שישראל נמצאת במצב שבו היא המדינה – אולי מהרחוקות בטווח פיזי מהאיטי, אבל בין הראשונות שהגיעו לשם; התארגנה נכון, ומצילה כל רגע נפשות שלמות.

רוחמה אברהם-בלילא: ברגע זה אני קוראת לך, חבר הכנסת מולה – גברתי השרה, בשמחה רבה.

לימור לבנת: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, אני מודה לך שאפשרת לי.

לימור לבנת: אני בתחילה אמרתי שאני לא אבקש את רשות הדיבור משום שקודם, במסגרת נאומים בני דקה, אני כבר התייחסתי בדיוק לעניין הזה של המתרחש בהאיטי ולסיוע הישראלי שניתן שם בצורה כל כך מוצלחת.

לימור לבנת: אבל בכל זאת ביקשתי עוד רגע, ואני מודה לך על כך שאפשרת לי לעלות לדוכן.

לימור לבנת: אני מבקשת, קודם כול, להודות לחבר הכנסת שלמה מולה על דבריו כפי שנאמרו כאן.

לימור לבנת: אני גם אמרתי לו את זה באופן אישי.

לימור לבנת: דבריך, חבר הכנסת מולה, והתיאור שתיארת כאן את הימים שלך במחנה המעבר לפני עלייתך לארץ כאן, היו מאוד מאוד מרגשים.

לימור לבנת: אני מאוד התרגשתי מהדברים שאתה אמרת כאן, ואני יכולה לשער בנפשי כיצד אתה עכשיו רואה את ההמונים בהאיטי, בנסיבות אחרות לחלוטין.

לימור לבנת: אבל הזיכרון הזה שעולה בראש כשרואים באמת אנשים במצב כל כך נורא, כל כך קשה – לך היה לאן להגיע.

לימור לבנת: להם אין.

לימור לבנת: לא נראה מאין יבוא עזרם, מאין יבוא הפתרון.

לימור לבנת: באמת מדינת ישראל – בשבוע הבא יוצאת משלחת של הכנסת לאושוויץ.

לימור לבנת: אני עצמי נוסעת לאונסק"ו לנאום שם ביום השואה הבין-לאומי כפי שהוכרז על-ידי האו"ם לפני חמש שנים.

לימור לבנת: כולנו זוכרים שבשואה שישה מיליון יהודים, כמובן, נרצחו שם על-ידי החיה הנאצית, ובהם מיליון וחצי ילדים.

לימור לבנת: וכאשר אנחנו רואים שם את התמונה של רופא, קצין ישראלי, מיילד בתנאים לא תנאים ניצולה מהאיטי, נותן בו רוח חיים ומיילד אותו, אז אי-אפשר שלא לקבל באמת צמרמורת נוכח הדבר המדהים הזה.

לימור לבנת: ואותה ניצולה קוראת לתינוק שזה עתה נולד – ישראל.

לימור לבנת: ההתרגשות, ההכרה העולמית שישראל זוכה לה בזכות הפעולה המדהימה הזאת של האנשים הכי נפלאים שיש לנו, שבאים ובעצמם גם מסתכנים ונוסעים ועוזבים הכול ובאים לשם, ועושים את המעשה הנפלא הזה.

לימור לבנת: אמרתי קודם ששמעתי ברשתות טלוויזיה זרות, ב-CNN, שקוראים לבית-החולים הישראלי ה"רולס רויס" של פעולות ההצלה, שמאפילות על כל הפעולות שנעשות על-ידי מדינות גדולות מאתנו, עשירות מאתנו, עם יכולות ענקיות מאתנו, כולל ארצות-הברית הגדולה.

לימור לבנת: יש רגעים שבהם אפשר להיות באמת גאים שאנחנו ישראלים, להיות גאים שאנחנו יהודים, וזה חלק מהרגעים הללו.

לימור לבנת: תודה רבה.

רוחמה אברהם-בלילא: תודה לך, גברתי.

רוחמה אברהם-בלילא: בהחלט סיפור עלייתו של חבר הכנסת מולה, כשתשמעי את כולו, אין ספק שהוא סיפור, אחד המרגשים והמוצלחים.

רוחמה אברהם-בלילא: והא ראיה, שילד שעזב את ביתו, הלך במדבר ימים שלמים ללא כלום, ללא אוכל, ללא חסות של אף אחד, הגיע לכאן, והוא אחד מחברי הכנסת, הפרלמנטרים הטובים.

רוחמה אברהם-בלילא: חבר הכנסת מולה, בבקשה.

שלמה מולה: תודה רבה, גברתי היושבת-ראש, תודה רבה, גברתי השרה, על המלים החמות.

שלמה מולה: הצעת הסיכום – סיכום הדיון בנושא רעידת האדמה בהאיטי, מטעם הסיעות הליכוד, קדימה, ש"ס, חד"ש, ישראל ביתנו, העבודה, מרצ, האיחוד הלאומי ואגודת ישראל.

שלמה מולה: 1.

שלמה מולה: כנסת ישראל מביעה את השתתפותה בצערם של אזרחי האיטי, באבלן של משפחות הקורבנות.

שלמה מולה: 2.

שלמה מולה: כנסת ישראל מברכת את ממשלת ישראל ואת המשלחת, משלחת ההצלה והסיוע הישראלית, אשר עושה מלאכת קודש בתנאים קשים.

שלמה מולה: 3.

שלמה מולה: הכנסת קוראת לכל מדינות העולם לנהוג כפי שנוהגת ישראל ולשלוח משלחת סיוע רפואי ושיקומי.

שלמה מולה: 4.

שלמה מולה: הכנסת דורשת מהממשלה להכין תוכנית חירום כוללת להתמודד עם סכנת רעידת האדמה בישראל.

שלמה מולה: 5.

שלמה מולה: הכנסת מבקשת מיושב-ראש הכנסת להקים מחדש את הוועדה לבחינת רעידות אדמה.

שלמה מולה: תודה רבה.

רוחמה אברהם-בלילא: אני מודה לך, אדוני.

רוחמה אברהם-בלילא: אנחנו נעבור להצבעה, ולאחר מכן – הודעה למזכיר הכנסת.

רוחמה אברהם-בלילא: אני עוברת להצבעה.

רוחמה אברהם-בלילא: בבקשה.

רוחמה אברהם-בלילא: בעד זה כמובן בעד הצעת הסיכום; נגד זה – – – הצבעה מס' 5 בעד הצעת הסיכום שהביא חבר הכנסת שלמה מולה – 9 נגד – אין נמנעים – אין הצעת הסיכום שהביא חבר הכנסת שלמה מולה נתקבלה.

רוחמה אברהם-בלילא: ובכן, בעד הצביעו תשעה, לא היו מתנגדים ולא היו נמנעים.

רוחמה אברהם-בלילא: לפיכך אני קובעת שהצעת הסיכום שהוצגה כאן התקבלה.

רוחמה אברהם-בלילא: הודעה למזכיר הכנסת.

רוחמה אברהם-בלילא: בבקשה.

נאזם בדר: גברתי היושבת-ראש, ברשותך, אודיע כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה ולקריאה שלישית: הצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 117), התש"ע–2010, שהחזירה ועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

נאזם בדר: לקריאה ראשונה, מטעם הכנסת:

נאזם בדר: הצעת חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה (תיקון מס' 13) (הגברת האכיפה), התש"ע–2010, של חברת הכנסת שלי יחימוביץ.

נאזם בדר: אודיעכם עוד, כי עם התפטרותו של חבר הכנסת אופיר פינס-פז, שנכנסה לתוקפה ביום כ"ד בטבת התש"ע, 10 בינואר 2010, נמחק שמו מהצעות חוק שהיה שותף להן עם מציעים אחרים, והצעות שהוגשו מטעמו כמציע יחיד הורדו מסדר-היום.

נאזם בדר: נוסף על כך, יושב-ראש והגנת הסביבה, חבר הכנסת , ביקשני להודיע כי הצעת חוק הגבלת תרומות ברשויות המקומיות (תיקוני חקיקה), התש"ע–2009, שהועברה לו והגנת הסביבה וחבר הכנסת פינס-פז היה המציע היחיד שלה, הורדה אף היא מסדר-היום.

נאזם בדר: תודה.

רוחמה אברהם-בלילא: אדוני, אני מודה לך.

רוחמה אברהם-בלילא: ["דברי הכנסת", חוב' י"ג, עמ' 6894.

רוחמה אברהם-בלילא: ]

רוחמה אברהם-בלילא: אנחנו עוברים לנושא הבא על סדר-יום: אלימות כלפי ילדים – דיון בעקבות הצעה לסדר-היום של חבר הכנסת מגלי והבה, אשר יפתח את הדיון, ואחריו – ראשונת הדוברים – אם היא תגיע – חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס.

רוחמה אברהם-בלילא: אדוני, בבקשה.

רוחמה אברהם-בלילא: לרשותך עשר דקות.

מגלי והבה: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת – אנחנו עם ממשלה או בלי ממשלה?

רוחמה אברהם-בלילא: לא לא, היא ביקשה לצאת.

מגלי והבה: מאה אחוז.

מגלי והבה: ניתן לה.

מגלי והבה: אין בעיה.

מגלי והבה: גברתי היושבת-ראש, אין ספק שהדיונים האלה, שאנחנו עושים, חשובים ביותר – הדיון הקודם, וגם הדיון הנוכחי, שהוא בנושא אלימות נגד ילדים.

מגלי והבה: כחברי כנסת ותיקים אנחנו ציפינו שיהיו פה יותר חברי כנסת.

מגלי והבה: כך טבעם של ימי שלישי.

מגלי והבה: זו הזדמנות להודות לחברי קדימה שנמצאים כאן ולחבר הכנסת זחאלקה מבל"ד.

מגלי והבה: כשבעיה נוגעת לכל הכנסת, ויום דיון חשוב ביום שלישי, מצפים שיהיו יותר חברי כנסת ונשמע יותר – – –

ג'מאל זחאלקה: הוכחתי שזה לא רק עניין של קדימה.

מגלי והבה: לא.

מגלי והבה: בהחלט.

מגלי והבה: אתה הוכחת שזה – – –

רוחמה אברהם-בלילא: אבל אי-אפשר להתכחש לזה שהרוב כאן הוא קדימה.

מגלי והבה: חבר הכנסת זחאלקה, אני רוצה להגיד לך: היינו מצפים – פה יש קונסנזוס; במקרים שיש עליהם קונסנזוס – לדעתי בכל המפלגות ומכל צדי הבית הזה – אבל מה שחורה לנו, אלה שבאמת מתמידים ורוצים להציג את הבעיות שמטרידות את הציבור הישראלי ששלח אותנו לכאן – זה מפריע; הרי אנחנו לא מדברים רק בינינו, אלא כל העם רואה ושואל את השאלות האלה.

מגלי והבה: גברתי, כשני חברים בנשיאות אנחנו מעלים מדי פעם את הסוגיה הזאת, שהכנסת צריכה להיות יותר פעילה ועם יותר נוכחות של חברי כנסת.

מגלי והבה: יכול להיות שיום שלישי זה יום שבאמת יש בו פחות נוכחות, אבל מצפים שיהיו אנשים.

ג'מאל זחאלקה: יש הצעה לבטל את יום שלישי.

רוחמה אברהם-בלילא: לא, אבל זה לא הדיון.

מגלי והבה: יש הצעה לבטל.

מגלי והבה: אתה מכיר – שכל חברי הכנסת עסוקים.

מגלי והבה: הכוונה של אלה שהציעו היתה להגדיל את יום העבודה בוועדות, כלומר שיהיה יום ועדות, ואז כאילו להפסיק את הדיון.

מגלי והבה: אנחנו כרגע לא ניכנס לרעיונות האלה, כי המטרה היא בעצם לקיים את הדיון – גם אנחנו שנמצאים כאן – על סוגיית האלימות, ובעיקר סוגיית האלימות נגד ילדים.

מגלי והבה: עם תחילת השנה האזרחית כולנו ראינו את הזוועות שהיו בשני מקומות: בבני-עי"ש, עם הילד הקטן שנרצח על-ידי שני אנשים אכזרים, פדופילים, שהיום נמצאים מאחורי סורג ובריח וממתינים למשפט שלהם, והרצח המזוויע השני, של הילדה שנרצחה על-ידי אבא – שטוענים שהוא לא שפוי.

מגלי והבה: מצפים מאבא שיהיה שפוי, אבל כיוון שהגיע לשיא הזוועה, שהוא מצליח לרצוח את תינוקו שעדיין אפילו לא מדבר והוא בן כמה חודשים – אותה ילדה שהלכה לעולמה – זה הביא אותנו לדיון של היום.

מגלי והבה: אני חושב שלדיון של היום שותפים לא רק כל אזרחי ישראל וכל חברי הכנסת שלה, אלא כל מי שיש בראש שלו מחשבה אנושית, ואני שמח על ההזדמנות ששרת התרבות נמצאת פה, כי כשאני רואה את המכלול של הבעיה – היא בעיה שצריכים לטפל בה מהשורש.

מגלי והבה: אנחנו יודעים שרשויות האכיפה – אם זה המשטרה, אם זה רשויות הרווחה ואם זה הגורמים השונים שנוגעים בטיפול בסוגיות מסוג זה – אנחנו רואים לפעמים שחכמים לאחר מעשה.

מגלי והבה: לאחר שקורים דברים מתחילים להתעורר.

מגלי והבה: כשמציגים – שמעתי פה את שר הרווחה, שציין שיש חוסר בכוח-אדם של עובדים סוציאליים ושל עובדי רווחה, אם זה ברשויות ואם זה במשרדים, וכשאנחנו רואים את השר לביטחון פנים מתייסר פה ואומר: כמה כוח-אדם חסר לנו בנושא במשטרה – עדיין אנחנו לא צריכים לנסות לחפש או לתלות את הבעיה בחוסר כוח-אדם כזה או אחר, אלא צריך לראות כיצד אנחנו נערכים לאורך כל השנה.

מגלי והבה: אלימות נגד ילדים היא תופעה שצריך למגר אותה מקרבנו.

מגלי והבה: גברתי היתה גם שרת החינוך והתרבות; זה נושא שצריך כנראה להתחיל לחנך בו מהגיל הרך – הנושא של סובלנות והנושא של דאגה לילדינו.

מגלי והבה: אנחנו צריכים – במכלול הבעיות שאנחנו הצגנו, גם בדיון הקודם וגם עכשיו, גברתי היושבת-ראש – אני רק אביא מספר, לך וגם לחברי הכנסת:

מגלי והבה: בשנת 2009 נפתחו 2,200 תיקים נגד אנשים שעשו עבירות אלימות נגד ילדים או עבירות אלימות בכלל.

מגלי והבה: זה קנה מידה גדול.

מגלי והבה: אני גם מניח שרק המספר המזוויע הזה – יש עוד המון אנשים שהחליטו לא ללכת להתלונן במשטרה.

מגלי והבה: לכן, התופעה מחרידה, ואנחנו צריכים לראות כיצד אנחנו מתמודדים עם הסוגיה הזאת.

מגלי והבה: יש הפן החינוכי, שכולנו מופקדים עליו.

מגלי והבה: יש הנושא של דוגמה אישית.

מגלי והבה: במקרה אתמול יצא לי לראות תחקיר מה עושה השתייה החריפה לאותו נוער, לאותם אנשים שגם נוטים היום להתהדר בזה שהם שותים, ואותן חברות אזרחיות שמנסות להגיד שזה חלק מהתרבות, חלק מהחינוך – אנחנו צריכים לראות כיצד אנחנו מתמודדים ומונעים את אותן תופעות בקרבנו.

מגלי והבה: הרבה פעמים ישר יש הצעות חוק והצעות חוק שבאות למנוע, אבל הצעת חוק, ואפילו כשאנחנו מחוקקים חוק ומביאים אותו, ובאים ליישם אותו אחר כך, אנחנו רואים שזה לא פותר את הבעיה אם לא יתגייסו כל רשויות אכיפת החוק, על כל השלוחות שלהן – וזה הרווחה, וזה המשרד לביטחון פנים, וגם מערכת השפיטה – בהרבה מקרים אנחנו רואים שהענישה היא לא בהתאם לעבירה שנעשתה.

מגלי והבה: אז ישר באמת הממשלה – נדמה לי שראש הממשלה הקים ועדת שרים לנושא, אבל שוב, אנחנו צריכים להגיד לעצמנו: די לוועדות, די לתירוצים לחוסר העשייה, והגיע הזמן לפעול, ולראות – כל אחד במערכת שלו, אם זה מערכת הרווחה – ולאתר את המשפחות שיש בתוכן אלימות.

מגלי והבה: ראינו בבני-עי"ש, המשפחה של אותם אנשים – והנושא, כפי שאמרתי, בחקירה והעמדה לדין, אני לא רוצה להיכנס לסוגיה – טענו שהתריעו בפני רשויות הרווחה, ושום דבר לא נעשה.

מגלי והבה: וזה דבר חמור ביותר.

מגלי והבה: אנחנו לא צריכים לחכות ורק אחרי שהדברים קורים אנחנו באים ומנסים להצטדק.

מגלי והבה: אנחנו צריכים לראות חברה בריאה.

מגלי והבה: אני שמח שאוכלוסיית ישראל – רק לא מזמן התפרסם – הגענו ל-7.5 מיליון, אבל כשאנחנו רואים את אחוז האלימות, אחוז התופעות השליליות שנגרמות מאלימות, אם זה נגד ילדים, אם זה נגד משפחה, או אם זו אלימות בכלל – אני זוכר את התופעה לפני שנה, של הכנופיות השונות שתקפו קשישים חסרי ישע וניסו לשדוד אותם.

מגלי והבה: ראינו תופעה מחרידה.

מגלי והבה: ולכן, כשאני אומר ומסכם – ואני שמח שגברתי השרה, שרת התרבות, נמצאת כאן, שתעביר את הדברים שאנחנו אומרים כאן ומתלבטים בהם גם לממשלה, גם לוועדת השרים, וגם לבוא ולראות תוכנית מקיפה, כוללת, מגובשת, של יישום ועשייה נגד התופעות האלה, וכיצד יחד כל הגורמים משתפים פעולה כדי שתופעות כאלה – נוכל למגר אותן, נוכל להוציא אותן מהשורש ונוכל לדבר על תקוות לעתיד ילדינו, ולא על דברים שהיום אנחנו כולנו – ואני בטוח שכל חברי הכנסת מכל הסיעות מאוחדים נגד התופעה של אלימות ונגד פגיעה באנשים חפים מפשע – ונחזור להיות חברה גאה בעצמה, גאה בחינוך שלה, גאה בהישגים שלה, ונוכל ככה לשמש, כדברי התורה, אור לגויים, או אור לעמים אחרים, במדינה הזאת, שאנחנו יחד נמגר את התופעות האלה.

מגלי והבה: תודה, גברתי.

רוחמה אברהם-בלילא: אני מודה לך, אדוני.

רוחמה אברהם-בלילא: הדובר הבא – חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה, אחריו – חבר הכנסת מולה, ולאחר מכן חבר הכנסת מגלי והבה יסכם את הדיון, כפי שהיה קודם.

רוחמה אברהם-בלילא: מובן שיסכם את הדיון חבר הכנסת נסים זאב.

רוחמה אברהם-בלילא: איך אפשר בלעדיך?

רוחמה אברהם-בלילא: לרשותך, אדוני, חמש דקות.

ג'מאל זחאלקה: גברתי היושבת-ראש, רבותי חברי הכנסת, "זכותו של כל ילד לקבל הזדמנות ואפשרות לגדול ולהתפתח גופנית, מוסרית, רוחנית, נפשית, רגשית, שכלית וחברתית בצורה בריאה ותקינה ובתנאים של חירות וכבוד.

ג'מאל זחאלקה: זכותו של ילד לגדול בבית הוריו ולקבל שם הזנה, חינוך, הגנה, אהבה והבנה.

ג'מאל זחאלקה: ילד לא יופרד מהוריו אלא בנסיבות יוצאות מן הכלל.

ג'מאל זחאלקה: זכותו של הילד במקרה כזה לקבל תחליף בית מתאים, דומה עד כמה שניתן לבית הורים תקין, תוך שמירת קשר עם משפחתו הטבעית.

ג'מאל זחאלקה: זכותו של כל ילד לקבל הגנה מלאה ויעילה מפני כל צורה של הזנחה, ניצול, התעללות, התאכזרות או השפלה, גופנית ונפשית, בבית הוריו או מחוץ לו" – הצהרת זכויות הילד.

ג'מאל זחאלקה: היחס אל הילד חייב להיות כאל אדם.

ג'מאל זחאלקה: כל זכויות האדם הן זכויות הילד.

ג'מאל זחאלקה: אבל לילד יש זכויות יתר, וחייבות להיות לו זכויות יתר לעומת בן-אדם רגיל, בהיותו חלש, ואין לו הכוח והכלים להתמודד בעצמו עם הבעיות שהוא נתקל בהן, עם אלימות כלפיו וכו'.

ג'מאל זחאלקה: אלימות כלפי ילדים נתפסה בחברות רבות כדבר טבעי, מובן מאליו, ואף חינוכי.

ג'מאל זחאלקה: בבתי-הספר הגבוהים באנגליה המלקות לתלמידים היו חלק מהתהליך החינוכי.

ג'מאל זחאלקה: גם בבתי-ספר בארץ היתה תקופה שאלימות ממוסדת וממוסגרת זאת היתה חלק מהתהליך החינוכי.

ג'מאל זחאלקה: כיום זה אסור, אבל זה קיים.

מיכאל בן-ארי: בבתי-הספר?

ג'מאל זחאלקה: בבתי-הספר.

ג'מאל זחאלקה: כן.

ג'מאל זחאלקה: אבל התופעה החמורה יותר בבתי-הספר היא לא אלימות של מורים כלפי תלמידים – שזה דבר מצטמצם והולך, ובאמת הפך להיות פחות ופחות – הילדים מגישים תלונות, הוריהם מגישים תלונות, זה הצטמצם במידה ניכרת, אבל קיים.

ג'מאל זחאלקה: זה נושא שהוזנח בשנים האחרונות, אין בדיקות מה המצב הקיים, אין סקירות, אין מחקרים בנושא הזה.

ג'מאל זחאלקה: התופעה החמורה הרבה יותר היא האלימות בין הילדים עצמם.

ג'מאל זחאלקה: כל שנה או כל כמה חודשים אנו מתבשרים על מקרה של אלימות.

ג'מאל זחאלקה: כל אחד יכול לשאול את ילדיו, את בנותיו, מה קורה בבית-הספר, ויגלה שבבתי-ספר רבים בארץ ילדים באים לבית-הספר עם סכין, עם מקלות, משתמשים באלימות, חבורות של נוער אלים מחכות לילדים מחוץ לכותלי בית-הספר ומשתמשים באלימות נגדם, ואף סוחטים אותם לפעמים, סחיטה כספית או סחיטה אחרת.

ג'מאל זחאלקה: אז המצב של האלימות בבתי-הספר בארץ מדאיג ביותר, קשה ביותר.

ג'מאל זחאלקה: במשרד החינוך דיברו על כך שיש תוכנית להילחם באלימות, וחייבת להיות תוכנית כזאת.

ג'מאל זחאלקה: ואנחנו יודעים שאפשר להתמודד עם הבעיה, זו לא תופעת טבע.

ג'מאל זחאלקה: עובדה שיש בתי-ספר שיש בהם יותר אלימות ובתי-ספר שיש בהם פחות אלימות.

ג'מאל זחאלקה: המצב קשה יותר ופחות שקוף במשפחה.

ג'מאל זחאלקה: ואני חושב – היו כאן המלצות בקנה מידה בין-לאומי על הצורך בשינויי חקיקה, בשינויי מדיניות ובפעולה נמרצת כדי שהמסגרת המשפחתית, לא תהיה בה אלימות כלפי ילדים.

ג'מאל זחאלקה: זה כמובן עניין חברתי, עניין של נורמות חברתיות, ואני חושב שבזה צריך לטפל, אם כי זה לא קל – בית-ספר הוא ראי החברה, גם המשפחות הן ראי החברה, ומה שיש בחוץ יש בפנים.

ג'מאל זחאלקה: העניין הוא שילדים שהם קורבן לאלימות – וזה דבר מדאיג ביותר, וזה בפני עצמו מדאיג – אבל הם הופכים – כל המחקרים הוכיחו – לאלימים יותר מנערים אחרים, שלא היו קורבן לאלימות, ואלימות כלפי ילדים היא בעצם מקום שבו זורעים את האלימות לכשיהיו מבוגרים.

ג'מאל זחאלקה: ילד שהוא קורבן לאלימות היום, בעוד עשר שנים הוא יהיה אלים לא רק כלפי בני משפחתו וסביבתו הקרובה, הוא יהיה אלים, ואף יותר מכך, כלפי החברה שלו.

ג'מאל זחאלקה: לכן הטיפול באלימות הוא טיפול שמצריך פעולה מערכתית של חינוך, של שינוי נורמות, של ריסון עצמי.

ג'מאל זחאלקה: אני לא מציע להטיל צנזורה, אבל גם האלימות שמוקרנת בטלוויזיה בשעות שהילדים צופים זה דבר שחייבים – לפחות על-פי התקנות או על-פי ריסון עצמי או על-פי קוד אתי – להימנע ממנו ככל האפשר, במיוחד בעידן של שמים פתוחים.

ג'מאל זחאלקה: תודה רבה.

רוחמה אברהם-בלילא: אין ספק שאחד הנושאים החשובים שאנחנו צריכים לתת עליהם את הדעת זה גם כל אותן תנועות נוער והפעילויות החשובות של המתנ"סים אחר-הצהריים, אשר יכולות להוות מקום לאותו נוער שיחונך בדרך אחרת, למשחקי חברה, לפעילות חברתית, ליצירות וכו'.

רוחמה אברהם-בלילא: הדובר הבא – חבר הכנסת שלמה מולה.

רוחמה אברהם-בלילא: אחריו – חבר הכנסת מיכאל בן-ארי.

רוחמה אברהם-בלילא: בבקשה.

שלמה מולה: גברתי היושבת-ראש, רבותי חברי הכנסת, אין מחילה ואין סליחה למי שפוגע בקטין, בחסר ישע, בילדים.

שלמה מולה: אי-אפשר להשלים עם כך שפוגעים בקטינים או בילד שלא יכול להתגונן.

שלמה מולה: אי-אפשר לפגוע בילד – שהוריו יפגעו בו – כאשר הדבר הבסיסי שבו הילדים יכולים להאמין הוא רק להוריהם, לאבותיהם ולאמותיהם, או לכל אדם קרוב אליהם.

שלמה מולה: לכן, אלימות כלפי ילדים – בשום פנים ואופן, שום חברה נאורה לא יכולה להשלים עם זה, בוודאי ובוודאי לא החברה בישראל.

שלמה מולה: דרך אגב, אדם שפוגע, חס וחלילה אפילו רצח ילדים, זה לא בא ביום אחד, זו לא קפריזה של אדם מסוים; האלימות שנמשכת, בדרך כלל ההתעללות הפסיכולוגית, ההתעללות הפיזית – ההתעללות המילולית כלפי חסר ישע מפי אדם מבוגר עלולה להסתיים בסופו של דבר גם בפגיעה פיזית קשה ואף ברצח.

שלמה מולה: לכן אני חושב, חברה שרוצה להצמיח אנשים נאורים, אנשים איכותיים, בשום פנים ואופן אסור לה להשלים עם תופעת האלימות כלפי ילדים.

שלמה מולה: דרך אגב, מחקרים מוכיחים: ילד שקיבל מכות בילדותו או שנפגע מאלימות כלפיו, בגילו הבוגר יש לו נטייה גם להיות אלים.

שלמה מולה: זאת אומרת, הא בהא תליא.

שלמה מולה: אתה יודע שאם הילד הזה גדל כשיש אלימות בקרבתו, בגילו הבוגר הוא עלול להיות אלים ולהשליך את מה שהוא עבר גם על ילדיו או אדם שנמצא בסביבתו.

שלמה מולה: לכן, גברתי היושבת-ראש, אדוני, חברי לסיעה חבר הכנסת מגלי והבה, טוב שאתה וחבריך העליתם את הנושא.

שלמה מולה: אני מוכרח להגיד בגילוי נאות: התקיים אצלנו דיון בסיעה ואחד מהחברים שלנו בסיעה חשב שכדי להתמודד עם הבעיה הזאת של תופעת האלימות, לפעמים גם רצח, אולי אפילו להטיל עונש כבד יותר, עונש מוות על רוצחי ילדים.

שלמה מולה: האמת היא, כשמסתכלים על התופעה הזאת, מאוד קשה לשלול את העניין באופן גורף, להגיד שזו הצעת חוק לא ראויה.

שלמה מולה: בשיקול הרחב זה לא נכון, בהחלט, לעשות עונש מוות רק לרוצחי ילדים, כשאנחנו נמצאים בחברה שיש בה הרבה מאוד אלימות.

שלמה מולה: אני לא בטוח שמדינת ישראל צריכה שבספר החוקים שלה יהיה עונש מוות.

שלמה מולה: אם יהיה לנו עונש מוות למחבלים שרוצחים ילדים, והם נהנים בבית-מלון – הכלא כאילו בית-מלון – לא נראה לי שזה נכון, ולכן את כל הנושא הזה צריך לראות בצורה רחבה.

שלמה מולה: אבל אי-אפשר להתעלם.

שלמה מולה: אני אומר כאן, אם יוזמי החוק יגידו: לא ניתן, למשל, לקצוב את תקופת המאסר של הפוגעים בילדים או רוצחי ילדים – יכול להיות שצריך לשקול, כי חלק מהתהליך שהחברה צריכה לעבור זה תהליך של הרתעה כלפי אנשים שנוהגים באלימות.

שלמה מולה: לכן, גברתי היושבת-ראש, אדוני המציע, אין מחילה ולא סליחה.

שלמה מולה: המחוקק – גם הרשות המבצעת, גם הרשות המחוקקת, בוודאי הרשות האוכפת את החוקים, צריכים להיות הרבה יותר נחושים במיגור האלימות.

שלמה מולה: אי-אפשר להשלים עם כך שחסר ישע יהיה חשוף לאלימות ולפגיעה פיזית וגם נפשית.

שלמה מולה: תודה רבה.

רוחמה אברהם-בלילא: אני מודה לך, אדוני.

רוחמה אברהם-בלילא: הדובר הבא – חבר הכנסת מיכאל בן-ארי.

רוחמה אברהם-בלילא: אחריו – חבר הכנסת נחמן שי.

רוחמה אברהם-בלילא: אני מקווה שהשר ישראל כץ יגיע עד אשר נסיים את הדיון.

רוחמה אברהם-בלילא: נאמר לי שהשר בדרך לכאן.

מיכאל בן-ארי: אני מסתפק בחברי הכנסת המכובדים שנמצאים כאן.

מיכאל בן-ארי: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, מכובדי חבר הכנסת מגלי והבה, יוזם הדיון החשוב והערכי הזה, ואני מברך על דיונים מן הסוג הזה בכנסת; אני חושב שדיון מן הסוג הזה הוא אחת הדוגמאות לסיבה לקיומה של הכנסת במצבה הנוכחי, שישנה קואליציה שבעצם מפעילה את כל העניין החקיקתי באופן מוחלט, ואז לחברי הכנסת הנוספים והאחרים, אנחנו מהשורות של האופוזיציה, יש מקום בדיונים ערכיים מן הסוג הזה, ואני חושב שהדיונים הם בתחום הקונסנזוס.

מיכאל בן-ארי: בכל זאת אני רוצה, ברשותכם, להציג – אני לא יודע אם פנים נוספות, אני חושב שחברי הכנסת לפני הציגו את הפנים השונות של המאבק באלימות, אבל אני רוצה להפנות זרקור דווקא לתחום חשוב ביותר, וזה הטיפול השורשי בעניין הזה של אלימות כלפי ילדים.

מיכאל בן-ארי: כמובן, הסלידה שלנו והזעזוע שלנו מהפגיעה הזאת מביאים אותנו, כרגיל – אנחנו מחוקקים – ישר לחקיקה.

מיכאל בן-ארי: הבעיה היא שבתחום החקיקה אנחנו מגיעים לקצה המסלול.

מיכאל בן-ארי: אנחנו פוגעים אך ורק בקצה המסלול ופוגעים במקום שבו הדבר הזה מתפרץ, והיו כמה התפרצויות של אלימות.

מיכאל בן-ארי: כמו שאנחנו יודעים, התפרצות אף פעם לא באה על קרקע ריקה, היא קצה של התרחשות, קצה של תהליך חברתי, תרבותי, שמביא אותנו למקום שבו אנחנו נמצאים.

מיכאל בן-ארי: אני מחזיק בידי כתבה שהתפרסמה במדיה השונה, אני אקרא לכם את הכותרת והיא מדברת בעד עצמה: יומן מקוון גלוי לב של מורה, שפרש מהמקצוע אחרי שמונה חודשים בלבד, הפך ללהיט בקרב מורים בישראל.

מיכאל בן-ארי: ע' מספר שהתקבל, אף-על-פי שלא למד חינוך, וכששיתף את המנהלת בקשייו, יעצה לו לחפש ב"גוגל" השתלמויות.

מיכאל בן-ארי: והוא, בבלוג שלו, כותב באחד השלבים: בא לי לרסס את הילדים בתת-מקלע.

מיכאל בן-ארי: הדבר הזה כמובן גרם לזעזוע רב לכל מי שעסק וקרא את הדברים הנוראים האלה: בא לי לרסס את הילדים בתת-מקלע.

מיכאל בן-ארי: הלשון הבוטה, המחשבה הנואלת, מאיפה מביאים כזאת מחשבה, זה דבר לדיון בפני עצמו.

מיכאל בן-ארי: אבל הוא מפנה אותנו לדבר שהתייחסו אליו פה חברי, חברי הכנסת הקודמים, וזה מה שקורה בקרב הילדים.

מיכאל בן-ארי: אנחנו צריכים לזכור שכל מבוגר היה לפני כן ילד.

מיכאל בן-ארי: הבסיס של העיצוב של האישיות, מכובדי חבר הכנסת והבה, הבסיס של העולם הערכי מתקבל בגיל של התמימות.

מיכאל בן-ארי: קודם כול בגיל הצעיר, בדרך כלל עד גיל 10, 11, 12, ולאחר מכן בגיל שבו הילד מגיע להכרה יותר מובהקת, יותר בוגרת, של הבחנה בין טוב לרע, של בחירה בין טוב לרע.

מיכאל בן-ארי: ומה שמעצב את אישיותו בגיל הזה, בדרך כלל עד גיל 17–18, ילווה אותו עד סוף ימיו.

מיכאל בן-ארי: אני פוגש את חברי שהכרתי מהתיכון, רובם ככולם לא השתנו כהוא זה.

מיכאל בן-ארי: לא השתנו כהוא זה – נשארו בעלי אותו אופי, נשארו בעלי אותן מידות.

מיכאל בן-ארי: מה שעיצב את אישיותם אז – זה מה שהם מייצגים היום.

מיכאל בן-ארי: לכן פניתי לחבר הכנסת והבה, שביקש ליצור הודעת סיכום, לבקש שאנחנו – לא כמחוקקים, אלא כמנהיגות – נפנה את מיטב המשאבים שלנו למערכת החינוך.

מיכאל בן-ארי: באחד הדיונים בכנסת שר החינוך דיבר על שיפור מערכת החינוך, ומה הוא אמר?

מיכאל בן-ארי: צריך לעבור לתקשוב.

מיכאל בן-ארי: אתם יודעים, כשמדברים על תקשוב, יקירי, מדברים על עוד אמצעים טכניים – על עוד מחשבים, על עוד אמצעים טכנולוגיים.

מיכאל בן-ארי: ואני זעקתי מרה; בחיי הייתי מורה לא יום אחד ולא יומיים, מחנך וחבר הנהלה במשך שנים ארוכות.

מיכאל בן-ארי: ליוויתי תלמידים, שעד היום רובם ככולם כמו ילדי, במשך שנים של חינוך, ואני אומר לכם שהבעיה אינה תקשוב, הבעיה היא הקשבה.

מיכאל בן-ארי: הבעיה היא שהפכנו להיות חברה מנוכרת, חברה ששמה את האני במרכז, ואת כל השאר אנחנו מנפנפים כלפי חוץ לחלוטין.

מיכאל בן-ארי: והדבר הזה, שהוא באיזשהו מקום תהליך חברתי שנדרש, שיש בו הרבה דברים טובים – האדם צריך להביא את עצמו לידי ביטוי – אבל הוא תפס תאוצה כזאת, שהפכנו להיות "אני ואפסי עוד".

מיכאל בן-ארי: הפכנו את החברה שלנו לחברה של "האני במרכז".

מיכאל בן-ארי: אחד מהדברים שהביאו את זה לידי ביטוי זה זכויות התלמיד.

מיכאל בן-ארי: אני בעד זכויות התלמיד, אבל הייתי שמח באותו מקום אם התלמיד גם היה יודע את חובותיו.

מיכאל בן-ארי: כשהייתי נכנס לכיתה, ובלי החוק של גדעון סער הייתי מבקש מתלמידי לעמוד בפני, הייתי אומר להם: תדעו לכם, אם המורה הוא אפס, שלא קמים בפניו, גם התלמידים הם באותו מספר.

מיכאל בן-ארי: אבל אם אתה קם בפני המורה שלך, אז המורה שלך הוא משהו.

מיכאל בן-ארי: גם כשלמדתי באוניברסיטה נהגתי לעמוד בפני הפרופסורים שכיבדתי אותם.

מיכאל בן-ארי: אמרתי: אני מכבד את האיש הזה; דבר שלא מקובל באוניברסיטה, אבל זה היה מכובד בעיני.

מיכאל בן-ארי: היו אנשים שהיו מורי ורבותי, אז כיבדתי אותם.

מיכאל בן-ארי: איבדנו את הכבוד.

מיכאל בן-ארי: איבדנו את הדרישה לכבוד.

מיכאל בן-ארי: איבדנו את כבוד האחר.

מיכאל בן-ארי: אני חושב שמניעת האלימות, בקצה, לא תהיה בחקיקה של עונש מוות ובאכיפה מוגברת, אלא תהיה כמנהיגות שלנו בטיפול מהשורש – להסתכל על עצמנו לא רק כפרטים, אלא כחלק מחברה, וכחלק מרשות הרבים והאחריות שלנו כלפי הכלל.

מיכאל בן-ארי: תודה רבה.

רוחמה אברהם-בלילא: אני מודה לך, חבר הכנסת בן-ארי.

רוחמה אברהם-בלילא: הדובר הבא – חבר הכנסת נחמן שי, ואחרון הדוברים – חבר הכנסת נסים זאב.

רוחמה אברהם-בלילא: מובן שיסכם את הדיון חבר הכנסת מגלי והבה.

נחמן שי: תודה, גברתי היושב-ראש – –

רוחמה אברהם-בלילא: היושבת-ראש.

נחמן שי: אפשר גם.

רוחמה אברהם-בלילא: לא נתווכח.

נחמן שי: – – חברי חברי הכנסת, הנושא מאוד כבד, ואני אעיר כמה הערות כלליות לגביו, רק כדי להמחיש את החשיבות הגדולה שכל אחד מאתנו צריך לייחס לו.

נחמן שי: במחקר קצרצר שעשיתי לקראת הדברים האלה למדתי עובדה אחת שהיא בעיני משמעותית מאוד.

נחמן שי: היא אומרת ש-25% מהילדים אשר עברו התעללות התעללו בילדים אחרים עוד לפני שמלאו להם 12 שנים; 33% מהילדים שעברו התעללות התעללו – כהורים – בילדיהם.

נחמן שי: כמה ילדים בסיכון יש במדינת ישראל – 10,000?

נחמן שי: 50,000?

נחמן שי: 100,000?

נחמן שי: 350,000 ילדים נמצאים בסיכון במדינת ישראל.

נחמן שי: 350,000 ילדים חשופים לסכנות מכל מיני סוגים, ואלימות היא אחת מהן.

נחמן שי: מאין מגיע המספר המבהיל הזה?

נחמן שי: הוא מגיע מהמקום שבו שליש מהחברה הישראלית – שליש מבתי-האב בישראל – חיים מתחת לקו העוני.

נחמן שי: אני מכיר את התזה שקו העוני משתנה בהתאם לרמת ההכנסה, ולפעמים הוא עולה ולפעמים הוא יורד, וקו העוני שלנו הוא לא קו העוני של אפריקה.

נחמן שי: הוא גם לא קו העוני של צפון-אמריקה.

נחמן שי: יש קו העוני – הוא קו העוני שלנו.

נחמן שי: שליש מהאוכלוסייה.

נחמן שי: מכאן אנחנו מגיעים למרכיב ראשון בסוגיה הזאת, וזה העוני.

נחמן שי: במקום שיש עוני, יש אלימות.

נחמן שי: לכן באותן שתי קבוצות בחברה הישראלית – לא רק בהן; אני לא רוצה שתיצרו לי פה סטיגמות – אבל באותן שתי קבוצות שסובלות ביותר מהעוני, שזה האוכלוסייה הערבית מצד אחד והאוכלוסייה החרדית מצד שני, יש אלימות כלפי ילדים.

נחמן שי: זה נכון לגבי כל הקבוצות, ולגבי מכלול האוכלוסייה, אבל במיוחד בקבוצות האלה, בגלל המצוקה שהם נמצאים בה.

נחמן שי: הדבר השני שצריך להעיר בהקשר זה, זה שמתוך האוכלוסייה הגדולה הזאת, של ילדים שנמצאים בסיכון, מדינת ישראל מטפלת ב-10%–15%, כלומר בין 35,000 ל-50,000 ילדים הזרוע הארוכה או הקצרה – כנראה קצרה מאוד – של מדינת ישראל מגיעה ונוגעת בהם ויודעת להושיט להם עזרה.

נחמן שי: מאות אלפים נשארים ללא עזרה, ואז הם חשופים לאלימות, ואז הם חשופים לרעב, מצוקה – אני לא אגיד רעב, אני אהיה זהיר – לאי-ביטחון תזונתי, ואז הם חשופים לחוויות קשות ביותר, שילוו אותם כל חייהם.

נחמן שי: האמת היא שבשנים האחרונות גדלה ההקצבה – גם מתוך תקציבי הממשלה וגם מהרשויות המקומיות – לתחום הזה, וזה דבר שצריך לברך עליו.

נחמן שי: גם ארגון ה"ג'וינט" נכנס לתמונה, ומביא סכומי כסף שנאספים, בעיקר בקהילות יהודיות בעולם, לצורך המשימה הזאת, אבל זה בהחלט קומץ שאינו משביע את הארי.

נחמן שי: זה מעט – ומעט מדי.

נחמן שי: כדי להתמודד עם התופעה הזאת אנחנו צריכים לעודד את הרשת החברתית בכל מקום, שתדע לאתר את הילדים האלה, להצביע עליהם, לדאוג שהרווחה תגיע אליהם ותסייע להם.

נחמן שי: אלה יכולות להיות המשפחות, זו יכולה להיות הסביבה הקרובה, זה יכול להיות בית-הספר, יכולים להיות חברים; כל מי שיודע, כל מי שמכיר, כל מי ששומע על ילדים שנמצאים במצוקה, חייב להתריע ומייד.

נחמן שי: אחר כך נוכל לתבוע מהממשלה ומהרשויות את האחריות שלהן, אבל קודם כול צריך לדעת, והרשת הזאת היא חיונית כדי להגיע לילדים האלה.

נחמן שי: הדבר הבא הוא כמובן החינוך.

נחמן שי: לכל אורך הדרך החינוך שניתן, גם לילדים בבתי-הספר, גם להורים – תוך כדי חינוכם או מאוחר יותר – הוא אמצעי ההרתעה והמניעה החשוב ביותר, כדי שיצלצל פעמון גדול כשהם מבקשים להרים יד, כדי שיהיה קול עצום כשחס וחלילה ילד יהיה נתון לאיזשהו סוג של אלימות.

נחמן שי: ואני אומר לכם, חברים, העתיד שלנו – זה לא פראזה – הוא בילדים האלה.

נחמן שי: אם אנחנו לא נדע לצמצם את מספר הילדים בסיכון, אם לא נדע לצמצם את מספר הילדים שנתונים לאלימות, אנחנו נגדל אותם לתוך חיים של אלימות, ונוכל ביום מן הימים, בעוד 20 שנה או 40 שנה, לבוא בטענות רק לעצמנו, איך לא ידענו אז, כשעוד יכולנו, לבלום את התופעה הזאת.

נחמן שי: תודה רבה, גברתי.

רוחמה אברהם-בלילא: אני מודה לך, אדוני.

רוחמה אברהם-בלילא: יעלה ויבוא חבר הכנסת נסים זאב, אחרון הדוברים.

רוחמה אברהם-בלילא: בבקשה, אדוני, חמש דקות.

נסים זאב: גברתי היושבת בראש, כנסת נכבדה, כבוד השר, מדי פעם אנחנו חוזרים על הסרט הזה – אלימות כלפי ילדים, כלפי קשישים.

רוחמה אברהם-בלילא: לצערנו.

נסים זאב: לצערנו, וכל פעם מקיימים דיונים, ומעלים חרס, כי האלימות גואה, ולצערי הרב אין שליטה.

נסים זאב: אבל שלמה המלך אומר: "ישמע.

נסים זאב: להבין".

נסים זאב: אחר כך הוא ממשיך: "שמע.

נסים זאב: כי".

נסים זאב: אחר כך הוא נותן מוסר לאותו ילד: "בני.

נסים זאב: אם.

נסים זאב: נבלעםר.

נסים זאב: כל" – צריך לגנוב, לגזול – "גורלך.

נסים זאב: בני.

נסים זאב: כי.

נסים זאב: כי.

נסים זאב: והם.

נסים זאב: כן", ובסוף הפרק הוא אומר: "ושמע לי ישכן בטח ושאנן מפחד רעה".

נסים זאב: אני רוצה לומר לך, גברתי היושבת-ראש, שלמה המלך במשלי הוא מלא מוסר, מלא חידות ומשלים, הרבה אפשר ללמוד בכל פסוק, בכל מאמר, בכל חרוז, אבל אני רוצה לשאול: יש איזו שיחה מוסרית בבתי-ספר?

נסים זאב: מלמדים ספרי מוסר?

נסים זאב: איפה שר החינוך שלנו?

נסים זאב: בקושי הוא מתמודד עם התלבושת האחידה כדי למנוע את הלבוש הפרובוקטיבי של בנות ושל נערים – שזה גורם בעצם זילות במערכת החינוכית וגם גורם להרבה חוצפה כלפי מורים ומחנכים.

נסים זאב: אנחנו כמה פעמים, אדוני השר, דיברנו על הסכינאות בבתי-ספר.

נסים זאב: אפילו דיברנו על אפשרות להביא לבתי-ספר חיישנים כדי לבדוק אם יש סכין בתוך התיק.

נסים זאב: אמרנו: לכל תלמיד מחשב, ולכל תלמיד יש סכין, לצערי הרב.

נסים זאב: והאלימות, ממש אין לה גבולות, אין לה מעצורים.

נסים זאב: איבדנו את הערכים שלנו, אדוני השר, איבדנו את המוסר שלנו.

נסים זאב: מדינה יהודית ודמוקרטית, במה היא יהודית?

נסים זאב: יהודית, אבל ממש מופקרת, לצערי הרב.

נסים זאב: כשרואים פה יום אחרי יום, בממוצע אדם נרצח ביום במדינת ישראל.

נסים זאב: פעם, על רצח אחד המדינה היתה מזדעזעת, וינועו אמות הספים, והיום דבר שבשגרה – בפרט כאשר מדובר בין קבוצות, בין חמולות – אז מה, עוד פושע הלך, עוד פושע נרצח, אולי פחות אחד, אבל אנחנו לא מבינים שכל אחד שהולך, באים שניים, זה כמו מכת הצפרדעים.

נסים זאב: לכן, אדוני השר, אני אומר, יש הרבה מה לעשות, בתחום הרווחה בפרט – לתת את סדר העדיפות ולקבוע את סדר העדיפות.

נסים זאב: לפעמים מפעילים כל כך הרבה כוחות, כל כך הרבה משאבים, הליכים משפטיים במשך שנים, כדי לקחת ילד לאימוץ – ושלא בצדק, חד-משמעית, ושלא בצדק.

נסים זאב: ומאידך גיסא, אנחנו רואים משפחות, כמעט של פשע, של אלימות, של סכינאות, של סמים, ושם כנראה העובדים הסוציאליים פחות יכולים, הייתי אומר, להתמודד, וזו הבעיה.

נסים זאב: אז הולכים אל החלש ועוזבים את החזק.

נסים זאב: אני מדבר מתוך עובדות, זה מאוד מצער.

נסים זאב: תגיד לי, אדוני השר, איפה היו העובדים הסוציאליים עם פרשת רצון – החיה הזאת, כשכבר כמה פעמים זה עלה בעיתונות, לפני ארבע שנים ולפני שנתיים.

נסים זאב: יש לו כל כך הרבה נשים ו-40 ילדים.

נסים זאב: מה זה, מדינת הפקר אנחנו?

נסים זאב: אנחנו עיוורים?

נסים זאב: פה בגבעת-שאול, אדוני השר, יש משפחה שבשבוע שעבר נתבקשתי לבוא ולראות אותה.

נסים זאב: יש לו נשים נשואות בבית שלו ויש לו ילדים מכמה נשים, והעובדים הסוציאליים לא עשו דבר וחצי דבר עד עכשיו.

נסים זאב: הוא מופיע באינטרנט, אפשר לראות את השם שלו.

נסים זאב: נבל כזה, שנמצא עם כמה נשים ויש לו ילדים מכמה נשים – קודם כול, לעצור אותו מעצר מינהלי, להציל את הנשים האלה, שהן שבויות חרב.

נסים זאב: ובעזות מצח להביא מכל אשה כמה ילדים, ולחטוף נשים נשואות מבתיהן, מבעליהן, ולהרוס בתים אחרים.

נסים זאב: פה העובדים הסוציאליים צריכים להיכנס, ולא במקרים – לצערי הרב, אני יכול לומר שאני גם מלווה מקרים, שאני לא רואה – איפה שצריכים לתת את הדגש, שם צריכים לתת את הכוח ואת כל המשאבים ואת כל הניסיון המקצועי של העובדים הסוציאליים.

נסים זאב: והייתי מציע – זה לא לחמש דקות, זה נושא לדיון מעמיק ורציני, אבל בהחלט אנחנו חייבים להחדיר יותר חינוך, יותר מוסר, יותר יהדות, יותר ערכים, וקודם כול להשפיע על הילדים שלנו.

נסים זאב: "והיה כראותו כי אין הנער ומת", "כי איך אעלה אל אבי והנער איננו אתי" – אנחנו לא יכולים להשאיר את הנערים מאחורינו, אנחנו חייבים דין-וחשבון גם כלפי שמיא.

נסים זאב: ולכן, אני מקווה שהזעזועים האלה שקרו לאחרונה, הפרשיות המזעזעות – פרשות הזוועה של הרג של ילדים, של רצח של אמהות שהטביעו את ילדיהן – את זה שכחנו, את הפרשיות של שלוש, ארבע נשים בשרשרת?

נסים זאב: לאן הגענו, לאן אנחנו מגיעים, ריבונו של עולם.

נסים זאב: צריכים לעצור את המגפה; זה כבר מגפה, זה כבר הרבה מעבר לבעיה.

נסים זאב: ויש לנו הרבה עבודה, אדוני השר, ואתה אחד האנשים שהייתי אומר, מובילים בממשלה הזאת, לא רק בתחומים שקשורים אליך אלא כאיש מוסר – אני מכיר את הצעות החוק שלך בעבר, יש לך יכולת להשפיע, ובשם השם כולנו נתאחד ונצליח.

רוחמה אברהם-בלילא: אני מודה לך, אדוני.

רוחמה אברהם-בלילא: יבוא ויסכם את הדיון חבר הכנסת מגלי והבה, יוזם הדיון, ומעבר לזה אין ספק שאנחנו צריכים לעשות הכול כדי למגר את התופעה הכאובה הזאת.

מגלי והבה: גברתי היושבת-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, אני רוצה להודות לכל אלה שהשתתפו בדיון המעמיק והממצה, הגענו כמעט לקונסנזוס עם כל סיעות הבית, ואני מציג את הסיכום בעקבות הדיון שהיה במליאה בנושא אלימות כלפי ילדים, מטעם הסיעות קדימה, ש"ס, הליכוד, ישראל ביתנו, העבודה, חד"ש, בל"ד, האיחוד הלאומי ויהדות התורה.

מגלי והבה: ולהלן הסיכום: 1.

מגלי והבה: הכנסת מגנה באופן נחרץ וברור כל פגיעה בילדים ורואה בחומרה את המעשים שאירעו בתחילת חודש זה, שבהם נרצחו ילדים על לא עוול בכפם.

מגלי והבה: 2.

מגלי והבה: הכנסת קוראת לכל הגופים המופקדים על שמירה ואכיפה של החוק ולרשויות הרווחה לפעול בתיאום ובנחישות למיגורה של תופעה נוראה זו – כמובן, התופעה של פגיעה בילדים.

מגלי והבה: 3.

מגלי והבה: הכנסת קוראת לממשלה, לרשויות אכיפת החוק ולבתי-המשפט, לפרקליטות ולרשויות הרווחה, להכין תוכנית מקיפה וכוללת להתמודד עם הסוגיה, להפעיל את כל האמצעים למיגורה המהיר ולדווח לכנסת ישראל.

מגלי והבה: תודה, גברתי.

רוחמה אברהם-בלילא: אני מודה לך, אדוני.

רוחמה אברהם-בלילא: אנחנו נעבור להצבעה על אישור ההצעה.

רוחמה אברהם-בלילא: בבקשה.

רוחמה אברהם-בלילא: הצבעה מס' 6 בעד הצעת הסיכום שהביא חבר הכנסת מגלי והבה – 7 נגד – אין נמנעים – אין הצעת הסיכום שהביא חבר הכנסת מגלי והבה נתקבלה.

רוחמה אברהם-בלילא: ובכן, חברי חברי הכנסת, בעד הצביעו שבעה, לא היו מתנגדים ולא היו נמנעים.

רוחמה אברהם-בלילא: לפיכך, אני קובעת שההצעה שהוקראה על-ידי חבר הכנסת מגלי והבה התקבלה על-ידי הכנסת.

רוחמה אברהם-בלילא: חברי חברי הכנסת, תם סדר-היום.

רוחמה אברהם-בלילא: הישיבה הבאה תתקיים ביום רביעי, ה' בשבט התש"ע, 20 בינואר 2010, בשעה 11:00.

רוחמה אברהם-בלילא: ישיבה זו נעולה.

רוחמה אברהם-בלילא: תודה רבה.