ישיבת מליאה, כנסת 18, פרוטוקול מספר 310, 2012-01-17 00:00

יצחק וקנין: צהריים טובים, אני פותח את ישיבת הכנסת.

יצחק וקנין: היום יום שלישי, כ"ב בטבת התשע"ב, 17 בינואר 2012.

יצחק וקנין: אנחנו פותחים בנאומים בני דקה.

יצחק וקנין: הודעה למזכירת הכנסת לפני כן.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה ולקריאה שלישית: הצעת חוק המזונות (הבטחת תשלום) (תיקון מס' 8), התשע"ב–2012, שהחזירה ועדת החוקה, חוק ומשפט.

ירדנה מלר-הורוביץ: לקריאה ראשונה, מטעם הכנסת:

ירדנה מלר-הורוביץ: הצעת חוק מרשם האוכלוסין (תיקון מס' 17) (רישום על-פי פסק-דין), התשע"ב–2012, של חבר הכנסת דוד אזולאי וקבוצת חברי הכנסת; הצעת חוק התקשורת (בזק ושידורים) (תיקון מס' 53) (שיחה למוקד חירום טלפוני לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית), התשע"ב–2012, של חברי הכנסת אורלי לוי אבקסיס וגדעון עזרא; הצעת חוק יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל (תיקון מס' 5) (איסור גביית תשלום), התשע"ב–2012, של חבר הכנסת משה מטלון וקבוצת חברי הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: מסקנות ועדת החינוך, התרבות והספורט בעקבות דיון מהיר בנושא: תיכון מקיף חדש "אקראא" בלקיה פועל זו השנה השנייה בתנאים בלתי נסבלים, הצעת חברי הכנסת מסעוד גנאים וג'מאל זחאלקה.

ירדנה מלר-הורוביץ: החלטת ועדת האתיקה בעניין קובלנתה של חברת הכנסת אנסטסיה מיכאלי נגד חבר הכנסת אחמד טיבי.

ירדנה מלר-הורוביץ: מזכר ההבנה בדבר שיתוף פעולה מדעי בתחום החקלאות בין ממשלת מדינת ישראל לבין ממשלת הרפובליקה של איטליה.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יצחק וקנין: תודה למזכירת הכנסת.

יצחק וקנין: רבותי, אנחנו עוברים לנאומים בני דקה.

יצחק וקנין: כל חברי הכנסת שרוצים להירשם – נא להצביע כרגע.

יצחק וקנין: ללחוץ ולהירשם.

יצחק וקנין: הצבעה.

יצחק וקנין: רבותי, נרשמו 12.

יצחק וקנין: אני אוסיף גם את חבר הכנסת רוברט טיבייב וגם את חבר הכנסת דניאל בן-סימון וגם חבר הכנסת חמד עמאר.

יצחק וקנין: אני ארשום אתכם.

יצחק וקנין: ראשון – חבר הכנסת מסעוד גנאים.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אתמול השתכנעתי שבאמת כדאי לשבת במליאת הכנסת, במיוחד באי-אמון, אפילו אם אני לא הדובר ולא המנמק, כי אתמול למדתי שיעור בפסיכואנליזה, שהיא המודל הנפשי הפרוידיאני, ובמיוחד על מחלת ההכחשה.

מסעוד גנאים: למדתי את זה משני השרים המכובדים שהשיבו על הצעות האי-אמון.

מסעוד גנאים: שניהם, כאשר הם השיבו על הצעה על הגזענות והאפליה כלפי העדה האתיופית, אמרו בתשובתם שהממשלה נגד כל גילויי הגזענות וההדרה – נגד אתיופים, נשים, ציבורים, ומה לא, ולא הזכירו ולו במלה אפליה וגזענות נגד הערבים, שהיא, אדוני היושב-ראש, אם כל ההדרות והאפליות.

מסעוד גנאים: מה שקרה אתמול הוא תופעה ומחלה פסיכולוגית, אדוני היושב-ראש, שפרויד אבחן אותה, שהיא הכחשה, ולפי פרויד זה מנגנון הגנה שמפעיל האגו על מנת למנוע הכרה בתכנים מאיימים ומעוררים חרדה או בושה או אשמה.

מסעוד גנאים: פרויד קבע את המונח הזה בעקבות אבחנותיו על תופעת ההיסטריה, ובגלל היסטריה זו – שני השרים לא הזכירו את הערבים.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת מסעוד גנאים.

יצחק וקנין: אחריו יעלה חבר הכנסת אריה אלדד, ואחריו – מגלי והבה.

אריה אלדד: תודה.

אריה אלדד: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, מקורבי ראש הממשלה – כך צוטטו אתמול, ויש אומרים כי אותם מקורבים הם בבחינת "אדם קרוב אצל עצמו" – אמרו כי אל לתושבי מגרון להיגרר לעימות, כי "אנשים אחים אנחנו".

אריה אלדד: הכי מקורב שיכול להיות לראש הממשלה הורה השבוע לוועדת השרים לחקיקה שלא לדון עוד השבוע בערר על החוק שיכול להסדיר את שאלת מגרון, על-פי בקשת השר בני בגין, שסבור שאם לא יהיה קצה פתח או זנב של חוק שייתן תקווה לאנשי מגרון, הם יהיו בלית ברירה נאלצים לקבל את הצעת הפשרה, או הכניעה או ההריסה, שהציע להם השר בגין.

אריה אלדד: אני מציע למקורבי ראש הממשלה לזכור שלפני שהם פונים לתושבי מגרון להימנע מעימות, שבידיהם ממש למנוע את העימות הזה, אחרת אנחנו באמת עלולים להתגעגע לעמונה.

אריה אלדד: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת אריה אלדד.

יצחק וקנין: חבר הכנסת איתן כבל.

יצחק וקנין: מגלי והבה – אני רואה שלא נמצא.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני רוצה לעסוק בשאלה של חוק טל.

איתן כבל: אני חושב שהגיע הזמן, באמת, שמדינת ישראל, ממשלות ישראל, יתמודדו עם השאלה של חוק טל בצורה רצינית.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, חוק טל, בפועל – – –

יצחק וקנין: רק רגע, חבר הכנסת כבל.

יצחק וקנין: אדוני שר האוצר, אם יואיל לשבת, כי אתה השר התורן, ושלא תהיה טענה שאין שר.

איתן כבל: רק תגיד לו שהוא לא חייב לענות.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אדוני השר, אדוני יושב-ראש ועדת הכספים, דוח ועדת-טל, חוק טל – אני סבור שהגיעה העת שממשלת ישראל, או בכלל, מה שהיה צריך, שכל ממשלות ישראל יתמודדו אחת ולתמיד עם השאלה הזאת של חוק טל.

איתן כבל: אם יש משהו שהוא מרכיב כל כך מרכזי כשמדברים על צדק חברתי, זה העניין הזה שממשיכים את חוק טל.

איתן כבל: בפועל הוא לא מגשים לחלוטין את היעדים שהתכוונו שהוא יעמוד בהם.

איתן כבל: אני מקווה שהממשלה לא תאריך את זה בשנה, לא תאריך את זה בשנתיים, אלא פשוט תעביר את החוק הזה מן העולם, ולצד החובה לגייס את כולם יקום גם חוק שירות אזרחי חובה.

איתן כבל: אני גם פונה לשר הביטחון בעניין הזה.

איתן כבל: הוא נהיה אופוזיציה – – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת כבל.

יצחק וקנין: תקפידו על הדקה.

איתן כבל: פשוט אם היה – אז הייתי יודע כמה זה דקה.

איתן כבל: רק לומר לך, אדוני, שר הביטחון, במקום שידבר – שיעשה.

איתן כבל: הוא עוד לא פתר את החוק של השתמטות נשים, והוא כבר רוצה לפתור את הבעיה של השתמטות הגברים.

איתן כבל: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת איתן כבל.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת עתניאל שנלר.

עתניאל שנלר: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, היום הייתי המום, ואני רוצה להקריא את התגובה שלי להלם שאחז אותי כשקראתי באחד מאמצעי התקשורת שאנשים המכנים את עצמם "ציונים דתיים", הלומדים בישיבות הסדר, כנראה, הודיעו שבגלל החלטת הרמטכ"ל בעניין שירת נשים הם ישקלו את גיוסם לצבא בכלל.

עתניאל שנלר: ובכן, תגובתי היתה כזאת: החתימה שחתמו אותם בחורי ישיבה היא מבחינתי צו הרחקה אידיאולוגי מהציונות הדתית.

עתניאל שנלר: הגישה האידיאולוגית בקרב המיעוט הקיצוני בציונות הדתית, המעמיד את סוגיית הפקודות הצבאיות בעניין שירת נשים אל מול הערך היהודי העליון של אחדות העם, הערך היהודי הציוני העליון של שירות המדינה היהודית הציונית בארץ-ישראל, בעיני היא גישה אנטי-ציונית ואנטי-דתית כאחד.

עתניאל שנלר: השימוש היומיומי בכלים קיצוניים של הרבה קבוצות, של "ייהרג ובל יעבור", שם את אותה קבוצת שוליים בשורה אחת עם קיצוניים אחרים בקבוצות שוליים אחרות של החברה הישראלית.

עתניאל שנלר: לזכותם – ואני חייב לומר זכות על כל אדם – הם בעיני תינוקות שנשבו מרעל של מורי הלכה שחדרו לשורות הציונות הדתית.

עתניאל שנלר: אני כציוני דתי לא אקבל שבגלל ויכוח, יהיה אשר יהיה, מסבירים שלא מתגייסים לנשמה, לליבה, של המדינה היהודית-ציונית בארץ-ישראל.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת עתניאל שנלר.

יצחק וקנין: רבותי, אני חוזר ואומר: כל מי שעולה, שיקפיד על הדקה.

יצחק וקנין: אתם חורגים.

יצחק וקנין: זה לא נאום של שלוש דקות.

יצחק וקנין: חבר הכנסת יעקב כץ, ואחריו – סעיד נפאע.

יצחק וקנין: דקה.

יעקב כץ: תודה לאדוני היושב-ראש.

יעקב כץ: התבשרנו לפני כמה שעות על החלטת בית-המשפט העליון ביושבו כבג"ץ לדחות את העתירה של התנועה לאיכות השלטון בעניין חוק גרוניס.

יעקב כץ: אני על זה רוצה להודות לבית-המשפט העליון, שבסופו של יום אימץ את החוק שלצערנו הרב חלק מקדימה וממפלגת העבודה התנגדו לו.

יעקב כץ: הוא גם קרא לזה "החזרת עטרה ליושנה", ועל כך יהיו ברוכים.

יעקב כץ: אנחנו חושבים שאנחנו בתהליך התחלתי של שינוי בית-המשפט העליון, ואני קורא מפה לממשלת ישראל לאמץ את החוקים שהבאתי כמה פעמים, שנתמכו גם על-ידי רבים מחברי הקואליציה ורבים מחברי האופוזיציה, כמעט כולם, שבית-המשפט העליון לא יהיה רשאי לבטל חוקים שחוקקה כנסת ישראל.

יעקב כץ: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת יעקב כץ.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת סעיד נפאע, ואחריו – חבר הכנסת אחמד טיבי.

סעיד נפאע: תודה.

סעיד נפאע: כבוד היושב-ראש, לא אחת עמדתי פה וגם במקום אחר והעליתי את התוכנית הממשלתית הקרויה "התוכנית להעצמת הכפרים הדרוזיים והצ'רקסיים".

סעיד נפאע: כנראה שכל יום מתגלה לנו שזאת תוכנית רמייה אחת גדולה.

סעיד נפאע: רק לדוגמה: אתמול מתברר שמגרש לזוג צעיר מהכפר אבו-סנאן, שעלה כולל פיתוח 27,000 שקל, ועל-פי התוכנית הזאת היו אמורים להוריד 75% מהפיתוח כך שהמגרש יוזל – המינהל העלה את מחיר האדמה ב-400%, כך שמגרש עולה היום באבו-סנאן 90,000 שקלים במקום 27,000 שקלים.

סעיד נפאע: ראוי שמישהו ישים לב שהתוכנית הזאת, שמלכתחילה נאמר עליה שזאת תוכנית של רמייה, אחרי שקיצצו 39% מהתקציבים המיועדים בחוק התקציב וניסו להיבנות על-ידי תוכנית כזאת, אבל מתברר מדי יום ביומו, כבוד היושב-ראש, כשבאים לבצע את התוכנית הזאת, איך מבצעים את התוכנית הזאת.

סעיד נפאע: זאת רק דוגמה אחת.

סעיד נפאע: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת סעיד נפאע.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת אחמד טיבי.

יעקב כץ: חמשיר, חמשיר.

אחמד טיבי: תקשיב.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, לפני שבוע נאמתי כאן על שפיכת המים.

אחמד טיבי: היום הורחקתי על-ידי ועדת האתיקה לשבוע שלם.

אחמד טיבי: וולטֵר אמר: מה אני מסיק מדברי הרבים?

אחמד טיבי: שמה שמעוות אותם זה הגיונם של הטיפשים.

אחמד טיבי: ובכן, רבותי, רגע של עברית: אמוק בחולם זה לא אומק בשורוק.

אחמד טיבי: אמוק זה שם אזור באיי מלאיה בדרום-מזרח אסיה, שמי שנתקף במחלת הנפש ההיא מתחיל לרוץ ריצת אמוק.

אחמד טיבי: מכאן בא השם.

אחמד טיבי: כוס, כידוע, בחולם – ולא בשורוק – זה כלי מפלסטיק המכיל בדרך כלל 250 סמ"ק של מים המשמשים לשתייה או לשפיכה.

אחמד טיבי: הכנסת הזאת, אדוני היושב-ראש, לא מוסיפה לי כבוד.

אחמד טיבי: אני מוסיף לה כבוד.

יצחק וקנין: אתה לא מוסיף כבוד לאף אחד.

אחמד טיבי: אתה מוכן לא להפסיק אותי?

יצחק וקנין: אני אפסיק אותך מתי שאני רוצה.

אחמד טיבי: לא, אתה לא רשאי להפסיק אותי.

אחמד טיבי: על דעתי.

יצחק וקנין: אין לך שום זכות להטיף מוסר לאף אחד פה.

יצחק וקנין: אני אוציא אותך בחוץ.

יצחק וקנין: עכשיו.

יצחק וקנין: אני אוציא אותך.

אחמד טיבי: אתה אל תפריע לי, אל תגיד לי מה להגיד.

יצחק וקנין: אני אוציא אותך בחוץ.

יצחק וקנין: עכשיו אני אוציא אותך.

יצחק וקנין: חוצפן.

יצחק וקנין: יש גבול לחוצפה.

אחמד טיבי: אני אומר את דעתי.

יצחק וקנין: יש גבול, יש גבול.

יצחק וקנין: יש גבול לחוצפה ולעזות מצח.

אחמד טיבי: אני אומר את דעתי.

יצחק וקנין: אנחנו לא סמרטוטים שלך פה, אתה שומע?

אחמד טיבי: אתה לא יכול להגיד לי מה לומר, אדוני.

אחמד טיבי: אתה יושב-ראש הישיבה, אתה לא חבר בש"ס.

יצחק וקנין: אני אגיד לך, אני היושב-ראש, ואני אגיד לך מה שצריך להגיד לך.

אחמד טיבי: אני אמשיך לומר את דעתי גם אם היא לא מוצאת חן בעיניך, מה עוד שאתה ואחרים עומדים מאחורי החלטה חסרת תקדים.

יצחק וקנין: תסיים את דבריך.

אחמד טיבי: אתה הפסקת אותי באמצע בניגוד לכל תקנון.

יצחק וקנין: סיים את דבריך.

אחמד טיבי: אתה לא הולך לפי התקנון.

יצחק וקנין: סיים את דבריך.

אחמד טיבי: אני קובע, אתה לא – – –

יצחק וקנין: אתה פועל לפי התקנון, לפי האתיקה.

יצחק וקנין: מותר לך הכול פה?

אחמד טיבי: אבל החלטת כבר, תן לי לדבר.

יצחק וקנין: אתה מנצל את הבית הזה.

אחמד טיבי: תן לי לדבר.

אחמד טיבי: החלטת בוועדת האתיקה.

אחמד טיבי: כאן אתה לא יושב-ראש ועדת האתיקה.

יצחק וקנין: חבר הכנסת טיבי, אני קורא לך פעם ראשונה.

אחמד טיבי: אתה לא רוצה לתת לי לדבר?

יצחק וקנין: אתה סיימת את הדברים.

יצחק וקנין: לנתק לו את המיקרופון.

יצחק וקנין: אני לא נותן לך לדבר.

יצחק וקנין: אתה לא תחנך אותנו.

אחמד טיבי: אתה יודע מה דעתי על ההחלטה הזאת שלך?

יצחק וקנין: אל תעשה את עצמך – – – שב במקומך.

אחמד טיבי: ההחלטה הזאת שלך, היא ראויה לבוז.

יצחק וקנין: שב במקומך.

יצחק וקנין: שב במקומך.

אחמד טיבי: הבוז הזה, בערבית קוראים לו "טוּז".

יצחק וקנין: אני קורא לך פעם שנייה.

אחמד טיבי: טֻז פִיכֻּם וַפִי קַרַארְכֻּם.

יצחק וקנין: אני קורא לך פעם שלישית.

יצחק וקנין: תוציאו אותו בחוץ.

אחמד טיבי: אני בז להחלטה הזאת.

יצחק וקנין: תוציאו אותו בחוץ.

אחמד טיבי: אני בז להחלטה הזאת.

יצחק וקנין: תוציאו אותו בחוץ.

אחמד טיבי: טֻז פִיכֻּם וַפִי קַרַארְכֻּם.

יצחק וקנין: תלך בחוץ, אתה לא מתאים לנו בכלל.

יצחק וקנין: תודה רבה לך.

יצחק וקנין: שלום, צא בחוץ, חוצפן.

יצחק וקנין: תטיף לנו מוסר, עוד אחד.

יצחק וקנין: (חבר הכנסת אחמד טיבי יוצא מאולם המליאה.

יצחק וקנין: ) הפה המנובל הזה שאתה מנבל אותו, ואנחנו צריכים לשמוע את כל הלכלוך מהפה שלך.

יצחק וקנין: יש גבול לחוצפה הזאת.

יצחק וקנין: חבר הכנסת בילסקי, בבקשה, דקה.

יצחק וקנין: הוא קיבל את היומית שלו, את ההצגה שלו.

יצחק וקנין: זה בסדר גמור.

זאב בילסקי: אדוני היושב-ראש, אני מחפש איזה משפט כדי להיכנס מחדש.

זאב בילסקי: בסך הכול, זאת הכנסת של כל עם ישראל.

זאב בילסקי: כולם מסתכלים.

זאב בילסקי: אנחנו אומרים לילדים: פה זה הרשות – – –

יעקב כץ: לאזרחי ישראל.

זאב בילסקי: אזרחי ישראל.

זאב בילסקי: זאת הרשות המחוקקת שלנו.

זאב בילסקי: אדוני היושב-ראש, אני רוצה לפנות מפה לראש הממשלה.

זאב בילסקי: ישנה שביתה של הרשויות המקומיות.

זאב בילסקי: השביתה הזאת גורמת סבל רב מאוד להרבה מאוד אנשים.

זאב בילסקי: אתמול השלטון המקומי החליט להפסיק את השביתה בכל הקשור לילדים עם צרכים מיוחדים בחינוך מיוחד, וזאת היתה החלטה צודקת, וחבל שהיא לא נלקחה לפני כן בחשבון.

זאב בילסקי: אבל עכשיו ראש הממשלה מבין את כל המצוקות של השלטון המקומי.

זאב בילסקי: הוא מבין את העובדה שהתושבים באים לראשי הרשויות.

זאב בילסקי: הם לא רוצים לשבות.

זאב בילסקי: דבר אחרון שראש רשות רוצה זה לשבות.

זאב בילסקי: הוא נבחר כדי לעבוד, כדי לעשות.

זאב בילסקי: לכן, אני פונה לראש הממשלה ומבקש ממנו: חבל על כל שעה שתעבור.

זאב בילסקי: אתה לא צריך חודש, אתה לא צריך שישה שבועות.

זאב בילסקי: תקרא לראשי השלטון המקומי, תשב אתם, נסיים את השביתה ונחזור לעבודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת בילסקי.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת נסים זאב.

נסים זאב: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, ביום שישי האחרון עצרה הרכבת הקלה בגבעת-המבתר והורידה מאות נוסעים.

נסים זאב: אני רוצה להזכיר לכולם שתושבי ירושלים סבלו במשך שנים, כמעט עשר שנים, מהרכבת הקלה עד שסוף-סוף עלתה על הפסים.

נסים זאב: עכשיו, אחרי שהרכבת עלתה על הפסים, היא מורידה את הנוסעים מהפסים.

נסים זאב: זאת פשוט שערורייה.

נסים זאב: לא ייתכן שתושבי גבעת-זאב, חצי שעה לפני כניסת שבת ירדו בגבעת-המבתר.

נסים זאב: יש שם אנשים שומרי שבת שצריכים להגיע בכל זאת למחוז חפצם.

נסים זאב: אני פונה לשר התחבורה להתעשת ולתת שירות.

נסים זאב: מאחר שביטלו כל כך הרבה אוטובוסים בגלל הרכבת הזאת – עכשיו נמצא קירח מכאן ומכאן.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת נסים זאב.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת אבישי ברוורמן.

אבישי ברוורמן: אדוני היושב-ראש, שר האוצר, חברי הכנסת, אני רוצה לומר מלה קצרה לגבי הזלזול המתמשך בחיילי מדינת ישראל.

אבישי ברוורמן: ביטלו את האפשרות לנסוע חינם ברכבת בימי ראשון, יש שאלות לגבי הכרטיס המגנטי, ושר הביטחון – בידיו ההצעה שנתתי גם לגבי שירות צבאי ואזרחי, והצורה היא ברורה: לא רק שאנשים יקבלו תגמול, כמו שחלק מהאנשים הציעו, אלא שהתגמול של אותו שכר מינימום שיקבלו החיילים ילך לקרן להשכלה גבוהה, לאוניברסיטאות, למכללות, להכשרה מקצועית, לישיבות על-תיכוניות, ובמקביל – שירות אזרחי לחרדים ולערבים.

אבישי ברוורמן: זה כלכלית נכון.

אבישי ברוורמן: אדוני שר האוצר ואדוני יושב-ראש ועדת הכספים – מר שטייניץ, ד"ר שטייניץ, אתה יושב פה גם בתור השר התורן להקשיב, לא רק לפטפט.

אבישי ברוורמן: ולכן אני אומר לך שיש לך הצעה – כי הכבוד לכנסת הוא גם אפילו שזה נאום בן-דקה – למרות שאתה עושה מה שאתה רוצה, אני מבקש שתקשיב, זה על שולחנך – גם שר הביטחון – ותתייחס לזה ברצינות, בגלל שזה גם מוסרי, זה גם שוויון בנטל, ומבחינה כלכלית נותן תשואה גבוהה.

אבישי ברוורמן: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת אבישי ברוורמן.

יצחק וקנין: חבר הכנסת אריה ביבי, ואחריו – מסעוד גנאים.

יובל שטייניץ: הקשבתי.

אבישי ברוורמן: אתה לא מקשיב, אתה מדבר.

יובל שטייניץ: לא, הקשבתי – – –

דוד רותם: – – –

אבישי ברוורמן: השר התורן צריך לשבת ולהקשיב, זה תפקידו.

אריה ביבי: הוא דיבר, הוא דיבר.

קריאות: – – –

יצחק וקנין: מאחר שנתתי לך ראשון, בגלל שעדיין לא קיבלתי את הרשימה.

אריה ביבי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, לצערי, אדוני היושב-ראש, אתה נפלת בפח עכשיו.

אריה ביבי: איך נפלת?

יצחק וקנין: לא, אני לא נופל.

אריה ביבי: תן לי, אני לא אחמד טיבי.

אריה ביבי: איך נפלת בפח?

אריה ביבי: הוא שם לך מלכודת יפה מאוד, והיה בטוח שאתה תצעק או שאנחנו נצעק, ובסופו של דבר הוא קיבל גם את התקשורת, ואנחנו יצאנו, מה שנקרא – אנחנו גם גורשנו מהעיר וגם אכלנו את הדגים המסריחים.

אריה ביבי: לדעתי, לא נורא.

אריה ביבי: לא נורא, אתה יכול לתקן את זה – להוציא אותו פעם שהוא יהיה שקט גם.

עפו אגבאריה: אבל עכשיו אמרת – – –

דוד רותם: – – –

אריה ביבי: אדוני היושב-ראש – – –

מגלי והבה: – – –

אריה ביבי: הם מדברים על הדקה שלי, אתה שם לב?

אריה ביבי: אדוני היושב-ראש, ישנה שביתה של ראשי ערים, שדיבר עליה חבר הכנסת בילסקי, ואני רוצה לחזק את ידיו.

אריה ביבי: אין שביתה יותר מוצדקת מהשביתה הזאת.

אריה ביבי: לקחו להם את תקציבי האיזון.

אריה ביבי: יש להם בעיות נוראיות, לראשי הערים; אני הייתי אחד מהם ואני יודע מה זה.

אריה ביבי: אל תסתכל על השעון כי לא עברה דקה, אתה לא שמת שעון.

אריה ביבי: מהלהט שלך עם אחמד טיבי, שכחת לשים שעון.

יצחק וקנין: לא, לא, אבל אני מבקש שתסיים.

אריה ביבי: אני אסיים.

אריה ביבי: אני רוצה לומר – אין דבר יותר צודק מהשביתה הזאת.

אריה ביבי: אלא מה?

אריה ביבי: לדעתי, ראשי הערים שגו בזה שהם הכלילו בשביתה את החינוך המיוחד, ואת זה הם צריכים לתקן מייד.

אריה ביבי: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת אריה ביבי.

יצחק וקנין: חבר הכנסת רוברט טיבייב, ואחריו – חבר הכנסת דניאל בן-סימון.

רוברט טיבייב: אדוני היושב-ראש, הגשתי הצעה דחופה לסדר-היום: מספר ההרוגים בתאונות הדרכים בשנת 2011, אבל לצערי, נשיאות הכנסת לא אישרה אותה.

רוברט טיבייב: אני מקדיש את הדקה שלי לנושא הכואב הזה.

רוברט טיבייב: בשנת 2011 נהרגו במדינת ישראל 399 אזרחי מדינת ישראל; בשנת 2010 – 394.

רוברט טיבייב: בשנת 2010 למשל נרשמה ירידה משמעותית באיחוד האירופי – 11%, ובמדינת ישראל נרשמה עלייה של 6% בתאונות.

רוברט טיבייב: זה כישלון טוטלי של ממשלת ישראל במאבק בתאונות הדרכים, מה גם שהכנסת לא מצאה את הנושא הזה חשוב מספיק על מנת להעלות אותו לסדר-היום.

רוברט טיבייב: תודה, אדוני היושב-ראש.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת רוברט טיבייב.

יצחק וקנין: חבר הכנסת דניאל בן-סימון.

יצחק וקנין: דקה.

דניאל בן-סימון: דקה.

דניאל בן-סימון: תודה רבה.

דניאל בן-סימון: אדוני היושב-ראש, אני רוצה לשתף אותך בעניין פנימי שקשור למפלגת העבודה, ביני לבינך.

דניאל בן-סימון: היום אנחנו מציינים שנה לאחד התרגילים היותר נכלוליים שהיו בפוליטיקה הישראלית, כשראש מפלגת העבודה כינס מסיבת עיתונאים והודיע שהוא פורש ממפלגת האם שלו כדי להצטרף לקואליציה הממשלתית בראשות בנימין נתניהו.

ג'מאל זחאלקה: – – – אין שום בעיה.

דניאל בן-סימון: אין לזה אח ורע שהרועה נוטש את הצאן, ובתקווה שהצאן יגיע לשוקת שבורה ויתמוטט.

דניאל בן-סימון: מה הוא ציפה?

אלכס מילר: ומה עשה שרון?

דניאל בן-סימון: שהמפלגה אחריו – – –

קריאות: – – –

אלכס מילר: ומה עשה שרון?

יצחק וקנין: חבר הכנסת אלכס מילר, לא להפריע לו.

יצחק וקנין: אלכס מילר.

אלכס מילר: – – –

יצחק וקנין: יש לך דקה, תגיד לו את זה בדקה שלך.

דניאל בן-סימון: הוא קיווה שהמפלגה תושלך כפגר בשולי הכביש, והנה ביציאתו הוא ציווה עליה חיים.

דניאל בן-סימון: ומאז שהוא יצא – חבל שהוא לא כאן, הייתי מזכיר לו את העניין הזה – מאז שהוא יצא יש פריחה.

דניאל בן-סימון: החברים חוזרים, החברים באים, החברים נרשמים, ולכן לא כל תרגיל יש לו סוף טוב.

דניאל בן-סימון: במקרה הזה, התרגיל הנכלולי הזה רושם אותו בתולדות הפוליטיקה הישראלית כקומבינטור – – –

יצחק וקנין: תודה.

דניאל בן-סימון: תן לי.

דניאל בן-סימון: אני הרי עושה לך משהו טוב.

דניאל בן-סימון: זה לא המפלגה שלך, אבל היא מפלגה שלי, תן לי ככה להכות – – –

יצחק וקנין: משפט אחרון.

דניאל בן-סימון: ולכן אני אומר, בסופו של דבר עשה לנו טוב.

דניאל בן-סימון: מפלגת העבודה יצאה מחוזקת, ושנה לתרגיל הזה, אנחנו חייבים לציין את זה כל שנה כדי שנדע מאיפה בא הרוע.

דניאל בן-סימון: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת דניאל בן-סימון.

יצחק וקנין: חבר הכנסת חמד עמאר, ואחריו – אלכס מילר.

דוד רותם: מי שבחר בו להיות יושב-ראש המפלגה – – –

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, החלטתי שבכל שבוע אני אציג את הבעיה הקשה של התכנון והבנייה במגזר הדרוזי, שסובל ממצוקת דיור קשה, ואני אתחיל ביישוב עוספיא.

יצחק וקנין: חבר הכנסת חמד עמאר, אולי תתרחק טיפה מהמיקרופון.

משה גפני: לא.

משה גפני: שיסדרו את המיקרופון.

יצחק וקנין: או שיסדרו את המיקרופון, כי אחרת זה, התהודה – – –

חמד עמאר: עכשיו אני נשמע טוב?

יצחק וקנין: כן.

חמד עמאר: אני אתחיל ביישוב עוספיא.

חמד עמאר: היישוב עוספיא מונה כ-11,000 תושבים.

חמד עמאר: הפעם האחרונה שאושרה תוכנית מיתאר ליישוב היתה ב-1978, לפני יותר מ-30 שנה.

חמד עמאר: שטח השיפוט של היישוב היה בשנות ה-50 – 38,000 דונם; היום – 7,000 דונם שטח השיפוט של היישוב.

חמד עמאר: היום קיימים ביישוב מאות בתים מחוץ לתוכניות מיתאר, שכל הזמן נדרשים לשלם קנסות על בנייה בלתי חוקית, ואני אמרתי – לפני יותר מ-30 שנה אושרה תוכנית מיתאר, איפה הריבוי הטבעי של היישוב?

חמד עמאר: חלקות לחיילים משוחררים חולקו ביישוב פעם אחרונה בשנת 1992.

חמד עמאר: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת חמד עמאר.

יצחק וקנין: חבר הכנסת אלכס מילר, ואחריו – שלמה מולה.

אלכס מילר: תודה, אדוני היושב-ראש.

אלכס מילר: אדוני היושב-ראש, אני, כיושב-ראש ועדת החינוך, נחשפתי היום לבעיה אחרי בעיה בעניין של קליטת עולים במערכת החינוך.

אלכס מילר: הסוגיה הראשונה שבה דנה הוועדה היא הקליטה של אותם ילדים שהגיעו לישראל עם נכות מאוד קשה, ובגלל הביורוקרטיה של משרדים שונים – אם זה משרד החינוך, אם זה משרד הבריאות, אם זה הסוכנות היהודית, אם זה השלטון המקומי – הילדים, אדוני היושב-ראש, חצי שנה יושבים בבית.

אלכס מילר: מה קורה?

אלכס מילר: תחשוב מה קורה למשפחה שעולה לישראל עם ילד נכה קשה, שחצי שנה חייבת לשבת בבית ולחכות לאותם אישורים של כל המשרדים שלנו בשביל שהילדים ייקלטו במערכת החינוך.

אלכס מילר: יותר גרוע מכך, הם מגיעים עם האישורים ממדינות המוצא, אדוני היושב-ראש.

אלכס מילר: אלה לא לקויי למידה שצריכים לאשר להם עוד איזה חצי שעה במשך המבחן, אלא מדובר בליקויים קשים מאוד – ילדים נכים בכיסאות גלגלים, שהמערכת לא מצליחה לתת להם מסגרת חינוכית מתאימה במשך תקופה מאוד ארוכה.

אלכס מילר: ושעתיים אחר כך אנחנו נחשפים לבעיה נוספת – הילדים שעולים לכאן ואמורים להיבחן ולקבל הטבות במבחני הבגרות ולכתוב אותם בשפת-האם שלהם.

אלכס מילר: מסתבר שאחרי שהם כבר כתבו אותם, המערכת לא נתנה לבוחנים לבחון, כי מכתב הבקשה לאישור אותם מבחנים, אותן תעודות בגרות, לא הגיע למקום של מי שהיה צריך לאשר אותם, ו-20–30 תלמידים נשארו ללא מבחן הבגרות בהיסטוריה.

אלכס מילר: אדוני היושב-ראש, יש גבול לכמה המערכת הביורוקרטית יכולה להתעלל בילדים המסכנים שמגיעים – –

יצחק וקנין: תודה.

אלכס מילר: – – לישראל, ורובם גם מגיעים ללא ההורים בתוכניות "מסע" ונעל"ה.

אלכס מילר: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת אלכס מילר.

יצחק וקנין: חבר הכנסת שלמה מולה, ואחריו – ג'מאל זחאלקה.

שלמה מולה: אדוני היושב-ראש, היום אנחנו עדים עוד פעם לרצח קשה בתוך המשפחה – אשה נרצחה בידי בן-זוגה.

שלמה מולה: אדוני היושב-ראש, כמה אפשר לזעוק, לומר – המערכת הטיפולית איננה מטפלת נכון באלימות בתוך המשפחה?

שלמה מולה: אני רוצה להגיד לך, לפני כשלושה שבועות אנחנו קיימנו דיון בוועדה למעמד האשה.

שלמה מולה: אנחנו קיימנו דיון על תוכניות קיימות.

שלמה מולה: אנחנו אמרנו שכשמדובר במיוחד באוכלוסיות רגישות-תרבות, כמו העלייה מאתיופיה, כדאי לעשות תוכנית הוליסטית להתמודד עם הקשיים, עם המצוקות של אנשים.

שלמה מולה: אני רוצה להגיד לך, אדוני היושב-ראש, בגלל שאומרים לנו: אין כסף – יש תוכנית שהוכיחה את עצמה.

שלמה מולה: היא לא באה לידי ביטוי במשרדי הרווחה והקליטה.

שלמה מולה: אני חושב שהטרור הזה צריך להיפסק.

שלמה מולה: אם לא נעשה את כל המאמצים, אנחנו, אדוני היושב-ראש, מועלים בתפקידנו.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת שלמה מולה.

יצחק וקנין: חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה, ואחריו – חבר הכנסת דורון אביטל.

ג'מאל זחאלקה: כבוד היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, אני מצפה שחברי הכנסת מכל הסיעות ייחלצו לעמוד ליד או לצד ראשי הרשויות המקומיות השובתות.

ג'מאל זחאלקה: הדרישות שלהם הן דרישות צודקות, הן נוגעות לכל האזרחים.

ג'מאל זחאלקה: השביתה היא לא מפלגתית ומכל המפלגות, למרות הניסיון הבזוי של ראש הממשלה לשבור את השביתה כשהוא לוחץ על ראשי ערים מהליכוד לשבור שביתה.

ג'מאל זחאלקה: זה דבר לא ראוי, זה דבר לא מועיל, זה בוודאי לא לטובת התושבים.

ג'מאל זחאלקה: איך הכנסת יכולה לעמוד מנגד כאשר מעבירים כסף מהרשויות המקומיות – כסף של מפעל הפיס – אל משרד האוצר?

ג'מאל זחאלקה: מה, חסר כסף באוצר?

ג'מאל זחאלקה: הקופה של הרשויות גדולה מדי?

ג'מאל זחאלקה: יש עלייה ענקית, מטורפת, במחירי המים.

ג'מאל זחאלקה: הייתי מצפה אפילו מכבודך וממפלגת ש"ס, שיהיו הראשונים לתבוע את הורדת מחיר המים, שזו אחת הדרישות החשובות של ראשי הרשויות המקומיות.

ג'מאל זחאלקה: התביעות הן רבות.

ג'מאל זחאלקה: הממשלה העמיסה על הרשויות יותר מדי, ולא רק שהיא לא מוסיפה להן מענקי איזון, אלא לוקחת מהן.

ג'מאל זחאלקה: זה בלתי אפשרי.

ג'מאל זחאלקה: רשות שלא תתמוטט בעוד חודש תתמוטט בעוד שישה חודשים.

ג'מאל זחאלקה: אנחנו חייבים לדחוף ולתמוך בשביתה כך שהשביתה תימשך.

ג'מאל זחאלקה: יש שמועות על סיום השביתה, השמועות האלה לא נכונות.

ג'מאל זחאלקה: מדובר במלים, בהבטחות – –

יצחק וקנין: תודה.

ג'מאל זחאלקה: – – שהופרחו גם בעבר ולא קוימו.

ג'מאל זחאלקה: אז אני חושב שצריך לקיים ישיבה מיוחדת של הכנסת כדי לתמוך בשביתה ולקצר את ימיה.

ג'מאל זחאלקה: אפשר לקצר את ימיה ולהגיע להסכם שיסיים את השביתה.

ג'מאל זחאלקה: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת ג'מאל זחאלקה.

יצחק וקנין: חבר הכנסת דורון אביטל, ואחריו – חבר הכנסת יריב לוין.

דורון אביטל: כבוד היושב-ראש, כנסת נכבדה, רציתי להתייחס לפרשת פיטוריו של הכלכלן שלמה מעוז.

דורון אביטל: מבלי להתייחס לסוגיית דבריו והתוכן, כמו גם סגנון – יכולות להיות כמובן הסתייגויות גם מתוכנם של דבריו וגם ההסתייגות – מהלך הפיטורים המהיר, הקטלני, חסר הסגנון, של "אקסלנס נשואה" הוא לטעמי חסר תקדים, ומלמד על חוסר הבנה של מגזר פרטי כמו מגזר פיננסי לגבי האחריות הציבורית שלו.

דורון אביטל: האחריות של חברה פרטית או של חברה פיננסית היא לא רק ללקוחות או לא רק לבעלי מניות, היא גם אחריות לערכים הכוללים של החברה, שבמסגרתם החברה הזאת מתמקמת, ערכים כמו חופש ביטוי, ובטח התבטאות בקונטקסט אקדמי, שבו התבטא אותו כלכלן.

דורון אביטל: אני גם תוהה, לצורך העניין, בקצב הזה – אנשי צבא ודאי אסור להם להתבטא יותר מדי, אנשי הממשל הציבורי לא יכולים להתבטא, כעת גם אנשים פרטיים לא יכולים להתבטא בהקשרים אקדמיים.

דורון אביטל: אז יישאר רק לנו, הפוליטיקאים – –

ג'מאל זחאלקה: – – – בכנסת.

דורון אביטל: – – ובקרוב גם אנחנו, ואולי כמה אזרחים עם שלטי מחאה.

דורון אביטל: צריך להעיר למגזר הפרטי: להיות חברה פרטית או חברה פיננסית זו עמדת כוח, מעמדת כוח נגזרת אחריות ציבורית.

דורון אביטל: אחריות ציבורית היא לא רק לרווחים, היא גם לערכים הכוללים של החברה שבה הם חיים.

דורון אביטל: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת דורון אביטל.

יצחק וקנין: חבר הכנסת יריב לוין, ואחריו – חבר הכנסת עפו אגבאריה.

יצחק וקנין: מיקרופון.

יריב לוין: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

יריב לוין: כבוד השר, חברות וחברי הכנסת, כבר חודשים ארוכים אנחנו נדרשים כאן לסוגיית אותם יישובים, מגרון ואחרים, שחרב ההריסה והפינוי מרחפת מעליהם.

יריב לוין: הובטח זה מכבר שיוקם צוות שיבחן את הנושא הזה.

יריב לוין: הממשלה הצהירה על הכוונות האלה, לרבות הודעה שנמסרה כאן לאחרונה במליאה בעניין הזה, של שר המשפטים, ואני שב וקורא להם להקים את הצוות בדחיפות, לטפל בעניין, ולא להגיע חס וחלילה למצב של עימות מיותר, של אכיפה סלקטיבית ובלתי צודקת של החוק.

יריב לוין: צריך להקים צוות משפטנים, לדון בעניין ולהסדיר אותו, ויפה שעה אחת קודם.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת יריב לוין.

יצחק וקנין: חבר הכנסת עפו אגבאריה, ואחריו – חבר הכנסת מגלי.

עפו אגבאריה: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, היום אנחנו הולכים לדון בתופעות הגזענות במדינת ישראל, אבל גם פה היום, הפרלמנט הצרפתי: ישראל מנהלת אפרטהייד בחלוקת המים בשטחים.

עפו אגבאריה: ותוהים במשרד החוץ ובהסברה מדוע לא ריככו את ההודעה הזו של משרד החוץ הצרפתי.

עפו אגבאריה: אני חושב שמי שרוצה לראות באמת את האפרטהייד, זה לא רחוק מפה, זה באל-עזרייה.

עפו אגבאריה: רק לפני שבוע אנחנו היינו שמה, ויש שבט שלם של ערב-אל-ג'האלין, שפינו אותם, עשו להם טרנספר מהאדמות שלהם לאזור של אל-עזרייה.

עפו אגבאריה: שמו אותם כמו קִרְד עַל-בַּלַאטַה, זה כמו קוף על איזה סלע – הם, אין להם לא מים, לא אדמה, לא תשתית.

עפו אגבאריה: וממול אתם רואים התנחלות עם ירק, משגשגת.

עפו אגבאריה: זה האפרטהייד, בזה צריך להילחם.

עפו אגבאריה: לכן אני קורא לכנסת, שיבואו ויסתכלו ויראו איפה באמת האפרטהייד, וזאת תהיה ההסברה הכי נכונה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת עפו אגבאריה.

יצחק וקנין: חבר הכנסת מגלי והבה.

מגלי והבה: אדוני היושב-ראש, שר האוצר ויושב-ראש ועדת הכספים, ערב טוב לכם.

מגלי והבה: אני רוצה להתייחס, אדוני היושב-ראש, לשני מאהלים, שכנראה הממשלה, לא מזיז לה שהיא רואה אותם כל בוקר כשהיא עוברת.

מגלי והבה: כאן, המאהל בגן-סאקר, שגרים בו גם תינוקות, גם משפחות, שאין להם פתרון לבעיות הדיור, והממשלה ממשיכה לסגור עיניים ולאטום אוזניים.

מגלי והבה: המאהל השני זה המאהל שאתמול כוחות המשטרה פינו אותו בכוח בתל-אביב, ואלה נציגי המחאה החברתית.

מגלי והבה: הרי ראש הממשלה פתר את כל הבעיות של המחאה החברתית וביצע את כל המלצות דוח-טרכטנברג.

מגלי והבה: כשאני רואה את שני המאהלים האלה, וראיתי מה קורה אצלנו במגזר, שהרבה הבטחות ממשלת ישראל מבטיחה, כולל תוכנית של 681 מיליון שקל על הנייר – כלום לא מתבצע, אין תוכניות מיתאר, אין אישור לחלקות לחיילים המשוחררים.

מגלי והבה: אני משלב את הכול ביחד, ואז מגיעים למסקנה שראש הממשלה אוטם את אוזניו ואת עיניו, וככה הוא חושב שהוא יכול להמשיך ולנהל את המדינה.

מגלי והבה: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה רבה לחבר הכנסת מגלי והבה, רבותי, אחרון הדוברים – חבר הכנסת עמיר פרץ.

עמיר פרץ: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, גם אני מצאתי צורך לבוא ולהתייחס לשביתת הרשויות.

עמיר פרץ: אני רוצה דווקא להתמקד באותה נקודה מאוד משמעותית, שהכנסת הרי הטילה אחריות אישית על ראשי הרשויות בכל המתנהל בתוך הרשות שלהם.

עמיר פרץ: לכן ממה נפשך?

עמיר פרץ: הרי פעם ראשונה שאנחנו רואים ראשי רשויות שיוצאים למאבק שהוא לכאורה נגד האינטרס הפוליטי שלהם.

עמיר פרץ: הרי נבחר צריך לחלום על זה שייתנו לו סמכויות לתת הנחות, לתת הטבות.

עמיר פרץ: זה רק מחזק אותו מבחינה פוליטית.

עמיר פרץ: ואנחנו רואים שהפעם ראשי הרשויות נוהגים באחריות ואומרים: אנחנו לא מוכנים לקבל הטבות פוליטיות על חשבון השירותים שאנחנו צריכים לתת לתושבים שלנו.

עמיר פרץ: ואני חושב שבמקרה הזה אנחנו רואים שראשי הרשויות באמת קפצו מדרגה.

עמיר פרץ: ואני מברך את יושב-ראש מרכז השלטון המקומי, את שלמה בוחבוט, שהצליח לאחד את כל הרשויות, חרף העובדה שיש כמה שוברי שביתה, שאני מאמין שיגיע היום שהם יצטערו על כך, כי אין דבר יותר חמור מאשר ארגון שהולך ביחד ותוך כדי מלחמה יש כאלה שנוטשים אותו.

עמיר פרץ: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת עמיר פרץ.

יצחק וקנין: רבותי, לפני שנעבור לשעת שאלות לסגן שר הבריאות, הודעה ליושב-ראש ועדת הכנסת, חבר הכנסת יריב לוין.

): אדוני היושב-ראש, תודה רבה, כבוד השר, חברות וחברי הכנסת, ועדת הכנסת קבעה כי ועדת העבודה, הרווחה והבריאות תדון בהצעת חוק המועצה להכשרה וחינוך לתעשייה, התשס"ט–2009, של חבר הכנסת אלכס מילר וקבוצת חברי הכנסת, מס' פ/1054/18.

): תודה.

יצחק וקנין: תודה ליושב-ראש ועדת הכנסת, חבר הכנסת יריב לוין.

יצחק וקנין: אני מזמין את סגן שר הבריאות, הרב יעקב ליצמן, לעלות לדוכן.

יצחק וקנין: אנחנו נעבור לשאלות של חברי הכנסת.

יצחק וקנין: שאלה ראשונה – של חברת הכנסת רחל אדטו.

יצחק וקנין: בבקשה.

רחל אדטו: השאלה שלי מופנית לסגן השר: האם הפרסום כי משרד הבריאות מתכנן לעקוף את ועדת העבודה, הרווחה והבריאות ולקדם את הרפורמה לבריאות הנפש באמצעות צו הינו נכון?

רחל אדטו: אם כן – האם קיים תקציב מיועד של כ-700 מיליון שקלים עבור הרפורמה?

יצחק וקנין: תודה לחברת הכנסת רחל אדטו.

יצחק וקנין: ישיב סגן שר הבריאות.

יעקב ליצמן: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, 1.

יעקב ליצמן: עדכנתי את ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת בדיון שהתקיים ב-2 בינואר 2012 כי אכן אני שוקל להביא לאישור הממשלה את העברת תחום בריאות הנפש מאחריות משרד הבריאות לאחריות קופות-החולים, וזאת בצו, בהתאם להוראות חוק ביטוח בריאות ממלכתי.

יעקב ליצמן: האפשרות של ביצוע הרפורמה בצו ולא בחקיקה נשקלת בשל חוסר התקדמות בדיונים על הצעת החוק הממשלתית שהוגשה כבר בקיץ 2007, עוד לפני שהייתי בתפקיד.

יעקב ליצמן: בכנסת הנוכחית התקיימו ארבעה דיונים בלבד, והאחרון בהם – לפני חצי שנה.

יעקב ליצמן: התאריכים הם: 3 בנובמבר 2010, 2 בפברואר 2011, 23 במאי 2011, 20 ביוני 2011.

יעקב ליצמן: חוסר התקדמות זה מביא להמשך המבוי הסתום שבו נמצאים שייאות הנפש.

יעקב ליצמן: אציין כי בעתירה לבג"ץ שהוגשה נגד המדינה בדרישה לממש את החלטות הממשלה בדבר ביצוע הרפורמה בתחום בריאות הנפש – עתירה שהוגשה כבר בשנת 2005 ואושרה על-ידי בית-המשפט העליון, תלויה ועומדת מאז – נדרשה המדינה להסביר מדוע לא תשתמש בסמכותה לפי סעיף 69(א) לחוק ביטוח בריאות ממלכתי להעביר את השירותים לאחריות קופות-החולים באמצעות החלטת ממשלה וללא צורך בחקיקה.

יעקב ליצמן: בתשובתה ענה בא-כוח המדינה לבג"ץ כי הממשלה בוחנת את השימוש בצעד מסוג זה.

יעקב ליצמן: אנחנו מדברים על שנת 2005.

יעקב ליצמן: 2.

יעקב ליצמן: בימים אלה מתקיימים דיונים בין משרד הבריאות, משרד האוצר וקופות-החולים על מנת לסכם את הנושא התקציבי הכרוך בהעברת האחריות לקופות-החולים.

יעקב ליצמן: תקציב של 700 מיליון שקל – זה פשוט לא נכון.

יעקב ליצמן: 3.

יעקב ליצמן: כמו כן מתקיימים גם דיונים נוספים עם יושב-ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת.

יעקב ליצמן: אם הוא יקדם את החוק אני לא אעביר את זה לממשלה ואני אעשה את זה דרך הוועדה.

יעקב ליצמן: אם לא, אני מצטער, אצטרך להעביר את זה – – –

רחל אדטו: השאלה שלי מתקשרת גם לסיפא של שאלתי, הרי ברור שמה שעוצר את כל הדיון כרגע זה הנושא הכספי ואי-הבנה או אי-הסכמה בין משרד האוצר, משרד הבריאות, ועדת העבודה, לגבי התקציב, כאשר יושב-ראש הוועדה טוען שהוא לא יעביר אם לא יהיה לו את התקציב מלכתחילה, כי מדובר פה בדיני נפשות.

רחל אדטו: אם זה כך, הרי אותו כסף, זה לא משנה אם הוא יצטרך להגיע דרך צו או דרך חקיקה, הרי אם הכסף איננו אז הוא איננו, ואם הוא ישנו, למה לא לעשות את זה בצורה מסודרת דרך הוועדה?

יעקב ליצמן: התשובה נחלקת לשני דברים.

יעקב ליצמן: א.

יעקב ליצמן: המצב בבריאות הנפש היום הוא קטסטרופלי.

יעקב ליצמן: לכן, כל יום שאנחנו מחכים – זה רק נהיה יותר גרוע.

יעקב ליצמן: הדרך לעשות צעד ולעשות את הרפורמה – הסברתי כבר כמה פעמים שאני נגד הרפורמה, כי יש לי כל מיני הסתייגויות, אבל לא לעשות כלום זה יותר גרוע.

יעקב ליצמן: לכן הסכמתי להביא את הרפורמה ולעשות תיקונים.

יעקב ליצמן: אנחנו מנהלים משא-ומתן, ולצערי אני אומר, זה לא עניין של תקציב בלבד – יש כל מיני ויכוחים שמונעים, מסיבות כאלה ואחרות שאני לא רוצה לפרט, את העברת החוק.

יעקב ליצמן: אני לא חושב שמותר לי לעבור לסדר-היום על המצב הנוכחי בבריאות הנפש.

יעקב ליצמן: ביקרתי גם ביקורי פתע וגם ביקורים פורמליים בכל בתי-החולים הפסיכיאטריים.

יעקב ליצמן: רבותי, אם לא נעשה את זה עכשיו, המצב מתדרדר.

יעקב ליצמן: אני הולך לעשות צעד, או ככה או ככה, תלוי לפי המצב.

יעקב ליצמן: אנחנו מנהלים משא-ומתן עם חבר הכנסת חיים כץ, אני רוצה להעביר את זה דרך הוועדה, לא רוצה לעקוף אותה, אבל אם לא ייתנו ולא ישימו את זה על סדר-היום – כך זה כבר שנתיים.

יעקב ליצמן: אני מזכיר לכם שיש גם בג"ץ בדרך.

יעקב ליצמן: אין לי מנוס, אני מצטער, זו תהיה הדרך.

יצחק וקנין: תודה לסגן שר הבריאות, תודה לחברת הכנסת רחל אדטו.

יצחק וקנין: אנחנו עוברים לשאלה הבאה, של חבר הכנסת דב חנין במקום חברת הכנסת שלי יחימוביץ; הוא שואל במקום חברת הכנסת יחימוביץ.

דב חנין: תודה, אדוני היושב-ראש, אדוני סגן השר, לבקשתה של חברתי, חברת הכנסת יחימוביץ, אני רוצה לשאול את שאלתה.

שלי יחימוביץ': סליחה, אני מתנצלת, אני רק אומר מלה.

יצחק וקנין: לי אמרו שאת ביקשת שחבר הכנסת חנין ישאל את השאלה.

יצחק וקנין: דב, בכל מקרה, אם תרצה, אתן לך שאלה.

שלי יחימוביץ': אני מתנצלת, ואם השאלה היתה נשארת בעינה, גם הייתי יושבת ומניחה לחברי, חבר הכנסת דב חנין, שבטובו הסכים לקרוא את השאלה במקומי, להשלים את השאלה.

שלי יחימוביץ': אבל השאלה שלי היא פשוט לא רלוונטית, היא נוגעת למכרז שבוטל הלילה, ולכן אני מושכת את שאלתי.

יעקב ליצמן: בכל זאת אני רוצה להסביר לציבור מה שהיה, אבל בוא נשמע אולי גם את חבר הכנסת דב חנין, נעשה את זה יחד.

שלי יחימוביץ': אפשר עוד משפט אחד, ברשותך, אדוני היושב-ראש?

יצחק וקנין: כן.

שלי יחימוביץ': אנחנו מנהלים מאבק משותף פה לכמה חברים, ארוך מאוד, נגד הפרטת שייאות התלמיד והעברתם לקבלנים.

שלי יחימוביץ': מדובר במאבק שחשיבותו עליונה; אנחנו מדברים על הפיכת האחיות לעבדים, על הפקרת התלמידים, על התנערות המדינה מהרפואה המונעת, על סכנת מגפות.

שלי יחימוביץ': אני רוצה לנצל את ההזדמנות הזאת ולברך את סגן שר הבריאות, יעקב ליצמן, על כך שמקץ 15 שנים, אחרי מאמצים גדולים מאוד, בפעם הראשונה הצליח לייצר פיילוט של הלאמה, החזרת השירות בנגב למדינה.

שלי יחימוביץ': אני מאחלת ומייחלת שהפיילוט הזה יצליח כדי שנעשה את המעשה הזה בכל רחבי המדינה.

שלי יחימוביץ': תודה.

יצחק וקנין: תודה לחברת הכנסת שלי יחימוביץ.

יצחק וקנין: אני אאפשר שאלה לחבר הכנסת דב חנין.

דב חנין: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: בהמשך לדבריה של חברתי, חברת הכנסת יחימוביץ, אכן הפרטת אחיות בתי-הספר זה מהלך שהוא רע לתלמידים, רע לאחיות, רע למשרד הבריאות, רע אפילו לתקציב המדינה – אפילו את זה מצאנו ובדקנו.

דב חנין: והיום, כאשר משרד הבריאות ביטל את המכרז, כפי שאדוני בוודאי יסביר לנו מייד, אנחנו נמצאים ברגע של הזדמנות היסטורית.

דב חנין: מתוך שיחות שניהלנו היום עם אנשים שונים בתוך המערכת, גם במשרד הבריאות וגם מחוץ למשרד הבריאות, אנחנו שומעים יותר ויותר עמדות מקצועיות של אנשים שרואים ברגע הזה רגע של הזדמנות שבו ניתן להתחיל את המהלך של החזרת השירות לידי המדינה.

דב חנין: בוודאי זה לא ייקח יום ולא יומיים, אבל זה כיוון שחשוב לסמן אותו באופן ברור ולבשר את הבשורה הזאת לציבור הישראלי.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת דב חנין.

יצחק וקנין: אדוני סגן השר, בבקשה.

יעקב ליצמן: תודה, אדוני היושב-ראש.

יעקב ליצמן: אני אקרא את התשובה הפורמלית שהכינו לי, שגם עבדתי עליה, ואני אוסיף כמה נקודות.

יעקב ליצמן: קודם כול, המכרז בוטל היום.

יעקב ליצמן: הודעתי את זה לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת, כשחברי הכנסת שלי יחימוביץ ודב חנין היו נוכחים והעלו את הנושא הזה שם.

יעקב ליצמן: אני רוצה להסביר כמה דברים.

יעקב ליצמן: בשנת 2007, חברי הכנסת – ב-2007 היתה ממשלה אחרת כאן, וזה לא נתניהו – ממשלת ישראל קיבלה החלטה להעביר את הפעלת שייאות התלמיד לספק חיצוני.

יעקב ליצמן: האחריות על מתן השירות, תקציבו ואופן הפעלתו נותרו בידי משרד הבריאות, כחלק מחובותיו במסגרת חוק ביטוח בריאות ממלכתי.

יעקב ליצמן: במהלך השנים הללו הופעל השירות על-ידי כמה גורמים, שהאחרון בהם הוא חברת "נטלי"; לפני כן היתה האגודה לבריאות הציבור.

יעקב ליצמן: במהלך השנה האחרונה קבע בית-המשפט העליון כי על משרד הבריאות לצאת למכרז חדש בנושא, אף שהחלפת הספק צפויה להתבצע באמצע שנת הלימודים.

יעקב ליצמן: בינתיים ביקש משרד הבריאות להאריך את הפעילות של "נטלי" בתקופת הזמן.

יעקב ליצמן: כחלק ממודל ההפעלה החדש, החליט משרד הבריאות לחלק את השירות לארבעה אזורים: מרכז, צפון, דרום וירושלים, מתוך כוונה לאפשר גמישות הפעלה ושיפור באיכות השירות.

יעקב ליצמן: במסגרת זו הגעתי להחלטה, בהסכמת משרד האוצר, זו היתה יוזמה שלי, להחזיר את מחוז דרום – שהינו האזור הקשה ביותר למתן השירות, בשל מאפייניו הייחודיים – לידי המדינה.

יעקב ליצמן: זאת, בניגוד להחלטת הממשלה הקודמת בנושא זה.

יעקב ליצמן: החלטה נוספת שקיבלתי היא שמחוז אשקלון יהיה חלק ממחוז דרום לצורך נושא בריאות התלמיד.

יעקב ליצמן: יכול להיות שאנחנו בכלל נספח את זה למחוז מחדש, וגם בו יחזור השירות לידי המדינה.

יעקב ליצמן: בכל האזורים המכרז החדש שודרג כך שיחייב שירות איכותי יותר.

יעקב ליצמן: נכון לעת הזו, החלטה זו הינה הנכונה ביותר, לאור העובדה שלא ניתן להחזיר את השירות למדינה בפעם אחת ושאזור הדרום הוא אזור שבו נדרשת ההשקעה הגדולה ביותר.

יעקב ליצמן: במהלך השנים הקרובות יבחן המשרד שוב את אופן ההפעלה בדרום ובאשקלון על-ידי המדינה.

יעקב ליצמן: אדוני היושב-ראש, אני רוצה להוסיף כמה דברים מעבר לשאלה.

יעקב ליצמן: המכרז הזה, ההפרטה הזו, כפי שציינתי קודם, זה היה על-ידי הממשלה הקודמת.

יעקב ליצמן: כפי שעשו כל מיני הפרטות, גם זה היה הפרטה.

יעקב ליצמן: זה לא סוד שנלחמתי נגד זה בוועדת כספים.

יעקב ליצמן: אני רוצה לציין לחברי הכנסת שאם הם היו מנהלים אותו מאבק אז – לא כולם היו אז, אבל מי שהיה – אם היו מנהלים אותו המאבק אז, התוצאות היו אחרת לגמרי.

יעקב ליצמן: משרד הבריאות, בנוכחותי, אני החלטתי להכניס, לא שאלתי אף אחד; האוצר, לזכותם ייאמר, הסכימו מייד על הדרום.

יעקב ליצמן: את אשקלון כבר סיפחתי.

יעקב ליצמן: עכשיו, אנחנו צריכים להוכיח את עצמנו.

יעקב ליצמן: הדרום מוזנח ביותר ואנחנו, משרד הבריאות, צריך להוכיח.

יעקב ליצמן: אני מוכן להשקיע הרבה כסף, הרבה כוח-אדם, להוסיף מעבר לכך.

יעקב ליצמן: הסיבות לכך שהמכרז בוטל הלילה – אני חושב שהיועץ המשפטי, כדי לא להיכנס לכל מיני ויכוחים משפטיים, אני לא אפרט מי יודע מה, אבל בוועדה היועץ המשפטי של משרד הבריאות הסביר את זה נכון.

יעקב ליצמן: הוא אמר: כל הדברים, הסכומים של המכרז, זה נע בין סכומים גבוהים לסכומים נמוכים מאוד.

יעקב ליצמן: אני לא רוצה להיכנס מי צודק, אני לא רוצה להיכנס מה נכון, כי אני לא יודע, אבל אני סומך על ועדת המכרזים שעשו את הבדיקה הנכונה.

יעקב ליצמן: בינתיים – אני חייב לציין עוד דבר.

יעקב ליצמן: בתאריך 1 בינואר ביקשנו בבג"ץ להאריך את זה בחודש.

יעקב ליצמן: הכנו היום, אני לא יודע אם זה הובא כבר או שזה יבוא היום או מחר – להאריך את זה עוד קצת.

יעקב ליצמן: הסיבה, פשוט, בגלל שצריך להתכונן הלאה, מה עושים.

יעקב ליצמן: אנחנו נבדוק את זה בימים הקרובים.

יעקב ליצמן: "נטלי", שנותנת כרגע את השירות, השתפרה לאין-ערוך מהשנה הקודמת.

יעקב ליצמן: יכול להיות שבגלל הניסיון, יכול להיות שהיא רוצה להוכיח, אני לא נכנס לסיפורים, אבל היא בהחלט השתפרה.

יעקב ליצמן: ציינתי עוד דבר, חברי הכנסת, שחלק מהשירותים שפעם עשתה אחות, אנחנו עושים את זה היום כבר בבתי-החולים.

יעקב ליצמן: למשל, פעם אחות עשתה לילדים בדיקות שמיעה, והיום כל יילוד, כל ילד, בבית-חולים, מייד כשנולד, עושים לו בדיקות שמיעה.

יעקב ליצמן: לכן, חלק מהדברים כבר נכנסו לטיפולים, לתוך מה שקיים במקום שירותי בריאות התלמיד.

יעקב ליצמן: אני מציע, רבותי, תנו לנו להוכיח את עצמנו.

יעקב ליצמן: תנו לנו לעבוד.

יעקב ליצמן: אני מבטיח לכם, רבותי, אני אישית אבדוק את זה.

יעקב ליצמן: אתם יודעים שאני עושה ביקורי פתע.

יעקב ליצמן: יכול להיות שנעשה את זה גם בבתי-ספר.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת דב חנין.

יצחק וקנין: תודה לחברת הכנסת שלי יחימוביץ.

יצחק וקנין: תודה לסגן השר.

יצחק וקנין: השואל הבא – חבר הכנסת מסעוד גנאים, ואחריו – השואל אברהם מיכאלי.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, כבוד סגן השר, בימים אלה החל קורס הכנה לבחינת הרישוי הממשלתית ברפואה.

מסעוד גנאים: לפי מה שפורסם בעיתונות, משתתפי הקורס מקבלים דמי קיום והוצאות נסיעה על-פי הזכאות האישית לסיוע.

מסעוד גנאים: בסיום הקורס יתקבל ציון מגן, המקנה עשר נקודות בונוס לקראת בחינת הרישוי הממשלתית.

מסעוד גנאים: ציון המגן תקף לשלוש בחינות ממשלתיות, המתקיימות בתוך שנתיים מסיום הקורס.

מסעוד גנאים: האם פורסמה הודעה לציבור המעוניין, שבה מודיעים על הכוונה לקיים קורס זה, על מנת שיוכלו להירשם?

מסעוד גנאים: מי הם הרופאים הזכאים לדמי קיום ולהוצאות נסיעה ולפי איזה קריטריונים?

מסעוד גנאים: האם הרופאים שסיימו בעבר קורס הכנה ולא הצליחו בבחינה בעבר יכולים להשתתף בקורס זה ולקבל נקודות בונוס?

מסעוד גנאים: מתי יתקיים קורס נוסף לרופאים שיסיימו בקרוב את לימודיהם, והאם גם הם ייהנו מנקודות בונוס לשנתיים?

מסעוד גנאים: תודה.

יעקב ליצמן: תודה.

יעקב ליצמן: אדוני היושב-ראש, חבר כנסת גנאים, 1.

יעקב ליצמן: פרסום הודעות לציבור: ב-12 באוגוסט פורסם על-ידי משרד הבריאות בעיתונים "ידיעות אחרונות", "הארץ", "ישראל היום", "ג'רוזלם פוסט", "המודיע", "א-סנארה", בעניין הקורס שאמור להיפתח.

יעקב ליצמן: ב-16 בספטמבר עשו פרסום משותף, משרד הבריאות ומשרד הקליטה, בעיתונים "ידיעות אחרונות", "וסטי", "נובוסטי נידלי", "אורורה".

יעקב ליצמן: 2.

יעקב ליצמן: הרופאים הזכאים לדמי קיום ולהוצאות לנסיעות, מה הקריטריונים?

יעקב ליצמן: על-פי נוהלי משרד הקליטה, עולים חדשים ותושבים חוזרים זכאים לדמי קיום והוצאות נסיעה בתנאים הבאים: 1.

יעקב ליצמן: בתנאי שלא הסתיימה תקופת זכאותם בת השנתיים במשרד הקליטה; תושבים חוזרים – בתנאי שלא קיבלו זכאות בעבר; 2.

יעקב ליצמן: בתנאי שאין הכנסה אחרת לבן-הזוג; 3.

יעקב ליצמן: בתנאי שהקורס כולל לפחות 24 שעות שבועיות.

יעקב ליצמן: 3.

יעקב ליצמן: התנאים לקבלה לקורס: 1.

יעקב ליצמן: עלייה ארצה לפני לא יותר מעשר שנים ועיסוק ברפואה עד העלייה ארצה; 2.

יעקב ליצמן: לפחות שלושה כישלונות בבחינות הממשלתיות; 3.

יעקב ליצמן: לפחות ציון אחד של 50 נקודות באחת מהבחינות, ללא תוספת עשר נקודות הזכות של ציון המגן; 4.

יעקב ליצמן: עדיפות למי שאינו זכאי לקורס רגיל.

יעקב ליצמן: ציון מגן: מסיימי הקורס יהיו זכאים לציון מגן לשלוש בחינות במהלך שנתיים מסיום הקורס.

יעקב ליצמן: 4.

יעקב ליצמן: האם הרופאים שסיימו בעבר קורס הכנה ולא הצליחו בבחינה בעבר יכולים להשתתף בקורס ולקבל נוקדות בונוס?

יעקב ליצמן: התשובה: מי שסיים בעבר קורס רגיל ועומד בכל תנאי הקבלה שלעיל, יכול להתקבל לקורס.

יעקב ליצמן: 5.

יעקב ליצמן: מתי יתקיים קורס נוסף?

יעקב ליצמן: רק לאחר סיומו של הקורס הנוכחי, שהינו קורס ייחודי וראשון מסוגו, יגובשו המסקנות וההחלטות הנכונות, כולל ההחלטה בדבר מועד קיומו של הקורס הבא – אבל תהיה.

יצחק וקנין: תודה.

יצחק וקנין: אני לא יודע אם אני יכול – השר מסכים?

יעקב ליצמן: אני מסכים.

יצחק וקנין: מי מכם?

עפו אגבאריה: – – –

יצחק וקנין: מסעוד גנאים.

מסעוד גנאים: בהזדמנות הזו יש לי שאלה אחרת.

מסעוד גנאים: אם כבוד סגן השר יכול להשיב – ישיב, ואם לא – שאלתי אותו לפני זמן על כל העניין של חדר מיון קדמי.

מסעוד גנאים: אחת ההצעות היתה שיהיה בעיר – – –

יעקב ליצמן: אם אני לא טועה, אני הולך לענות על זה אחר כך, אז אני מבקש שתתאפק.

יעקב ליצמן: אחד הדברים שאני עונה היום – – –

יצחק וקנין: רבותי, הוא עונה לדברים האלו – – –

יעקב ליצמן: אני עונה על זה בסוף.

יצחק וקנין: אני מציע – – –

יעקב ליצמן: אני מדבר על שלושה נושאים, זה אחד מהם.

מסעוד גנאים: בסדר.

מסעוד גנאים: אז כשתדבר אני יכול להעלות את השאלה.

יצחק וקנין: אני אאפשר לך.

יצחק וקנין: חבר הכנסת אגבאריה, אתה עוד מעט שואל.

יצחק וקנין: אולי כשאתה תעלה אני אאפשר.

יצחק וקנין: זה קשור לעניין?

עפו אגבאריה: רציתי להוסיף בשבילו.

יצחק וקנין: אין בעיה, אני אאפשר לך.

יצחק וקנין: בבקשה.

עפו אגבאריה: אם ירשה לי כבוד השר, אני רוצה להזכיר שהולך להיות קורס כזה בפעם הראשונה גם בבית-החולים בנצרת.

עפו אגבאריה: התנאים שהתקבלו בהם הסטודנטים, או הרופאים החוזרים ב"קפלן" וב"השרון" – יהיו אותם תנאים שיהיו בנצרת?

יעקב ליצמן: אני לא אתן שתהיה אפליה.

יעקב ליצמן: אני אבדוק.

יעקב ליצמן: אם יש לך משהו קונקרטי תפנה אלי.

יעקב ליצמן: אני אומר שכן.

יעקב ליצמן: אני אומר, אם יש לך בעיה אז תפנה.

עפו אגבאריה: לא, אין בעיה.

עפו אגבאריה: בינתיים לא.

יעקב ליצמן: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת עפו אגבאריה.

יצחק וקנין: אאפשר לחברת הכנסת זוארץ לפני אברהם מיכאלי.

יצחק וקנין: בבקשה, חברת הכנסת זוארץ.

אורית זוארץ: כבוד היושב-ראש, כבוד סגן השר, שאלתי מתייחסת לוועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ולדיון שהתקיים ב-28 ביוני 2011 – דיווח הצוות הבין-משרדי לטיפול רפואי בקורבנות סחר בבני-אדם לזנות.

אורית זוארץ: כפי שעלה בדיון, לאורך השנים עלו מספר קשיים בתהליך הטיפול והשיקום של קורבנות סחר בבני-אדם לזנות, ללא מעמד חוקי.

אורית זוארץ: אני מבקשת לשאול: מה נעשה במסגרת משרדך על מנת להסדיר את ביטוח הבריאות, מתן הסיוע הרפואי לנשים בהיריון הנזקקות להפלה או לטיפול במהלך ההיריון ולהסדרת תהליך טיפולי של גמילה פיזית מסמים לקורבנות סחר טרם כניסתן למקלט?

אורית זוארץ: אני פשוט אקריא את השאלות ברצף.

אורית זוארץ: כפי שדווח בדיון, הצוות הבין-משרדי, בראשותו של ד"ר מיכאל דור, עסק בגיבוש המלצות בנוגע לטיפול הרפואי בקורבנות.

אורית זוארץ: הוא הוקם על-ידי ועדת המנכ"לים הקבועה במסגרת התוכנית הלאומית במאבק נגד הסחר בנשים, שאושרה בשנת 2007.

אורית זוארץ: הצוות, כאמור, סיים את עבודתו לפני כשנה וחצי ומסר את המלצותיו לוועדת המנכ"לים במשרד המשפטים לצורך קבלת החלטה.

אורית זוארץ: ברצוני לשאול – השאלה השנייה היא: מה נעשה מאז גיבוש הצעת ההחלטה לדיון בממשלה בוועדת המנכ"לים על בסיס המלצות הצוות הבין-משרדי בראשותו של ד"ר מיכאל דור ממשרד הבריאות?

אורית זוארץ: השאלה הנוספת היא: בדיון הובהר כי טרם אושר התקציב לביצוע ההמלצות, ולכן דרשנו בוועדה התכנסות מחודשת של ועדת המנכ"לים בפרק זמן שלא יעלה על חודש – זה היה לפני שנה וחצי – על מנת להציג בפני הוועדה את ההמלצות הסופיות ואת תקצובן, ומתן מענה רפואי לקורבנות הסחר.

אורית זוארץ: ברצוני לשאול: מה נעשה במסגרת משרדך על מנת לקדם את האישור התקציבי?

אורית זוארץ: השאלה האחרונה היא כללית יותר: מה נעשה במסגרת המשרד שנה וחצי לאחר גיבוש מסקנות הצוות הבין-משרדי ושנה וחצי לאחר הדיון בכנסת?

אורית זוארץ: תודה.

יעקב ליצמן: תודה, אדוני היושב-ראש.

יעקב ליצמן: תשובה לשאלתה של חברת הכנסת אורית זוארץ: הוועדה בראשותו של ד"ר מיקי דור הגישה את המלצותיה לוועדת המנכ"לים לצורך קבלת ההחלטה.

יעקב ליצמן: עקב חוסר הבהירות לגבי היקף ההוצאה הצפויה לצורך טיפול במקרים בודדים של תחלואה קיצונית, התעכב אישור התקציב להצעה.

יעקב ליצמן: לאחרונה הושגה הסכמה בין נציגות משרד הבריאות לבין נציגות משרד האוצר.

יעקב ליצמן: נקבע ההסדר לגבי מימון הטיפול והקצאת סכום רזרבה למקרים מיוחדים של תחלואה יוצאת דופן.

יעקב ליצמן: בימים אלה מבוצע ניסוח המכרז לקופות-החולים לטיפול בנשים אלה.

יעקב ליצמן: לאור זאת הצפי הוא שניתן יהיה לתת את הטיפול המבוקש בצורה נגישה בקרוב.

יעקב ליצמן: יש לציין שבינתיים מקבלות קורבנות סחר בנשים טיפול רפואי מלא ומקיף במסגרת המקלט לקורבנות סחר בנשים.

יעקב ליצמן: כמו כן ניתן סיוע רפואי לנשים בהיריון הנזקקות להפלה וכן טיפול של מעקב היריון ולידה.

יעקב ליצמן: מקרים של גמילה פיזית מטופלים פרטנית.

יעקב ליצמן: רק לאחרונה עברה אחת הנשים אשפוז ממושך לצורך גמילה במימון משרד הבריאות בשיתוף משרד הרווחה.

יצחק וקנין: תודה.

יצחק וקנין: את יכולה שאלה נוספת.

אורית זוארץ: האם כבוד סגן השר יכול לשתף אותנו – על איזה סכום הוסכם ומתי זה יהיה מיושם?

יעקב ליצמן: אמרתי שהתחיל, סכום אני לא יודע.

אורית זוארץ: חשוב לנו.

אורית זוארץ: דובר על סכומים, הוויכוח היה בין האוצר למשרד הבריאות.

יעקב ליצמן: תזכירי לי רק, אשמח להעביר לך את זה.

יעקב ליצמן: הם פשוט לא כתבו לי ולכן אני – – –

אורית זוארץ: אוקיי, ומתי יתחיל תהליך – – –

יעקב ליצמן: הם כבר מתחילים עכשיו.

יעקב ליצמן: ציינתי שכבר התחלנו במימון.

אורית זוארץ: כלומר, אם אנחנו נזמן אתכם לוועדה תוכלו להציג שינוי מערכתי ברמה הארצית?

יעקב ליצמן: בעיקרון נראה לי שכן, אבל אני רוצה לוודא סופית שאנחנו באים עם דברים מסודרים.

יעקב ליצמן: מה שנמסר לי, שאכן הגיעו למסקנה והתחילו אפילו פה ושם בטיפולים.

יעקב ליצמן: אשמח לעדכן אותך ביותר פרטים לגבי סכומים ודברים אחרים, אם תבקשי את זה אחר כך.

אורית זוארץ: פנייה אליך, לסגן השר, ואתם תחזירו אלינו תשובה?

יעקב ליצמן: אני אמרתי כן.

אורית זוארץ: אוקיי.

אורית זוארץ: תודה רבה.

יצחק וקנין: אני מודה לחברת הכנסת אורית זוארץ.

אורית זוארץ: על חיסון הפפילומה אפשר להוסיף?

אורית זוארץ: זה לא היה בסדר השאלות, אבל השאלה הקודמת שלי לסגן השר היתה על הנושא, לפני ועדת סל התרופות.

יעקב ליצמן: אם אני לא טועה, רשמת את זה כאחת השאלות ולא אישרו, נכון?

אורית זוארץ: לא.

יעקב ליצמן: כי לא אישרו לכולם.

אורית זוארץ: שאלנו את זה בפעם הקודמת.

יעקב ליצמן: אני אשמח לענות.

יעקב ליצמן: צריך להבין דבר אחד – אמרתי את זה בדיון בשבוע שעבר – או שרוצים חיסונים בסל או שלא.

יעקב ליצמן: לכל אחד יש חיסונים שלו.

יעקב ליצמן: אני בהתחלה פעם אחת נתתי, ממש בהתחלה.

יעקב ליצמן: בעיקרון, אם את שואלת אותי, אני לא חושב שזה נכון, כי סל צריך להיות תרופות; החיסונים, לדעתי – המשרד.

יעקב ליצמן: אני חייב להגיד שמשרד האוצר לא חושב כמוני, אני חייב לציין את זה.

יעקב ליצמן: אבל אני, עם כל הכבוד, חושב שתרופות צריך להכניס.

יעקב ליצמן: אין הרבה כסף לתרופות, כמה שיש זה מספק.

יעקב ליצמן: שלא תטעו, כי אני חתמתי על ההסכם, אבל מה?

יעקב ליצמן: כל פעם אפשר לתסף אותו יותר.

יעקב ליצמן: חיסונים, אני מקווה, אני אשתדל.

יעקב ליצמן: עוד לא הגענו, כי אנחנו בימים אלו – עם הרופאים והאחיות.

יעקב ליצמן: נגמור את העניין הזה, אני בהחלט אכנס לעניין הזה ונבדוק את האפשרות של מימון.

אורית זוארץ: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה לחברת הכנסת אורית זוארץ, תודה לסגן השר.

יצחק וקנין: השואל הבא – חבר הכנסת אברהם מיכאלי.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב בראש, אדוני השר, רצוני לשאול שתי שאלות.

אברהם מיכאלי: שאלה ראשונה: לאחרונה פורסם כי רק 77 תרופות וטיפולים אושרו מתוך 600 הבקשות במסגרת סל התרופות.

אברהם מיכאלי: כמו כן, פורסם כי תוספת תקציב סל התרופות לשנת 2012 היא הנמוכה ביותר בשנים האחרונות.

אברהם מיכאלי: כיצד הינך מתכוון לפעול על מנת להגדיל את תקציב הסל כבר לשנה הנוכחית ולתת מענה לאלפים רבים מהחולים, שייאלצו לממן מכיסם את הטיפולים הנדרשים להם?

אברהם מיכאלי: שאלה שנייה: האם בכוונתך, אדוני השר, להוביל מהלך חקיקה לקביעת מנגנון שנתי לעדכון הסל, וזאת לאור העובדה שפערי הבריאות בחברה הישראלית הולכים וגדלים ביחס לעשירים ועניים, ובכך לקבוע במסגרת הסל הממשלתי עדכון שנתי מסודר ובכך נמנע את הפערים בבריאות במדינת ישראל?

אברהם מיכאלי: תודה מראש.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת מיכאלי.

יעקב ליצמן: תודה.

יעקב ליצמן: אדוני היושב-ראש, חבר הכנסת מיכאלי, 1.

יעקב ליצמן: לסל התרופות של 2012 נוספו 79 תרופות בעלות נוספת של 300 מיליון שקלים, בתוכן כ-26 תרופות אשר הוכללו ללא תוספת עלות על חשבון תקציבים של תרופות ישנות שכלולות כבר בסל – או זה או זה.

יעקב ליצמן: 2.

יעקב ליצמן: התוספת התקציבית לסל השירותים מוסכמת בהסכם חתום של משרדי הבריאות והאוצר ובהחלטת הממשלה לתקופות של שלוש שנים.

יעקב ליצמן: אנחנו בשנה השנייה.

יעקב ליצמן: התוספת איננה הנמוכה ביותר בשנים האחרונות.

יעקב ליצמן: לתוספת זו יש להוסיף גם את הסכומים להרחבת רפורמת השיניים, המגיעים לעוד 80 – ביחד 380 מיליון שקלים להרחבת בסיס הסל.

יעקב ליצמן: בשנים האחרונות שופרה משמעותית התוספת לסל, ואני רוצה להזכיר לך, אדוני, חבר הכנסת מיכאלי, כי היו שנים שבהן התוספת היתה פחות מ-100 מיליון שקלים – 60 מיליון שקל.

יעקב ליצמן: אפילו שנה אחת זה היה אפס.

יעקב ליצמן: חברי הכנסת כאן שתוקפים אותי – צריך להחרים את הסל בגלל שזה רק 300 מיליון שקל – היו אז חברים בוועדת הסל.

יעקב ליצמן: אז הצביעות חוגגת.

יעקב ליצמן: 3.

יעקב ליצמן: אני תומך בתוספת שנתית לסל השירותים הממלכתי כדי לצמצם פערים.

יעקב ליצמן: ככל שהתקציב יגדל – אני אהיה הראשון שאשמח על כך.

יעקב ליצמן: אולם אני מתנגד לקביעת מדד קבוע מראש.

יעקב ליצמן: מדד שכזה איננו מצמצם פערים.

יעקב ליצמן: במגבלה תקציבית לפעמים עדיף להכליל שירותים אחרים, דוגמת הרחבת מיטות בפגיות, סיעוד, אחיות, טיפות-חלב ובריאות התלמיד, שכל אחד מהם, חשיבותו אינה מוטלת בספק.

יעקב ליצמן: יתירה מכך, במידה שייקבע מדד קבוע מראש, הוא יגביל את תקרת המקסימום להקצבה לסל גם בשנים אשר תקציבית ניתן או יהיה צורך בתקציב גדול יותר.

יעקב ליצמן: לסיכום, המנגנון הקיים היום סביר ומידתי, ומאפשר למשרד לנהל את התקציב בצורה הנבונה והמושכלת ביותר.

יעקב ליצמן: והוא גם עבר פעמיים בג"ץ, והוא הכשיר גם את השיטה וגם את הדרך של בחירת אנשים וגם את סוג העבודה.

יעקב ליצמן: אני רוצה להזכיר לך, חבר הכנסת מיכאלי, דיוני הוועדה פתוחים לעיתונאים על בסיס יומיומי, שעה-שעה, אין סודות.

יעקב ליצמן: מבקשים מהם לא לפרסם את הדיונים און-ליין, אבל הם יושבים בדיונים, מאפשרים להם, הם עדים לכל הדיונים.

יעקב ליצמן: ואני חייב להגיד לך, אלה דיונים רציניים ביותר.

יעקב ליצמן: סגן שר הבריאות לא מתערב ולא אומר להם מה שהוא רוצה.

יעקב ליצמן: אני אמרתי אז, בדיון לפני שבוע, שאני ביקשתי מהיועץ המשפטי של הכנסת לבדוק אם מותר לחברי כנסת – תשובה לשאלה על חיסון x או y – אם מותר להם להתערב ולשאול, ואני לא בטוח שהתשובה היא כן, אבל לי, מה שהוא יגיד אין לי בעיה.

יעקב ליצמן: עצם הדבר, האם זה לא עושה לחץ להכניס דברים ולהוציא דברים.

יעקב ליצמן: לסיכום, הסל הפעם, השנה, עשה דבר חריג, הוא נתן תשובות ומענה לחולים, לא בהיקפים גדולים, בהרבה כסף – הצלת נפשות, ואנחנו יודעים: כל המציל נפש אחת מציל עולם ומלואו.

יעקב ליצמן: תודה.

יצחק וקנין: תודה לסגן שר הבריאות, תודה לחבר הכנסת אברהם מיכאלי.

יצחק וקנין: רוצה שאלה נוספת.

אברהם מיכאלי: תודה לך, אדוני השר, ובאמת, כמי שרגיש לכל תרופה ולכל חולה מהנימוקים של פיקוח נפש, אני יודע שאדוני השר גם התבטא שאפילו מעבר לסל – אני מבין, משרד הבריאות השתדל להשלים צרכים כאלה או אחרים לפי הדחיפות, ועל זה אני משבח אותך, כי לא תמיד אולי המסגרת קובעת, אלא הרצון איך למלא את זה אחר כך.

יעקב ליצמן: אז אני, ברשותך, היות ששיבחת אותי, אז תן לי לענות עוד קטע שלא אמרתי.

יעקב ליצמן: אני בתקופה – בשנתיים האחרונות, הורדתי ביותר מ-35% את מחירי התרופות בארץ, והעבודה הזאת – הכוונה שמה שעלה לפני שנתיים 400 מיליון שקל עולה היום 300.

יעקב ליצמן: זאת אומרת, אנחנו מדברים על אותו כסף.

יעקב ליצמן: עכשיו, מעבר לכל דבר, הכנסנו טיפולי שיניים; זה 80 מיליון שקל לשנה בבסיס התקציב.

יעקב ליצמן: בשנה הראשונה זה היה 128 – לא זוכר כמה, בדיוק את הסכום שהכנסנו, שהוספנו; זאת אומרת, שהגדלנו את זה בצורה משמעותית.

יעקב ליצמן: עצם הדבר, שאנחנו יכולים להכניס כל מיני דברים שמעבר לסל, ואני עושה את זה, זה לבד מראה שאנחנו רגישים להצלת הנפשות ומביאים תרופות גם מעבר.

יעקב ליצמן: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה לסגן שר הבריאות.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת אברהם מיכאלי.

יצחק וקנין: השואל הבא – איתן כבל, חבר הכנסת איתן כבל, ואחריו – עפו אגבאריה.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, אדוני סגן השר, 1.

איתן כבל: אבקש לדעת מה אתה עושה למניעת מחזות של אנשים במסדרונות בתי-החולים; 2.

איתן כבל: ידוע כי ישנם מוסדות בצפון שבאפשרותם לקלוט מטופלים ולהקל על העומס במחלקות הפנימיות – מדוע לא יעשה בהם שימוש?

יעקב ליצמן: את השאלה השנייה לא הבנתי, אולי תחזור?

איתן כבל: ידוע כי ישנם מוסדות בצפון שבאפשרותם לקלוט מטופלים ולהקל על העומס במחלקות הפנימיות – – –

יעקב ליצמן: כן, הבנתי.

יעקב ליצמן: סליחה.

יעקב ליצמן: אז לפני שאני עונה על השאילתא, תן לי לשתף אותך.

יעקב ליצמן: אני בשבוע האחרון עשיתי ביקורי פתע בבתי-חולים – ביום, בלילה, כי היו ימים שהיה ביום עומס.

יעקב ליצמן: אתמול בלילה, למשל, לקחתי פקיד אוצר אתי, משה בר סימן-טוב, ונסענו לבאר-שבע בלילה, לביקור פתע ב"סורוקה".

יעקב ליצמן: ואז הזעיקו את מיקי שרף, שאני חייב לציין אותו לשבח, הוא מנהל ממש מדהים, מצוין וטוב.

יעקב ליצמן: ועשיתי ביקור פתע ב"סורוקה"; ביום חמישי בצהריים עשיתי ביקור פתע ב"נהרייה"; בשבוע שעבר עשיתי ב"שערי צדק"; עשיתי ב"בילינסון"; עשיתי ב"שיבא", ואני בדרך לעוד כמה.

יעקב ליצמן: אף שפרסמתי את זה עכשיו, לא אכפת לי שייערכו.

יעקב ליצמן: אני לא בא לחפש חסרונות, זה לא המטרה.

יעקב ליצמן: באתי ללמוד מקרוב את המצוקה.

יעקב ליצמן: מעבר לכך, יש לי לפני כאן עדכון יומי שהמשרד שלי – תפוסה יומית – שהמשרד שלי מוציא כל יום בשעה 13:00, וזה המצב של כל בתי-ההחולים.

יעקב ליצמן: אחוז התפוסה בפנימיות – וזה הבעייתי.

יעקב ליצמן: למשל, היום היה 112% – נמוך.

יעקב ליצמן: אתמול, ב-16 לחודש – זה היה ב-17 – היה 111%.

יעקב ליצמן: זה ממוצע.

יעקב ליצמן: יש בתי-חולים פרטיים, "הדסה" ו"שערי צדק" – מאוד גבוה, כי להם יש יותר מיטות.

יעקב ליצמן: הם גם לא כפופים לממשלתי.

יעקב ליצמן: זה פרטי, זה ציבורי, אז הם עושים מה שרוצים.

יעקב ליצמן: אבל גם שם ביקרתי, גם שם אני מבקר.

יעקב ליצמן: אני לא אגיד לכם, רבותי, שאין עומס.

יעקב ליצמן: גם ב"נהרייה" שום עומס לא היה, גם ב"בילינסון" לא היה.

יעקב ליצמן: אתמול בלילה היה עומס, לא מי יודע מה, בשליטה, אבל היה עומס.

יעקב ליצמן: גם ב"שיבא" היה קצת עומס, קצת, לא הרבה.

יעקב ליצמן: אני הייתי, ביקרתי וראיתי את זה מקרוב.

יעקב ליצמן: ולכן אני אומר קודם כול לגבי עצם הדבר – זה חורף.

יעקב ליצמן: ברוך השם – ברוך השם, עד הרגע הזה לא הגענו לשפעת ולחורף אמיתי.

יעקב ליצמן: וזה טוב, עברנו את זה בסדר.

יעקב ליצמן: עכשיו אני אגיד לך גם תשובה פורמלית למה ששאלת, ואני אולי אוסיף עוד משהו.

יעקב ליצמן: 1.

יעקב ליצמן: משרד הבריאות מודע לעומס הרב המוטל על בתי-החולים, לרבות בתי-החולים בפריפריה.

יעקב ליצמן: במדינת ישראל יש כשתי מיטות ל-1,000 נפש, מספר נמוך גם בהשוואה למדינות ה-OECD.

יעקב ליצמן: הדבר מביא לקיצור משך האשפוז – כארבעה ימים בממוצע – ולתוספת מיטות מחוץ לחדרי האשפוז.

יעקב ליצמן: אבל אנחנו היום – וזה צריך לדעת – היום האשפוזים, בכלל אחרי ניתוחים, קצרים יותר.

יעקב ליצמן: מה שהיה פעם, אחרי ניתוח לב, אפילו אחרי ניתוח ראש, או ניתוחים יותר מסובכים – היה כמה שבועות; היום זה שלושה-ארבעה ימים, ויוצאים.

יעקב ליצמן: משרד הבריאות נוקט מספר פעולות כדי לטפל בזה: 1.

יעקב ליצמן: ויסות פינוי חולים בין בתי-חולים סמוכים על-פי התפתחות העומס בחדר המיון והפנייתם לבתי-חולים פחות עמוסים; 2.

יעקב ליצמן: הוראות בדבר פינוי חולים קשישים מבתי-חולים כלליים לבתי-חולים גריאטריים; 3.

יעקב ליצמן: פינוי חולים מונשמים או חולים לשיקום גריאטרי למוסדות מתאימים; 4.

יעקב ליצמן: ניתנה הוראה על-ידי המנכ"ל לבתי-החולים לעשות ככל האפשר כדי לרדת בתפוסה של המחלקות הפנימיות.

יעקב ליצמן: בביקורי פתע, כמו שאמרתי, לא מצאתי מי יודע – עומס.

יעקב ליצמן: בנוסף לצעדים אלו, משרד הבריאות נקט כל מיני פעילויות, למשל, בהסכמים של 1,000 מיטות אשפוז, בהסכם שחתמנו, גם מיטות פנימיות מיוחדות.

יעקב ליצמן: למיטות האלו יש גם תוספת תקנים שהוספנו, חוץ מההסכם הגדול עם הרופאים.

יעקב ליצמן: ועל מנת להקל את העומס על הרופאים הוקצו גם בנוסף לזה 190 תקני אחיות לטפל בחולים המונשמים בתוך המחלקות הפנימיות.

יעקב ליצמן: כל זה בנוסף לכל מיני צעדים שאני נקטתי לאחרונה, שאחד מהם – לפתוח חדרי מיון קדמיים, ואני אפרט זאת יותר מאוחר אם תהיה כאן – את הקטע הזה, כי אני רואה בזה בחשיבות.

יעקב ליצמן: אתמול בלילה בביקור הפתע שלי שאלתי את המנהל והרופאים בבית-החולים – זה תשובה מאוד מעניינת; שאלה מאוד מעניינת ותשובה מעניינת.

יעקב ליצמן: שאלתי אותו, היות שהוא בדרום, הוא היחיד בדרום, האם במקומות – ויש שני מקומות שעובדים בהם כבר חדרי מיון קדמיים, ירוחם ודימונה; האם ירדו האשפוזים מהמקומות האלו?

יעקב ליצמן: והתשובה החד-משמעית: דרסטית – כן.

יעקב ליצמן: דרסטית.

יעקב ליצמן: זאת אומרת שהטיפול בחדרי מיון קדמיים – ואני לא רוצה לפרט כרגע כי אני עוד מעט אדבר על זה – גם זה צעד גדול כדי להוריד את העומס.

יעקב ליצמן: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת איתן כבל.

יצחק וקנין: אחרון השואלים, חבר הכנסת עפו אגבאריה, ואחרי כן השר ישיב למספר שאלות – – –

יעקב ליצמן: שאני אמלא.

יצחק וקנין: כן.

עפו אגבאריה: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, ברצוני לשאול על סרטן השד.

עפו אגבאריה: סרטן השד הוא הסרטן הנפוץ ביותר בקרב נשים בעולם המערבי.

עפו אגבאריה: האפשרות לריפוי מלא של המחלה קיימת במקרים של גילוי מוקדם, ומסיבה זו נעשים מאמצים רבים בכיוון הזה.

עפו אגבאריה: ה-MRI הפך למכשיר חשוב מאוד בדימות השד, ומהווה שיטה לא פולשנית מדויקת ביותר לאיתור ממצאים בשד.

עפו אגבאריה: יתרונה של בדיקה זו נמצא בגילוי של מחלה סרטנית כאשר עדיין אינה מודגמת באמצעי דימות אחרים כגון ממוגרפיה וסונוגרפיה.

עפו אגבאריה: נשים הנושאות מוטציות של גנים מסוימים אף מונחות לבצע את הסקר אחת לשנה.

עפו אגבאריה: בפועל, גורמים כגון אורך התור, ההמתנה וזמינות התורים ל-MRI בכלל ול-MRI שד בפרט גורמים עיכוב בביצוע הבדיקה.

עפו אגבאריה: כתוצאה מכך נשים רבות אינן מבצעות בפועל את הבדיקה, דבר הפוגע באפשרות של שלילת גידולים בשד.

עפו אגבאריה: אדוני השר, השאלה היא: הוספת 11 מכשירי MRI בבתי-החולים בשנה האחרונה – וזה מה שאתה יזמת ותודה על כך – היא מבורכת, אולם אינה מספקת.

עפו אגבאריה: מדוע משרד הבריאות אינו מאשר מכשירי MRI ייעודיים לבדיקות השד?

יעקב ליצמן: תודה.

יעקב ליצמן: אדוני היושב-ראש, חבר הכנסת עפו אגבאריה, גילוי סרטן השד מבוצע באמצעים רפואיים שונים: בדיקת רופא, בדיקת ממוגרפיה, אולטרה-סאונד ובמקרים מסוימים MRI, על-פי התוויות מסוימות.

יעקב ליצמן: מכשירי ה-MRI שמתווספים למערכת הבריאות, והכפילו את מספר המכשירים הקיים כיום, עשרה – זו התשובה הפורמלית, אבל שני דברים: לא היו אף פעם עשרה כי יש הרבה יותר, וחוץ מזה הכפלתי גם את זה; מה שהיה, האמת שגם את זה הכפלתי, ועוד מעט נגיע לזה גם כן – מסוגלים לבצע הן בדיקות MRI שד והן בדיקות MRI אחרות.

יעקב ליצמן: בכוונת המשרד לפעול להוסיף עוד השנה מכשירי MRI נוספים למערכת, כך שלא תהיה בעיה של זמינות ונגישות של בדיקות MRI כולן, ביניהן בדיקות MRI שד.

יעקב ליצמן: אני רוצה להוסיף כמה דברים: א.

יעקב ליצמן: מדיניות משרד הבריאות היום היא שלכל בית-חולים בארץ יהיה MRI, בלי חוכמות.

יעקב ליצמן: כפי שציינת קודם, MRI זה לא מכשיר לוקסוס.

יעקב ליצמן: זה כמעט מכשיר חיוני, וכל אחד משתמש בזה.

יעקב ליצמן: אני שמח להגיד שאישרנו לכולם.

יעקב ליצמן: יש עוד חלק שאני צריך להביא לאישור לוועדת העבודה, ואני מתכוון להעביר את זה בקרוב.

יעקב ליצמן: משפטית, אני צריך לסדר את זה.

יעקב ליצמן: נביא את זה.

יעקב ליצמן: אבל בעצם היום מי שרוצה MRI יכול לקבל MRI.

יעקב ליצמן: ב.

יעקב ליצמן: אנחנו גם משתתפים במשהו, תקציבית.

יעקב ליצמן: אין לי מספיק כדי לתת לכל אחד לרכוש MRI, אבל מי שרוכש MRI, 2 או 2 ומשהו מיליוני שקלים, אנחנו משתתפים גם ברכישה.

יעקב ליצמן: ג.

יעקב ליצמן: אני השתתפתי כבר בכמה חנוכות בית של מכשירי MRI.

יעקב ליצמן: כלומר, אתמול הייתי ב"שערי צדק", שכבר התחיל להפעיל את ה-MRI.

יעקב ליצמן: שתינו "לחיים" שם; גם בבתי-חולים – בנהרייה כבר יש, יש הרבה בתי-חולים שכבר הכניסו.

יעקב ליצמן: אמרתי לך שהמדיניות הסופית היא שלכל אחד יהיה MRI.

יעקב ליצמן: בנוסף על כך, אני מודע לרגישות של MRI שד, ולכן אני בודק אפשרות – אין לי עדיין הסכמה עם האוצר; זה לא פשוט – לנסות לתת גם למכונים.

יעקב ליצמן: יש מכונים למיניהם שמטפלים בשד, בדיקות שד, MRI שד וסרטן שד – לתת MRI למכונים האלה, מעבר לבתי-חולים.

יעקב ליצמן: אני אומר מייד שאין לי הסכמה עדיין, אבל זו השאיפה, שגם להם יתאפשר, ומי שרוצה ללכת לשם לטיפול יוכל ללכת.

יעקב ליצמן: קיבלתי גם פנייה להוריד את הגיל מ-50 ל-40, וגם את זה אני בודק.

יעקב ליצמן: אני בודק מה העלויות.

יעקב ליצמן: כמובן, לא לכל אחד, אבל מי שצריך, מי שרוצה גם, אז אנחנו בודקים גם את זה.

יצחק וקנין: שאלה נוספת לחבר הכנסת עפו אגבאריה.

עפו אגבאריה: כבוד השר, באמת השאלה השנייה שלי היתה לגבי הגיל והקדמת הגיל של חובת ביצוע ממוגרפיה מגיל 50 לגיל 40 אולי.

עפו אגבאריה: אנחנו עדים בשנים האחרונות לממש ירידה של גיל הפגיעה של סרטן השד, והיום אחוז די גדול בין גילאי 30–40 – אם אנחנו עושים בדיקות סקר, אנחנו מוצאים אחוז הרבה יותר גדול ממה שהיה לפני כמה שנים.

עפו אגבאריה: אם עכשיו אנחנו עושים סטטיסטיקה – וזה קיים בכל הקופות, ואם יהיה צורך אני אביא את זה גם לוועדה – הרוב המכריע או המספר הכי גדול והאחוז הגדול זה בגילים שבין 40 ל-50; הרבה פחות מעל גיל 50 והרבה פחות מתחת לגיל 40.

עפו אגבאריה: בגלל זה, אני הבאתי את הצעת החוק להוריד את הגיל.

עפו אגבאריה: אם תהיה תמיכה ואתם תראו בזה אולי באמת איזה פרויקט לעתיד, ומשרד הבריאות יקדם את זה, אנחנו לא רק נשמח אלא נציל הרבה נפשות מבין הנשים שלוקות במחלה, ואני מוכן לכל שיתוף פעולה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת עפו אגבאריה.

יעקב ליצמן: חבר הכנסת אגבאריה, אני שמח על שיתוף הפעולה.

יעקב ליצמן: כפי שאמרתי קודם, אני בודק.

יעקב ליצמן: אתה דיברת אתי, ואני בודק את זה, אם לעשות או לא.

יעקב ליצמן: לפני שאני מקבל החלטה אני צריך לשמוע את העובדים המקצועיים במשרד הבריאות.

יעקב ליצמן: אני העברתי להם, לראות מה אומרים.

יעקב ליצמן: אני גם צריך לבדוק, כי אני צריך לזה שיתוף פעולה של קופות-חולים ובתי-חולים, ולראות מה המשמעות, מה הלחץ ומה הכסף.

יעקב ליצמן: אבל מה?

יעקב ליצמן: אני לא דוחה את זה.

יעקב ליצמן: אני רואה בזה חשיבות עליונה, ואני אתן תשובה בזמן הנכון בהתאם.

עפו אגבאריה: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת עפו אגבאריה.

יצחק וקנין: בנוסף לשאלות שנשאלו על-ידי חברי הכנסת, סגן שר הבריאות ישיב על שאלות בנושא חדרי מיון קדמיים, סיעוד ומחירי התרופות.

יצחק וקנין: אדוני סגן השר, רשות הדיבור.

יעקב ליצמן: אני עצמי רציתי להעלות עוד שלושה נושאים, ואתחיל בראשון.

יעקב ליצמן: כפי שציינתי קודם, אני רואה בחדרי מיון קדמיים, בכל המגזרים, גם אצל הערבים וגם מעבר ל"קו הירוק", לתת להם, יהודה שומרון – אני חושב שבעיקר מדברים בשומרון.

יעקב ליצמן: מה שאני בודק כרגע ועוד מעט אציין את המקומות – אנחנו רוצים להכניס חדרי מיון קדמיים.

יעקב ליצמן: זה אומר ככה: למשל, תיאורטית, כשבן-אדם בירוחם שובר יד, הוא היה נוסע אוטומטית למיון ב"סורוקה".

יעקב ליצמן: היום הוא לא צריך את זה.

יעקב ליצמן: הוא מקבל טיפול און-ליין, וזה מוריד את הלחץ במקומות האלו.

יעקב ליצמן: גם, אגב, יש אנשים שצריכים טיפול SOS בכל מיני דברים, לב או דברים אחרים, ואם הוא יקבל את זה – דבר ראשוני הוא יקבל – אז זה יציל נפשות.

יעקב ליצמן: לכן הדרך לעשות את זה, זה לעשות את זה בכל המקומות, ועשינו כללים, ועוד מעט אני אפרט ואקריא את הכללים, ולשים שם, במקומות האלה, חדרי מיון קדמיים, כאשר המטרה של זה היא מה שאמרתי.

יעקב ליצמן: התקציב הוא: שליש על משרד הבריאות, שליש על המועצה המקומית ושליש על המפעיל, מי שזה יהיה.

יעקב ליצמן: בדרך כלל, הכי קל יכול להיות לקופות-חולים, שם עובדים עד 16:00 או 19:00, ויאריכו את זה לכל הלילה, אבל יש גם למשל "בטרם", "ביקור רופא", יש כל מיני ארגונים שרוצים לעשות את זה.

יעקב ליצמן: אני לא מתערב לאף אחד.

יעקב ליצמן: מי שרוצה – בתנאי שהוא עומד על הדברים.

יעקב ליצמן: לכן אני מאוד מקדם את זה.

יעקב ליצמן: אני רוצה עכשיו להקריא לכם את הקריטריונים, ואחר כך אני אגיד לכם קודם כול מה שכבר התחלנו ומה שעשינו.

יעקב ליצמן: הקריטריונים שנקבעו לפתיחת מוקדי הרפואה: 1.

יעקב ליצמן: מספר התושבים על-פי הלמ"ס; 2.

יעקב ליצמן: מרחק מבית-חולים או ממרכז רפואי; 3.

יעקב ליצמן: שיקולי זמן ומרחב לקבלת טיפול רפואי סביר; 4.

יעקב ליצמן: עיר/מועצה אשר תשרת יישובים במרחב.

יעקב ליצמן: רשימת היישובים שנבחרו – הביאו לי 11, ואני אומר מייד, רבותי, שיש עוד חמישה אבל זה לא היה השנה; זה הכול מ-2011.

יעקב ליצמן: השנה, בהמשך, בחודשים הבאים, אנחנו נוסיף: קצרין ומועצה אזורית גולן, קריית-שמונה, סח'נין, אום-אל-פחם, שומרון, קריית-גת, ערד, דימונה, ירוחם – בירוחם כבר נפתח – מצפה-רמון והערבה התיכונה.

יעקב ליצמן: עכשיו אנחנו בודקים עוד.

יעקב ליצמן: עוד כמה מקומות בודקים.

יעקב ליצמן: התקצוב, אמרתי לכם: שליש, שליש, שליש.

יעקב ליצמן: משרד הבריאות יתמוך במשך חמש שנים, זה ההתחייבות שלנו.

יעקב ליצמן: לעצם הדבר, רבותי חברי הכנסת, לקחנו פרויקטור מיוחד, שהוא יטפל בזה.

יעקב ליצמן: לקחתי בן-אדם מבחוץ, שהוא יטפל בכל הדברים האלו, והוא נכנס כבר בתחילת ינואר לתפקיד שלו.

יעקב ליצמן: הוא קבע פגישות עם ראשי ערים ומועצות, בשיתוף הקופות, להאצת תהליך פתיחת המוקדים.

יעקב ליצמן: במסגרת הפגישות נערכים סיורים, מתן סיוע בכתיבת מכרז, התקשרות עם ספקי שירות רפואה.

יעקב ליצמן: אני לא יודע אם אתם מעוניינים שאני אפרט את כל המקומות וכל מה שהוא עשה, גם זה לפני.

דוד רותם: מה עם ביתר-עילית ואפרת?

יעקב ליצמן: הם קרובים במרחק נסיעה – – –

דוד רותם: כן, רק כששם זורקים אבנים, אתה קרוב מאוד ולא תגיע.

יעקב ליצמן: אז באותו קטע, כפי שאמרת ביתר, ויש עוד כמה מקומות שאמרתי שאנחנו נסיים את זה ונשקול.

יעקב ליצמן: אם אני צריך לבוא עם דבר ראשון, אז אני צריך במקומות הרחוקים.

יעקב ליצמן: אחר כך, ברגע שניתן לרחוקים, אנחנו גם נבדוק אפשרות לתת למקומות יותר קרובים.

יעקב ליצמן: כמובן, בהתאם לתקציב.

יעקב ליצמן: אני אומר את זה מייד, אבל אני משתדל.

יעקב ליצמן: בהתחלה כולם צחקו, בהתחלה חשבו שזה לא רציני.

יעקב ליצמן: אני שמח להגיד שהנושא הזה מאוד רציני.

יעקב ליצמן: אם מישהו רוצה לשאול על זה, אני מוכן לענות לו.

דוד רותם: אדוני סגן השר, יש ראשי מועצות שלא יכולים לחכות, כי הם אומרים שהם רואים סיכון לתושבים שלהם.

דוד רותם: הם מתחילים להשקיע מספיק כסף ומשאבים, ובעצם הם יצאו נפסדים.

יעקב ליצמן: קודם כול, דיברו אתי גם על ביתר, גם על כל מיני.

יעקב ליצמן: הרי אני לא אהיה רציני אם אני אגיד לך כרגע שאני הולך לתת לכולם.

יעקב ליצמן: אין לי כסף, אני לא אשקר לך.

יעקב ליצמן: לקחתי את המקומות שנראו לי הכי בעייתיים, ולקחתי לפי המרחקים בעיקר, אבל מה שאמרתי, שמשרתים את הקריטריונים שעשינו, וזו התחלה.

יעקב ליצמן: זו התחלה של פיילוט.

יעקב ליצמן: אני מבטיח לך, אדוני, אם, בעזרת השם, אני אראה שזה מצליח וזה הולך, אני בטוח שהאוצר יעזור לי בתקציבים.

יעקב ליצמן: אני שמח שאתמול בלילה, בביקור פתע, ואמרתי שגם משרד האוצר השתתף בו – הוא נכח כששאלתי לגבי ירוחם ודימונה, והוא שמע און-ליין מאנשים שהם לא באים כל כך הרבה כי פתרו להם את הבעיות דרך חדר מיון.

יצחק וקנין: אדוני סיים?

יעקב ליצמן: על הנושא הזה.

יעקב ליצמן: יש לי עוד.

יצחק וקנין: הנושא של הסיעוד.

יעקב ליצמן: סיעוד, אוקיי.

יעקב ליצמן: הנושא הבא, הסיעוד.

יעקב ליצמן: כשביקשתי מהצוות במשרד הבריאות להכין לי את הרפורמה בסיעוד לא ידעתי שיש כל כך הרבה בעיות וכשלים במערכת הנוכחית.

יעקב ליצמן: מי שרוצה ללמוד על מערכת ציבורית לא יעילה, לא שוויונית, שבסוף אולי גם מביאה לפגיעה במצבם של הקשישים, שיסתכל על המערכת הסיעודית במדינת ישראל.

יעקב ליצמן: 1.

יעקב ליצמן: הביורוקרטיה – הקשיש הסיעודי צריך לעבור ארבעה מבחני הכנסה שונים ושלושה מבחני תלות בשביל לקבל את הזכויות שלו, רק בתחום הסיעודי.

יעקב ליצמן: וזה בלי להזכיר את האישורים לעובדים זרים ממשרד הפנים והתאמות הדיור שמשרד השיכון אחראי עליהן.

יעקב ליצמן: 2.

יעקב ליצמן: פיצול משמעותי בין רשויות וחוסר יעילות במערכת.

יעקב ליצמן: 3.

יעקב ליצמן: התמריצים – לאף אחד במערכת אין תמריץ אמיתי לדאוג לקשיש הסיעודי ולמנוע את ההידרדרות במצבו התפקודי.

יעקב ליצמן: אכפת לביטוח הלאומי שהקשיש יעבור לאשפוז?

יעקב ליצמן: לא, להיפך.

יעקב ליצמן: זה רק יכול לחסוך להם עלויות.

יעקב ליצמן: 4.

יעקב ליצמן: הכיסוי הנמוך בקהילה – קשיש סיעודי במצב התפקודי הכי קשה שיכול להיות וברמת ההכנסה הכי נמוכה שיכולה להיות, כמה שעות טיפול הוא מקבל היום?

יעקב ליצמן: שלוש שעות ביום בלבד, במקרה הטוב.

יעקב ליצמן: הכיסוי שהמערכת הציבורית נותנת לקשישים הוא מוגבל מאוד ומשאיר אותם, בתקופה האחרונה של חייהם, ללא סיוע ציבורי משמעותי.

יעקב ליצמן: גם במישור הרפואי יש מקום לספק שירותים ייעודיים ולארגן את השירות באופן שיבטיח רצף טיפולי-סיעודי-רפואי באיכות טובה.

יעקב ליצמן: 5.

יעקב ליצמן: אי-הצדק – קשיש סיעודי ששילם כל חייו דמי ביטוח בריאות ודמי ביטוח לאומי, אשר כוללים גם מרכיב של סיעוד, יכול למצוא את עצמו ללא כל כיסוי ציבורי, וזאת מכיוון שההכנסה שלו קצת יותר גבוהה ממה שקבע הביטוח הלאומי.

יעקב ליצמן: 6.

יעקב ליצמן: הכניסה לכיס של בני המשפחה – באשפוז הסיעודי של משרד הבריאות אנחנו מבקשים לראות גם את ההכנסות של הילדים של הקשיש וגובים מהם השתתפות עצמית.

יעקב ליצמן: במשרד הרווחה הלכו אפילו עוד צעד אחורה וגובים השתתפויות עצמיות גם מהחתנים והכלות של נזקקי הסיעוד התשושים.

יעקב ליצמן: אנחנו הולכים לשנות את זה, ועוד מעט אני אסביר.

יעקב ליצמן: 7.

יעקב ליצמן: נטל עצום, כלכלי ורגשי, על המשפחות – חלק גדול מהמטפלים דיווחו על הצורך לצמצם את שעות העבודה שלהם ואפילו להתפטר כדי לשאת בנטל הטיפולי, אשר גורם גם במקרים מסוימים לקשיים רגשיים ממשיים.

יעקב ליצמן: 8.

יעקב ליצמן: המלצות ועדת-טרכטנברג – המלצות אלו הן בגדר עלה תאנה, שלא מספק אפילו מקצת מהצרכים ולא עונה לבעיות היסודיות של המערכת.

יעקב ליצמן: למעשה אף פוגעים באופן ממשי בזכויות של מחצית מהקשישים המוגבלים.

יעקב ליצמן: בגלל כל הבעיות האלה, ובעיות אחרות שמוזכרות בתוכנית המפורטת שמשרד הבריאות הכין, החלטנו לקדם רפורמה מקיפה בביטוח הסיעודי הציבורי.

יעקב ליצמן: בתוכנית שאנחנו מציעים יש פתרון לבעיות שהצגתי לכם: 1.

יעקב ליצמן: כל האזרחים יהיו זכאים לקבל טיפול סיעודי; 2.

יעקב ליצמן: תהיה תוספת משמעותית על מספר השעות שהקשיש מקבל בקהילה, כך שהמטפל העיקרי יוכל לצאת ליום עבודה מלא; 3.

יעקב ליצמן: נפסיק את המצב שבו לאף אחד אין אינטרס לדאוג לקשיש וניצור רצף טיפולי באמצעות איחוד כל השירותים בידי קופות-החולים, תחת הבקרה והרגולציה של משרד אחד – משרד הבריאות; 4.

יעקב ליצמן: נפסיק את ההשתתפות של הילדים באשפוז ונפחית את תקרת ההשתתפות העצמית; 5.

יעקב ליצמן: נגביר את הפיקוח על השירות הרפואי-סיעודי בקהילה; 6.

יעקב ליצמן: נקצה שירותים רפואיים ייעודיים וניצור צוות רב-תחומי מנוהל בתחום הרפואי-סיעודי.

יעקב ליצמן: כמה זה יעלה לאזרח?

יעקב ליצמן: כמעט כלום, ובטוח פחות ממה שהוא צריך היום לביטוחים הפרטיים.

יעקב ליצמן: האזרח הממוצע ישלם עוד 22 שקל בחודש ויקבל תוספת שבאופן פרטי הוא היה צריך לשלם עליה הרבה, הרבה, הרבה יותר מזה, לפחות פי-חמישה.

יעקב ליצמן: הילדים יפסיקו לשלם.

יעקב ליצמן: אני מבקש להעלות את דמי הבריאות ב-0.5%.

יעקב ליצמן: מי שמרוויח 9,000 שקל ישלם תוספת 22 שקל, גם בשכר הכי גבוה לא ישלם יותר.

יעקב ליצמן: היום, בשב"ן ובחברות ביטוח, משלמים 300–400 שקל לחודש.

יעקב ליצמן: גם זה מוגבל.

יעקב ליצמן: אני רוצה לנצל הזדמנות זו ולומר עוד דבר אחד.

יעקב ליצמן: יש נושא אחד שאנחנו מטפלים בו.

יעקב ליצמן: קורה דבר חמור מאוד – בן-אדם משלם כל השנים שלו ביטוח לשב"ן, לקופות-חולים, עבור סיעוד, ובגיל 50, תיאורטית, הוא החליט – במקום להיות בקופת-חולים x הוא רוצה לעבור לשנייה.

יעקב ליצמן: הביטוח לא עובר אתו, וזה דבר חמור.

יעקב ליצמן: ואנחנו, יש לנו מאבק עיקש ומלחמת עולם עם משרד האוצר.

יעקב ליצמן: אדוני שר האוצר, אם יקשיב לי, כי זה דבר שנוגע לעיקרון, ויש לי מאבק עם משרד האוצר: היום מי שחבר בקופת-חולים "כללית", תיאורטית אני אומר, אם הוא רוצה לעבור ל"מאוחדת", או הפוך, מ"מאוחדת" ל"כללית", הוא לא עובר עם הסיעוד.

יעקב ליצמן: הסיעוד נשאר.

יעקב ליצמן: אנחנו רוצים אחת משתיים: או שהכול עובר, או שנניח שזה חלק בלתי נפרד, והוא ממשיך באותם תנאים באותה קופת-חולים.

יעקב ליצמן: גם זה אפשרי.

יעקב ליצמן: אבל לא יכול להיות שבן-אדם מפסיד והוא צריך להתחיל מההתחלה הכול.

יעקב ליצמן: זה חמור.

יעקב ליצמן: היו לי פגישות עם הממונה על הביטוח במשרד האוצר, היו לנו ויכוחים גדולים מאוד, ולצערי הוא לא מבין את זה ולא רוצה להבין את זה.

יעקב ליצמן: אנחנו נעשה – יכול להיות, אם לא יהיה מנוס – נעשה את זה גם חד-צדדית, אם נצטרך.

יעקב ליצמן: זה עוול גדול לאלה שמשלמים כל השנים ביטוח סיעודי, ובהינף יד – אם הוא רוצה לעבור קופת-חולים, הוא לא יכול לעשות את זה.

יעקב ליצמן: זה בקשר לסיעודי.

יעקב ליצמן: מחירי תרופות?

יעקב ליצמן: זה הדבר האחרון.

יצחק וקנין: אחרון – נושא התרופות.

יעקב ליצמן: מחירי התרופות – בפנקס התרופות של מדינת ישראל רשומות למעלה מ-4,600 תרופות, ומתוכן 2,600 תרופות כלולות בסל השירותים הממלכתי של מדינת ישראל וניתנות על-ידי קופות-החולים לכלל המבוטחים.

יעקב ליצמן: 2,351 תרופת משמשות בקהילה ומפוקחות על-ידי המשרד, ונקבע להן מחיר מרבי לצרכן.

יעקב ליצמן: הפיקוח על מחיר התרופות מתבסס על מודל ציטוט מחירים.

יעקב ליצמן: לפי מודל זה, המחיר המרבי לתרופה בישראל יהיה הממוצע של מחירי התרופות במדינות ייחוס שונות שנבחרו לצורך העניין.

יעקב ליצמן: מדינות הייחוס נקבעו כמדינות החברות באיחוד האירופי: הולנד, בלגיה, אנגליה, גרמניה, ספרד, הונגריה ואף פולין.

יעקב ליצמן: ההשתתפות העצמית בתרופות נקבעת בהתאם לחוק ביטוח בריאות ממלכתי, באישור שר הבריאות וועדת הכספים של כנסת ישראל.

יעקב ליצמן: אף קופה לא יכולה לגבות השתתפות עצמית ללא קבלת אישור מראש של משרד הבריאות.

יעקב ליצמן: כל בקשה נבדקת, ואני לא מאפשר בכל מצב את אפשרות הגבייה.

יעקב ליצמן: ההשתתפות העצמית בתרופות נגזרת מהמחיר המרבי, והיא פועלת בשיטה האחוזית.

יעקב ליצמן: כלומר, הקופה רשאית לגבות 15% מהמחיר המרבי עבור התרופה, או 14 שקל.

יעקב ליצמן: אני מודע לקושי שלפעמים נוצר למשפחות לממן תרופות יקרות.

יעקב ליצמן: לכן, מייד עם כניסתי לתפקיד פעלתי בשלושה מישורים שונים: 1.

יעקב ליצמן: נגישות לתרופות; 2.

יעקב ליצמן: מחירי התרופות; 3.

יעקב ליצמן: ההשתתפות העצמית בקופות-חולים.

יעקב ליצמן: נגישות לתרופות – התוספת לסל התרופות הממלכתי בכל אחת מהשנים שאני מכהן כסגן שר לא פחתה מ-300 מיליון שקל.

יעקב ליצמן: רק השנה סיימנו את עבודת ועדת הסל והוכללו למעלה מ-78 תרופות וטכנולוגיות חדשות בעלות של 300 מיליון שקל.

יעקב ליצמן: למעשה, לאור העבודה של אנשי משרדי, נכנסו תרופות בשווי של הרבה יותר מ-300 מיליון.

יעקב ליצמן: למעלה מ-26 תרופות נכנסו ללא תוספת עלות, כשהמשמעות היא שימוש בתקציב שכבר קיים עבור תרופות ישנות יותר והכנסת התרופות המשוכללות לרווחת הציבור.

יעקב ליצמן: בין התרופות שהוכללו יש תרופות חדשות לסוכרת, לרפואת ריאות, למחלות עיניים, קרדיולוגיה, למחלות סרטן, למחלות זיהומיות כמו איידס, הפטיטיס, למחלת טרשת נפוצה ולמחלות נדירות שעלות הטיפול בחולה בהן מגיעה ללמעלה מ-1.5 מיליון שקל בשנה.

יעקב ליצמן: יש לציין כי במהלך שלוש השנים האחרונות נוספו לסל השירותים הממלכתי למעלה ממיליארד שקל עבור תרופות, ולמעשה כל הטכנולוגיות פורצות הדרך כלולות בסל וניתנות במימון ציבורי.

יעקב ליצמן: כל זאת מעבר לרפורמה בשיניים, שגם בשנה זו הורחבה כבר לגילאי עשר, ואם ירצה השם, ביולי השנה זה יעלה לגילאי 12.

יעקב ליצמן: מחירי התרופות – גם בתחום זה אני איש בשורות.

יעקב ליצמן: בשנת 2010, כתוצאה מרפורמה שהנהגתי במודל ציטוט המחירים, פחתו מחירי התרופות ב-19%, וגם השנה, שנת 2012, הפחתנו בעוד 3.4% את מחיר התרופות.

יעקב ליצמן: הפחתה זו חסכה ישירות לציבור סכום נוסף של למעלה מ-60 מיליון שקל.

יעקב ליצמן: סך הכול, משנת 2006 ועד היום הפחית משרד הבריאות את מחירי התרופות – רבותי, תקשיבו: 37%.

יעקב ליצמן: לא חיכיתי בשביל זה לצדק חברתי, להפגנות.

יעקב ליצמן: פעלתי מייד בתחום כדי ללחוץ את המחירים למטה.

יעקב ליצמן: גם בתחום מחירי תרופות Over The Counter – OTC, לא אפשרנו להעלות מחירים.

יעקב ליצמן: השנה הנחיתי את האגף לקופות-חולים לבחון את העלות של תרופות אלו בקופות ולראות איך אפשר להוזיל את מחיריהן.

יעקב ליצמן: ההשתתפות העצמית בתרופות: מתוך 32 מיליארד שקל תקציב קופות, הקופות מוציאות על תרופות 6.7 מיליארד שקל בשנה, והן גובות מהציבור 1.8 מיליארד שקל השתתפות עצמית.

יעקב ליצמן: בשנת 2009/10 ביטלנו את ההשתתפות העצמית בטיפות-חלב ב-50 מיליון שקל.

יעקב ליצמן: חייבנו את קופת-חולים "כללית" לשנות את שיטת המנות בתרופות, מה שהוריד את ההשתתפות העצמית ב-79 מיליון שקל.

יעקב ליצמן: הוספנו להגדרת "חולים כרוניים" מחלות נוספות, כגון דיסאוטונומיה משפחתית, מחלות אוטואימוניות – דבר המאפשר לחולים אלו ליהנות מתקרה של 260 שקל לחודש, שאחריה החולה אינו משלם כלל.

יעקב ליצמן: בחודש אוגוסט 2011 הפחתי שוב את ההשתתפות העצמית בתרופות שיש להן תחרות גנרית מ-15% מהמחיר המרבי ל-10% מהמחיר המרבי – בשליש; הפחתה של 33% – מהלך שהחזיר ישירות לכיס המבוטחים למעלה מ-50 מיליון שקל.

יעקב ליצמן: הפחתה זו נדונה בוועדת הכספים של כנסת ישראל ואושרה פה אחד.

יעקב ליצמן: למרות זאת, קופת-חולים "כללית" עתרה לבג"ץ בטענה כי המהלך אינו חוקי וכי יש להצביע על מקור מימון ולהביא את ההחלטה גם בפני מועצת הבריאות.

יעקב ליצמן: אני הבאתי את זה בפני מועצת הבריאות.

יעקב ליצמן: אני מצטער שקופת-חולים "כללית" הגישה בג"ץ.

יעקב ליצמן: אם הייתי יודע שהיא מגישה בג"ץ, הייתי עושה את זה לא על 50 מיליון אלא על 150 מיליון, כי זה החיסכון האמיתי.

יעקב ליצמן: אני רוצה להזכיר לכם, רבותי, מחיר תרופה, לדוגמה "אקמול", מהסוג הזה, עולה 14 שקל למבוטח.

יעקב ליצמן: קופות-החולים רוכשות אותן בפחות משקל.

יעקב ליצמן: החיסכון הזה – הציבור צריך לקבל.

יעקב ליצמן: תודה, אדוני.

יצחק וקנין: אני מודה לסגן שר הבריאות, אני מודה לחברי הכנסת השואלים.

יצחק וקנין: [מס' כ/420; "דברי הכנסת", חוב' ו', עמ' 24124; נספחות.

יצחק וקנין: ]

יצחק וקנין: אנחנו ממשיכים בסדר-היום :

יצחק וקנין: הצעת חוק איסור עיקול דמי ליווי לעיוור ותגמולים אחרים (תיקוני חקיקה), התשע"ב–2012, קריאה שנייה וקריאה שלישית.

יצחק וקנין: יציג את הצעת החוק יושב-ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט, חבר הכנסת דוד רותם.

דוד רותם: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, בשם ועדת החוקה, חוק ומשפט, אני מתכבד להביא בפניכם את הצעת חוק איסור עיקול דמי ליווי לעיוור ותגמולים אחרים (תיקוני חקיקה), התשע"ב–2012.

דוד רותם: זוהי הצעת חוק פרטית שיזמו חברי הכנסת דב חנין ומאיר שטרית.

דוד רותם: המטרה העיקרית של הצעת החוק היא להוסיף בחוק ההוצאה לפועל הגנה מפני עיקול שתחול על תשלום המכונה "דמי ליווי", שאותו משלם משרד הרווחה והשירותים החברתיים לעיוור, במסגרת הליכי הוצאה לפועל הננקטים נגדו.

דוד רותם: מדובר על תשלום שמגיע לכל היותר ל-935 שקל לחודש.

דוד רותם: זכאים לו כ-7,000 עיוורים בחודש בממוצע, ורובם אינם מקבלים את הסכום המרבי.

דוד רותם: מטרת דמי הליווי לסייע לעיוור בניידות ולהקל עליו להשתלב בחברה ובשוק העבודה.

דוד רותם: חשוב לציין כי בשונה מגמלאות ומתשלומים רבים המוגנים בפני עיקול, למעט כאשר החוב הוא חוב מזונות, דמי הליווי יהיו מוגנים גם מפני עיקול שהוטל בשל חוב מזונות.

דוד רותם: הוועדה החליטה כך משום שראתה את תשלום דמי הליווי כתשלום מינימלי שנועד להבטיח את הצרכים הבסיסיים ביותר של העיוור.

דוד רותם: ההגנה הבסיסית חלה על כספי דמי הליווי כשהם נמצאים במשרד הרווחה והשירותים החברתיים, וכדי למנוע את עיקול הכספים מייד עם כניסתם לחשבון הבנק של הזכאי ולאפשר לו להשתמש בהם בפועל, מוצע להרחיב את ההגנה ולהחיל אותה על חשבון הבנק שאליו הועברו, למשך 30 ימים מיום העברתם.

דוד רותם: הגנה כזאת קיימת בחלק מהסעיפים הקובעים הגנה על עיקול גמלאות שונות.

דוד רותם: את ההוראה המרחיבה את ההגנה ל-30 יום נוספים בחשבון הבנק של הזכאי לגמלה מוצע לקבוע גם בחוק הנכים (תגמולים ושיקום) ובחוק משפחות חיילים שנספו במערכה (תגמולים ושיקום).

דוד רותם: חוקים אלה קובעים כבר היום הגנה מפני עיקול לתגמולים המשולמים על-ידי האגף לשיקום במשרד הביטחון, והרחבת ההגנה לחשבון הבנק של הזכאים תהפוך אותה לאפקטיבית ותאפשר לזכאים להשתמש בכספים המגיעים להם.

דוד רותם: בנוסף, מוצע תיקון עקיף לפקודת העיריות, שמטרתו להבטיח שכלל ההגנות מפני עיקול נכסים הקבועות בסעיפים 22 ו-50 לחוק ההוצאה לפועל, וביניהן גם ההגנות על תשלום דמי הליווי והתגמולים שמשלם אגף השיקום, יחולו גם כאשר העיקול מתבצע מכוח פקודת העיריות.

דוד רותם: להצעת החוק נקבעה הוראת תחילה של 60 ימים מיום הפרסום, על מנת לאפשר היערכות ותיאום בין איגוד הבנקים למשרדי הממשלה הרלוונטיים, כדי שהבנק יוכל לזהות את התשלומים המועברים לחשבון של הזכאי ולהחיל עליהם את ההגנה הנוספת למשך 30 ימים.

דוד רותם: הצעת החוק מוגשת ללא הסתייגויות.

דוד רותם: אני קורא לכם לאשר את ההצעה בקריאה השנייה ובקריאה השלישית.

דוד רותם: אני רוצה להודות לצוות הוועדה, לצוות המשפטי ולעוזרי מרינה, יאיר וחנן על הסיוע בהעברת החוק.

דוד רותם: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה ליושב-ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט חבר הכנסת דוד רותם.

יצחק וקנין: כאמור, להצעת חוק זו אין הסתייגויות.

יצחק וקנין: יש בקשה לדיבור של חבר הכנסת מאיר שטרית – שאיננו; חבר הכנסת אברהם מיכאלי – אינו.

יצחק וקנין: אם כן, רבותי, אני עובר להצבעה.

יצחק וקנין: הצבעה, רבותי, על הצעת חוק איסור עיקול דמי ליווי לעיוור ותגמולים אחרים (תיקוני חקיקה), התשע"ב–2012, בקריאה שנייה.

יצחק וקנין: רבותי, מי בעד?

יצחק וקנין: מי נגד?

קריאה: – – – לכן, שאלתי קודם.

קריאה: מה עמדת הקואליציה?

יצחק וקנין: בעד, בעד.

קריאה: בעד?

קריאה: אתה בטוח.

קריאה: הצבעה מס' 2 בעד סעיפים 1–5 – 14 נגד – אין נמנעים – אין סעיפים 1–5 נתקבלו.

יצחק וקנין: 14 בעד, אין מתנגדים, אין נמנעים.

יצחק וקנין: אדוני שר האוצר, אדוני שר האוצר, אתה מאמין שאלקין היה מביא את הצעת החוק הזו ביום שלישי להצבעה אם לא היתה הסכמה של הקואליציה?

רוחמה אברהם-בלילא: איך אתה מטיל ספק?

דוד רותם: לא – – –

רוחמה אברהם-בלילא: לא רק זה, ושהוא לא יהיה פה?

יצחק וקנין: אם כן, רבותי, אנחנו עוברים להצבעה בקריאה שלישית.

יצחק וקנין: אדוני יושב-ראש הוועדה, אפשר להצביע, נכון?

יובל שטייניץ: רוחמה בלבלה – – –

יצחק וקנין: רבותי, הצעת חוק איסור עיקול דמי ליווי לעיוור ותגמולים אחרים (תיקוני חקיקה), התשע"ב–2012 – קריאה שלישית, רבותי.

יצחק וקנין: מי בעד?

יצחק וקנין: מי נגד?

יצחק וקנין: הצבעה מס' 3 בעד החוק – 16 נגד – אין נמנעים – אין חוק איסור עיקול דמי ליווי לעיוור ותגמולים אחרים (תיקוני חקיקה), התשע"ב–2012, נתקבל.

יצחק וקנין: 16 בעד, אין מתנגדים, אין נמנעים.

יצחק וקנין: אם כן, רבותי, הצעת החוק התקבלה ותיכנס לספר החוקים של מדינת ישראל.

יצחק וקנין: דב חנין, אתה רוצה לברך?

דב חנין: תודה.

יצחק וקנין: רשות הדיבור.

דב חנין: תודה רבה.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, עמיתי חברי הכנסת, זה חוק חשוב, והוא חשוב פעמיים: הוא חשוב ברמה המעשית, והוא חשוב ברמה הערכית.

דב חנין: הוא חשוב ברמה המעשית, כן, כי גם עיוור זכאי ללכת לקנות בסופר בלי לבקש טובות מחברים ובלי להסתייע בבני משפחה.

דב חנין: לשם כך יש לו דמי ליווי בסכום שהוא לא גבוה, ודמי הליווי האלה צריכים להיות מוגנים מעיקולים, כי מה לעשות, רוב העיוורים הם גם עניים, ורוב דמי הליווי מעוקלים בפועל – היו מעוקלים.

דב חנין: הוא חשוב ברמה הערכית מכיוון שיש פה מסר חשוב של איזה מין חברה אנחנו רוצים להיות, מה הסטנדרטים שלנו ובאיזו דמות אנחנו רוצים לראות את עצמנו.

דב חנין: אני רוצה, אדוני היושב-ראש, להודות קודם כול לציבור העיוורים, שמהם נשמעה הצעקה הגדולה הזאת והגיעה אל חברי חבר הכנסת שטרית ואלי, ואז יזמנו את הצעת החוק הזאת; אני רוצה להודות לשותפי לקידום החוק, חבר הכנסת מאיר שטרית; אני רוצה להודות מקרב לב ליושב-ראש הוועדה, יושב-ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט, חבר הכנסת דוד רותם, שניהל את הדיון הזה בצורה מאוד יעילה, עניינית ומהירה; אני רוצה להודות למנהלת הוועדה דורית וליועצת המשפטית תמי על העבודה המסורה והטובה שלהן, כדי שנוכל לקדם את החוק הזה, להתמודד עם השאלות המשפטיות שהתעוררו במהלך הכנתו ולהביא אותו לסיום.

דב חנין: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: תודה לכם, חברי הכנסת.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת דב חנין.

יצחק וקנין: [מס' כ/393; "דברי הכנסת", מושב שלישי, חוב' ל"ז, עמ' 21372; נספחות.

יצחק וקנין: ]

יצחק וקנין: אם כן, רבותי, אנחנו ממשיכים בסדר-היום: הצעת חוק זכויות הדייר בדיור הציבורי (תיקון מס' 4), התשע"ב–2012, קריאה שנייה וקריאה שלישית.

יצחק וקנין: יציג את הצעת החוק, בשם יושבת-ראש הוועדה לקידום מעמד האשה, חבר הכנסת דניאל בן-סימון.

יצחק וקנין: אני רק רוצה לציין שהיוזמת של הצעת חוק זו היא חברת הכנסת רוחמה אברהם.

יצחק וקנין: מגיע לך כל הקרדיט על כך.

רוחמה אברהם-בלילא: תודה.

זאב בילסקי: האם אדוני יכול לפרט את מה שהוא אמר – – –?

יצחק וקנין: כשההצעה תעבור בקריאה השלישית, אני אעשה את מה שכבודו מבקש.

דניאל בן-סימון: תודה.

דניאל בן-סימון: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, בשם הוועדה לקידום מעמד האשה של הכנסת אני מתכבד להביא בפניכם את הצעת חוק זכויות הדייר בדיור הציבורי (תיקון מס' 4), התשע"ב–2012, שהחלה כהצעת חוק פרטית ביוזמתה של חברת הכנסת רוחמה אברהם-בלילא; ואדוני היושב-ראש, התחלת להחמיא לה.

דניאל בן-סימון: כמי שנמצאת פה כמה כהונות, היא מתמקדת בשכבות החלשות, בביטחון התזונתי, ויש לך גם יום מיוחד לביטחון התזונתי.

דניאל בן-סימון: במובן הזה, הצעת החוק הזאת היא המשך טבעי לפעילות שלך, וכל הכבוד.

דניאל בן-סימון: אני לא רוצה להוסיף יותר מזה, אחרת יחשדו גם בכשרים.

דניאל בן-סימון: לכן, אני מעדיף פה – – –

אריה ביבי: אדוני, החושד בכשרים לוקה בגופו.

יצחק וקנין: אדוני ימשיך.

יצחק וקנין: עדיף.

דניאל בן-סימון: לא, אני מעדיף, באמת, אנחנו נסחפנו קצת.

דניאל בן-סימון: בסך הכול זו הצעת חוק טובה.

דניאל בן-סימון: לא צריך לסחוף אותה למחוזות לא לנו.

דניאל בן-סימון: הצעת החוק קובעת הוראות בעניין הזכות להתגורר בדירה ציבורית במקרה של פירוד בין בני-זוג אשר התגוררו בה יחדיו.

דניאל בן-סימון: כיום עניין זה מוסדר באופן חלקי בנהלים של משרד הבינוי והשיכון, הקובעים כי ההורה המחזיק ברוב הילדים יהיה זכאי להמשך המגורים בדירה הציבורית.

דניאל בן-סימון: עוד קובעים הנהלים כי אם מספר הילדים בהחזקתו של כל הורה שווה, בני-הזוג הם שיכריעו על-פי שיקול דעתם מי מהם ימשיך להתגורר בדירה הציבורית.

דניאל בן-סימון: בעת פירוד בין בני-זוג מתגבשת על-פי רוב חלוקה כלשהי של הנכסים והזכויות.

דניאל בן-סימון: אך הזכות למגורים בדירה הציבורית איננה זכות שניתן לחלק בין בני-הזוג, ואף לא ניתן לוותר עליה תמורת נכסים אחרים.

דניאל בן-סימון: הדירה היא דירה ציבורית, וההחלטה מי יגור בה נעשית על-פי קביעת משרדי הממשלה הרלוונטיים בלבד.

דניאל בן-סימון: עד כאן, רוחמה, בסדר?

דניאל בן-סימון: יפה, נמשיך.

דניאל בן-סימון: היוזמה להצעת החוק באה לנוכח החלטות שניתנו בבתי-דין רבניים אזוריים בדבר חלוקת הזכויות בדירה הציבורית – חלוקה שכפי שציינתי איננה אפשרית – ובעיקר כדי למנוע הפעלת לחץ על מי מבני-הזוג לוותר על הזכות להתגורר בדירה בתמורה למתן או לקבלת הגט, או לוותר על נכסים אחרים בתמורה לזכות להתגורר בדירה, ויתורים שאין להם בסיס משפטי.

דניאל בן-סימון: בהצעת החוק הזאת מוצע להבהיר במפורש כי הזכות למגורים בדירה הציבורית איננה ניתנת להעברה או לוויתור כלפי בן-הזוג, ואינה ניתנת גם לחלוקה או לאיזון במסגרת חלוקת רכוש בין בני-הזוג, וכי הקביעה מי יגור בדירה הציבורית איננה מעניקה לבן-הזוג השני זכות לקבל פיצוי מבן-הזוג שזכאי למגורים.

דניאל בן-סימון: מטרה נוספת של הצעת החוק היא להקדים את המועד לקביעת הזכאות למגורים בדירה הציבורית כך שהיא לא תהיה כרוכה במתן או בקבלת הגט.

דניאל בן-סימון: הצעת החוק קובעת רשימת מקרים המלמדים על פירוד בפועל, בדומה לתיקון שנעשה בשנת 2004 בחוק יחסי ממון בין בני-זוג.

דניאל בן-סימון: הנסיבות שייחשבו לפירוד הן חלוף תקופה של תשעה חודשים מפתיחת הליך משפטי שעניינו פירוק קשר הנישואין, חלוקת רכוש, קבלת מזונות או החזקת הילדים.

דניאל בן-סימון: גם החלטה סופית בעניין החזקת הילדים תאפשר הפעלת ההוראות לפי החוק, וכן קביעה שיפוטית בדבר קיומו של קרע ממשי בין בני-הזוג, או על כך שבפועל הם חיים בנפרד לפחות תשעה חודשים מתוך שנה אחת, אפילו אם באותה דירה – דבר שקורה אצל זוגות חסרי אמצעים, משום שהם אינם יכולים להרשות לעצמם דירות מגורים נפרדות.

דניאל בן-סימון: כמו כן, היות שהנהלים של משרד השיכון בעניין זה הם חלקיים, הם אינם מפורסמים לציבור באופן שוטף, אינם מובאים לאישור הכנסת ואינם נותנים מענה למגוון המצבים האפשריים, מוצע לקבוע כי מעתה הנושא יוסדר בתקנות שיקבע שר הבינוי והשיכון, בהסכמת שר הרווחה והשירותים החברתיים ושר המשפטים, ובאישור ועדה משותפת של ועדת הכלכלה ושל הוועדה לקידום מעמד האשה.

דניאל בן-סימון: בדומה לנוהל הקיים, גם ההוראות החדשות שייקבעו בתקנות יבטיחו, ככל הניתן, את טובת ילדי בני-הזוג.

דניאל בן-סימון: במקרה נדיר שבו הזכות למגורים בדירה הציבורית ניתנה בשל מוגבלות של אחד מבני-הזוג, יהיה על הוראות התקנות לקבוע איזון ראוי בין זכותו של אותו בן-זוג לבין טובת הילדים.

דניאל בן-סימון: על משרד השיכון להביא את התקנות הראשונות לאישור הוועדה המשותפת לכל המאוחר בתוך שלושה חודשים מיום פרסום החוק.

דניאל בן-סימון: כמו כן, לבסוף, הצעת החוק כוללת הוראה שמטרתה למנוע פגיעה בזכות למגורים בדירה הציבורית בשל עזיבת הדירה כתוצאה מאלימות של אחד מבני-הזוג, ובייחוד כאשר מדובר על נשים שעזבו את הדירה הציבורית למקלט לנשים מוכות.

דניאל בן-סימון: להצעת החוק הזאת, כפי שאני מבין, אין הסתייגויות מהותיות.

דניאל בן-סימון: אני קורא לכם לאשר את הצעת החוק בקריאה שנייה ובקריאה שלישית.

דניאל בן-סימון: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת דניאל בן-סימון.

יצחק וקנין: יש הסתייגויות, רבותי, לחוק, אבל מה שקורה לפי התקנון החדש שהונח היום – החלטת ועדת הכנסת קובעת שחבר כנסת שהגיש הסתייגויות לא יהיה חייב לנמק אותן, אבל על מנת שיצביעו על ההסתייגויות הוא יהיה חייב להיות נוכח במליאה.

יצחק וקנין: אי-נוכחותו גורמת לכך שלא נצביע על ההסתייגויות.

יצחק וקנין: כאמור, יש שתי הסתייגויות של חבר הכנסת עתניאל שנלר, גם לסעיף 1 וגם לסעיף 2, אבל הוא איננו.

יצחק וקנין: אם כן, אין הסתייגויות לחוק, מכיוון שחבר הכנסת איננו.

יצחק וקנין: אנחנו עוברים להצבעה בקריאה שנייה.

יצחק וקנין: רבותי, הצעת חוק זכויות הדייר בדיור הציבורי (תיקון מס' 4) – רבותי, קריאה שנייה.

יצחק וקנין: מי בעד?

יצחק וקנין: מי נגד?

יצחק וקנין: הצבעה מס' 4 בעד סעיפים 1–2 – 13 נגד – אין נמנעים – אין סעיפים 1–2 נתקבלו.

יצחק וקנין: 13 בעד, אין מתנגדים ואין נמנעים.

יצחק וקנין: הצעת החוק עברה בקריאה שנייה.

יצחק וקנין: אדוני, אפשר לעבור לקריאה שלישית?

יצחק וקנין: אנחנו עוברים להצבעה בקריאה שלישית – הצעת חוק זכויות הדייר בדיור הציבורי (תיקון מס' 4), התשע"ב–2012.

יצחק וקנין: קריאה שלישית, רבותי.

יצחק וקנין: מי בעד?

יצחק וקנין: מי נגד?

יצחק וקנין: הצבעה מס' 5 בעד החוק – 12 נגד – אין נמנעים – אין חוק זכויות הדייר בדיור הציבורי (תיקון מס' 4), התשע"ב–2012, נתקבל.

יצחק וקנין: 12 בעד, אין מתנגדים ואין נמנעים.

יצחק וקנין: אם כן, רבותי, הצעת חוק זו התקבלה ותיכנס לספר החוקים של מדינת ישראל.

יצחק וקנין: חברת הכנסת רוחמה אברהם, רשות הדיבור שלך.

יצחק וקנין: מגיע לך כל הקרדיט על הצעת החוק הזאת.

רוחמה אברהם-בלילא: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, אין ספק שהיום זה יום מאוד מאוד חשוב לאותן נשים, לאותם אנשים, אשר גרים בדיור הציבורי.

רוחמה אברהם-בלילא: הצעת החוק הזאת באה לתקן עוול.

רוחמה אברהם-בלילא: היא מתקנת עוול כלפי אותן נשים, אדוני היושב-ראש, שחוות אלימות, בין אם היא מילולית ובין אם היא פיזית, ועד עתה הן היו כלואות בפחד הזה שאם הן עוזבות את הדירה לטובת מקלט לנשים מוכות – הן חששו שהן יאבדו את הזכות שלהן בדיור הציבורי.

רוחמה אברהם-בלילא: זכות בדיור הציבורי – מה שנאמר, שמראש הדירה הזאת לא של האשה ולא של הבעל.

רוחמה אברהם-בלילא: ולכן, הצעת החוק הזאת היא בהחלט בשורה שבאה לתקן את העוול הזה, והיא אומרת לנשים רבות שחוות אלימות יום-יום, שעה-שעה, שלא תחשושנה, שלא תפחדנה לעזוב את ביתן לטובת הגנה על חייהן ולטובת הגנה על ילדיהן.

רוחמה אברהם-בלילא: הזכות לדיור הציבורי תישמר, וכפי שפירט חבר הכנסת דניאל בן-סימון – פירטת היטב.

רוחמה אברהם-בלילא: תרשה לי גם לומר שגם אתה עושה רבות למען אותן שכבות מוחלשות, שכבות חלשות, ויישר כוח על כל מה שאתה עושה.

רוחמה אברהם-בלילא: אתה מציין גם את יום המלחמה בעוני, והלוואי שהפעילות שאתה עושה תניב פרי.

רוחמה אברהם-בלילא: אדוני היושב-ראש, אני מבקשת להודות ליושבת-ראש הוועדה לקידום מעמד האשה, חברת הכנסת ציפי חוטובלי, אשר פעלה, סייעה וקידמה את הצעת החוק הזאת.

רוחמה אברהם-בלילא: הצעת החוק הזאת לא היתה – שכבה הרבה זמן בוועדה.

רוחמה אברהם-בלילא: אני רוצה להודות למנהלת הוועדה, גברת דלית אזולאי; ליועצת המשפטית של הוועדה, גברת תמי סלע; למזכירות הוועדה; וכן למרכז רקמן, שעזר לי בהצעת החקיקה הזאת.

רוחמה אברהם-בלילא: אני גם אומר שהאנשים היקרים האלה באו למשרדי, הביאו בפני את הנתונים והחלטנו יחד שאנחנו הולכים לקדם את הצעת החוק.

רוחמה אברהם-בלילא: אני מודה לכל אלה שסייעו, עזרו, בהצעת החוק הזאת.

רוחמה אברהם-בלילא: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה לחברת הכנסת רוחמה אברהם.

זאב בילסקי: לאלה שהצביעו.

רוחמה אברהם-בלילא: וגם כמובן לאלה שנשארו והצביעו.

רוחמה אברהם-בלילא: תודה.

זאב בילסקי: 13 – – –

יצחק וקנין: שוב תודה לחברת הכנסת רוחמה אברהם.

יצחק וקנין: [נספחות.

יצחק וקנין: ]

יצחק וקנין: רבותי, אנחנו ממשיכים בסדר-היום.

יצחק וקנין: סעיף 6 לסדר-היום: החלטת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות בדבר פיצול הצעת חוק איסור קבלת ביטחונות מעובד, התשס"ח–2008.

יצחק וקנין: ימסור את ההחלטה, בשם יושב-ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, חבר הכנסת אברהם מיכאלי.

יצחק וקנין: רבותי, בסיום מסירת ההודעה אנחנו נקיים הצבעה על ההודעה.

יצחק וקנין: תודה.

דוד רותם: מיכאלי הוא ממלא-מקום – – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת מיכאלי – לא בגלל שהוא יושב-ראש הסיעה שלי – אני חושב שהוא פעיל מאוד בכנסת.

יצחק וקנין: רואים את זה.

אברהם מיכאלי: אתה מקלקל לי אצל יושב-ראש ועדת חוקה עכשיו.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, הנני מתכבד להציג את החלטת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות בדבר פיצול הצעת חוק איסור קבלת ביטחונות מעובד, התשס"ח–2008, לפי סעיף 84(ב) לתקנון הכנסת.

אברהם מיכאלי: על-פי הצעת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, מחליטה הכנסת לפי סעיף 84(ב) לתקנון הכנסת לאשר את החלטת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות לפצל את הצעת חוק איסור קבלת ביטחונות, התשס"ח–2008, להצעות חוק נפרדות כך שחלק אחד מההצעה יכלול את נושא הבטוחות בכסף ובשווה כסף, כאמור בפסקה (1) להגדרת ביטחונות, וחלק אחר מההצעה יכלול את נושא ההתחייבויות, כאמור בפסקה (2) להגדרת ביטחונות.

אברהם מיכאלי: חברי חברי הכנסת, מדובר פה בהצעת חוק איסור קבלת ביטחונות מעובד, שנדונה בכנסת השבע-עשרה בקריאה ראשונה, ביום כ"ה באדר ב' תשס"ח, 1 באפריל 2008, והועברה לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

אברהם מיכאלי: ביום ז' באב תשס"ט, 28 ביולי 2009, החליטה הכנסת השמונה-עשרה להחיל על הצעת החוק דין רציפות בהתאם לחוק רציפות הדיון בהצעות חוק, התשנ"ג–1993.

אברהם מיכאלי: כעת מוצע לפצל את הצעת החוק להצעות חוק נפרדות.

אברהם מיכאלי: בהצעת חוק אחת ייכלל החלק מהצעת החוק שעניינו ביטחונות שהם בטוחות בכסף או בשווה כסף, כאמור בפסקה (1) להגדרת הביטחונות, ואילו בהצעת החוק האחרת ייכלל החלק שעניינו ביטחונות שהם התחייבות, כאמור בפסקה (2) לאותה הגדרה.

אברהם מיכאלי: אם כן, אדוני היושב-ראש, אני מבקש להביא את ההצעה להצבעה ולדיון בכנסת.

אברהם מיכאלי: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת אברהם מיכאלי.

יצחק וקנין: אם כן, רבותי, אנחנו עוברים להצבעה על החלטת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות בדבר פיצול הצעת חוק איסור קבלת ביטחונות מעובד, התשס"ח–2008.

יצחק וקנין: הצבעה, רבותי.

יצחק וקנין: מי בעד?

יצחק וקנין: מי נגד?

יצחק וקנין: הצבעה מס' 6 בעד הצעת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות – 13 נגד – אין נמנעים – אין הצעת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות בדבר פיצול הצעת חוק איסור קבלת ביטחונות מעובד, התשס"ח–2008, נתקבלה.

יצחק וקנין: 13 בעד, אין מתנגדים, אין נמנעים.

יצחק וקנין: אם כן, רבותי, הצעת ועדת העבודה והרווחה אושרה ונתקבלה.

יצחק וקנין: ["דברי הכנסת", חוב' י"א, עמ' 25557.

יצחק וקנין: ]

יצחק וקנין: אנחנו ממשיכים בסדר-היום.

יצחק וקנין: סעיף 7: מקרי האפליה והגזענות כלפי עולי אתיופיה בקריית-מלאכי – דיון בעקבות הצעות לסדר-היום של חברי הכנסת שלמה מולה, עפו אגבאריה, פאינה קירשנבאום, ניצן הורוביץ, משה גפני ואברהם מיכאלי.

יצחק וקנין: רבותי, הצבעה על הצעות סיכום תתקיים במועד אחר.

יצחק וקנין: ינמק – ראשון הדוברים יהיה סגן יושב-ראש הכנסת, חבר הכנסת שלמה מולה.

יצחק וקנין: רבותי, אני נועל את רשימת הדוברים שמונחת אצלי.

איתן כבל: אני מופיע, לא?

יצחק וקנין: חבר הכנסת איתן כבל רשום?

יצחק וקנין: כן, אתה רשום.

יצחק וקנין: הרשימה – בכל אופן, רבותי, אני נועל את הרשימה.

שלמה מולה: לי יש עשר דקות, נכון, אדוני?

יצחק וקנין: יש לך עשר דקות, אדוני.

שלמה מולה: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, אדוני השר, שר האוצר, אני קודם כול רוצה להגיד תודה רבה ליושב-ראש הכנסת שאפשר את המשך הדיון, והיום – בעצם הנושא עלה בשבוע שעבר והיתה החלטת הכנסת לקיים דיון במליאה.

שלמה מולה: לא עבר זמן רב – הנושא שוב עולה.

שלמה מולה: אני רוצה להודות לו על כך.

שלמה מולה: אדוני היושב-ראש, העלייה מאתיופיה היא מבחן כבוד לחברה הישראלית.

שלמה מולה: אני חושב שהעלייה מאתיופיה היא בעצם הראי של החברה הישראלית, לטוב ולרע, אדוני היושב-ראש.

שלמה מולה: אני גם רוצה לבוא ולהגיד שמדינת ישראל עשתה הרבה למען עלייתם וקליטתם של עולי אתיופיה.

שלמה מולה: אני גם רוצה לבוא ולהגיד, אדוני היושב-ראש, שלא כל אזרחי מדינת ישראל הם גזענים.

שלמה מולה: זה לא נכון לבוא ולהגיד: בכל פינה שאנחנו הולכים יש אפליה ממוסדת של עולי אתיופיה.

שלמה מולה: אבל – תודה רבה, אדוני שר המשפטים, עוד פעם אנחנו נפגשים באותו עניין – אבל, אדוני היושב-ראש, כשאנחנו רואים בעצם 30 שנה אחרי, מה עובר על העלייה מאתיופיה וקליטתה, בצד ההצלחות יש הרבה מאוד קשיים, יש הרבה מאוד תחלואה שאפשר לפתור, ניתן לפתור.

שלמה מולה: אין דבר כזה שלא ניתן לפתור, אדוני היושב-ראש.

שלמה מולה: אני דווקא רוצה גם היום לומר לך – חלק מהמצוקה של האנשים, מקשיי הקליטה שלהם – והיום, למשל, נרצחה עוד אשה יוצאת אתיופיה בידי בן-זוגה.

שלמה מולה: אדוני היושב-ראש, אדוני שר המשפטים, אני רוצה לומר לך, גם מעל במה זו: מעולם לא היו מעשי רצח בתוך המשפחה באתיופיה.

שלמה מולה: מעולם לא היה הדבר הזה.

שלמה מולה: אני מודע לשבר התרבותי שקהילת עולי אתיופיה עוברת במדינת ישראל.

שלמה מולה: אבל מה?

שלמה מולה: למרות הכול, אני חושב שיש הרבה תוכניות, ואפשר היה להפעיל אותן ביחד.

שלמה מולה: הרבה רשויות, אם היו קושרים יד אחד לשני, לבוא ולהגיד: אנחנו רוצים להיות קשובים למצוקתם של אנשים ולהיות שותפים במציאת פתרונות לאותם קשיים – אי-אפשר להגיד: לא תהיה לגמרי אלימות בתוך המשפחה, אבל אפשר, אדוני היושב-ראש, לצמצם בצורה משמעותית את מעשי האלימות והרצח בתוך המשפחה.

שלמה מולה: רק לפני שלושה שבועות קיימנו דיון גם בכנסת כתוצאה משני מקרי רצח שהיו – גם בקריית-מוצקין, גם בקריית-גת.

שלמה מולה: ישבנו ואמרנו, הבאנו מומחים לכנסת, כאן, בדיון.

שלמה מולה: אמרנו, מה ניתן לעשות.

שלמה מולה: סיפרו לנו, אדוני שר המשפטים, שיש תוכנית להתמודדות עם בעיית האלימות בתוך המשפחה, אבל אמרו לנו: משרד אחד לא מדבר עם המשרד השני.

שלמה מולה: המשרד השני לא מדבר עם המשרד השלישי.

שלמה מולה: והוא אומר: זו תוכנית שלי ואני לא מוכן לשתף פעולה.

שלמה מולה: אדוני, מדובר פה בעצם בפיקוח נפש והצלת נפשות.

שלמה מולה: לא יכול להיות שמשרד אחד יזרוק את האחריות על השני ולא יפתרו את הבעיה, וניתן לפתור את הבעיה יחד עם הרשויות.

שלמה מולה: אני אמרתי, אדוני היושב-ראש, בשבוע שעבר, את שרשרת הקשיים והבעיות שמביאים את צעירי עולי אתיופיה לקום, גם לצעוד מקריית-מלאכי ברגל אל ירושלים – ויש בחור אחד שעכשיו, בדקה הזו, צועד, כדי לעלות לירושלים, לבוא ולזעוק, להגיד: יש פה בעיה, תשמעו אותנו.

שלמה מולה: מחר הולכת להיות הפגנה גדולה, פה, מול הכנסת, של צעירים יוצאי אתיופיה, כפי שהיתה גם בשבוע שעבר בקריית-מלאכי.

שלמה מולה: ואני שואל: מה קרה?

שלמה מולה: למה החבר'ה האלה, דווקא הצעירים, מרגישים שקורה להם משהו רע במדינה הזו.

שלמה מולה: דווקא רובם אלה שמפגינים, צועדים – אלה ששירתו בצבא, אוהבי הארץ, רוצים לראות את המדינה כמדינה שלהם, רוצים להשתלב בה, להתמזג בה, לשנות אותה, להיות בה בפנים ולהשפיע בה.

שלמה מולה: אבל התחושות שלהם הן שדוחים אותם, לא מאפשרים להם, לא נותנים להם להשתלב בחברה הישראלית.

שלמה מולה: אני רוצה להגיד לך, אני חזרתי על זה ואמרתי עוד פעם ועוד פעם:

שלמה מולה: כל עוד שלא יפתרו את בעיית הזהות הדתית של יהודי אתיופיה, ובמיוחד של הצעירים בתוכנו, לא יאפשרו לכל צעיר להתחתן בכל מקום, כמו כל אזרח במדינת ישראל, אזרח יהודי שרוצה להתחתן – למה צריך להפלות את הצעירים דווקא לרעה?

שלמה מולה: כל עוד לא יאפשרו להם להשתכן יחד אתם, לשכור דירות, לקנות דירות בלי שיטילו בהם אפילו איזושהי תווית מסוימת – הסטריאוטיפים, כשמישהו בא ואומר: איך יכול להיות שקונה דירה, מצלצל לבעל דירה, והרי אין לו מבטא, הוא יליד הארץ – במקרה הטוב; במקרה הגרוע הוא הגיע בגיל 14–15, אין לו מבטא בעברית, אז הוא קובע.

שלמה מולה: וכשהוא מגיע לקנות את הדירה, אם אמרו לו בטלפון שהדירה עולה 800,000 שקל, כשהוא מגיע ורואים שהוא אתיופי מעלים את המחיר בעוד 300,000 שקל.

שלמה מולה: העיקר שהוא יירתע ויברח.

שלמה מולה: קוראים לזה גזענות סמויה, אדוני היושב-ראש.

שלמה מולה: ברורה לגמרי – גזענות סמויה.

שלמה מולה: איך אפשר, אקדמאים שלמדו באוניברסיטה והם חוד החנית של העדה, אלה יהיו מחוללי שינוי אמיתיים בחברה הישראלית למען שילובם של עולי אתיופיה – אותו אקדמאי שרוצה להתקבל למקום העבודה הולך, בא ואומר: קבלו אותי, וקובע.

שלמה מולה: כאשר הוא מגיע למקום העבודה הבחור יושב, המעסיק מחפש את האיש שהזמינו אותו לריאיון.

שלמה מולה: בסופו של דבר הוא שואל: מי אתה?

שלמה מולה: והוא אומר לו: אני בא לראיון עבודה.

שלמה מולה: זאת אומרת, אותו מעסיק לא יודע ולא חושב שגם יוצא אתיופיה אקדמאי יכול להיות מועמד לאותה משרה ולכן הוא בא לראיון העבודה.

שלמה מולה: אדוני היושב-ראש, מעל לכול, הנושא של החינוך: זה לא יעלה על הדעת, לא יתקבל בשום פנים ואופן שבמדינת ישראל יהיו גני-ילדים אך ורק על טהרת יוצאי אתיופיה.

שלמה מולה: לא יכול להיות דבר כזה.

שלמה מולה: לא יעלה על דעת ש-80%–90% מהתלמידים יהיו בבית-ספר בכיתות נפרדות.

שלמה מולה: הרי הם רוצים להשתלב כאן, להיות ביחד.

שלמה מולה: הכיצד?

שלמה מולה: איך יכול להיות שמערכת החינוך לא מזדעקת?

שלמה מולה: איך מערכת החינוך לא באה ואומרת: דבר כזה לא יהיה, אנחנו רוצים אינטגרציה?

שלמה מולה: איך ראשי ערים יכולים לבוא ולהגיד: אצלי אני לא מוכן לקבל אתיופים?

שלמה מולה: אני לא מוכן.

שלמה מולה: מדינת ישראל היא ביתו של העם היהודי.

שלמה מולה: כל יהודי שמגיע לכאן נותן ותורם תרומה אדירה למדינת ישראל.

שלמה מולה: מדינת ישראל קמה להיות ביתו הלאומי של העם היהודי.

שלמה מולה: הכיצד אפשר לבוא ולהגיד, כשעולה חדש מגיע, ראש עיר יבוא ויגיד: את האתיופים אני לא מקבל?

מיכאל בן-ארי: איזה ראשי עיר?

מיכאל בן-ארי: איפה?

שלמה מולה: איפה?

שלמה מולה: אתה רוצה שאני אגיד לך שמות של מקומות?

מיכאל בן-ארי: כן.

שלמה מולה: אני שולח אותך לפתח-תקווה, למשל.

שלמה מולה: תשאל אותו מה הוא אומר, ראש עיריית פתח-תקווה.

שלמה מולה: אני לא רוצה לעשות הכללות.

שלמה מולה: לא כל ראשי הערים הם כאלה.

שלמה מולה: אבל עובדות, אני מדבר על עובדות, רבותי, אני לא ממציא שום דבר.

שלמה מולה: אדוני, מעל לכול, קליטה בישראל היא בעצם הקליטה החברתית, ואם אנחנו לא נהיה, החברה הישראלית לא תהיה פתוחה לקבל את עולי אתיופיה, והם לא ירגישו שמוכנים לגור בשכנות אתם, ולא ירגישו שהם משולבים, חיים ביחד – ואני, יש לי את הספקות, אדוני היושב-ראש, האם אותה סבלנות שהיתה לדור המבוגרים, להורינו, או לדור הביניים כמונו, אם תהיה אותה סבלנות לאלה שנולדו כאן.

שלמה מולה: לכן אני חוזר, בא ואומר לך, לסיכום: הסיפור של העלייה מאתיופיה, בעצם אני, בעוונותי, חי פה 28 שנה, ראיתי שלוש פעמים נורות אדומות.

שלמה מולה: פעם אחת כשהיתה הפגנה גדולה בסוף 1984, תחילת 1985; פעם שנייה כשהיתה פרשת תרומות הדם; הפעם השלישית הזאת, פרשת קריית-מלאכי, בעצם, ששברה את גב הגמל.

שלמה מולה: לכן אני מציע לנו, לכולנו: נהיה קשובים, נקבל אחד את השני, שיהיו תוכניות אפקטיביות למען קליטתם, שילובם של עולי אתיופיה; אחרת אנחנו נעשה חטא, אדוני.

שלמה מולה: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה, רבותי, לחבר הכנסת שלמה מולה.

יצחק וקנין: אנחנו פותחים את הדיון.

יצחק וקנין: ראשון הדוברים – חבר הכנסת עפו אגבאריה, ואחריו – חברת הכנסת רוחמה אברהם.

יצחק וקנין: רבותי, כל חבר כנסת שלוש דקות.

יצחק וקנין: אנא מכם, להשתדל לא למשוך את הזמן יותר.

עפו אגבאריה: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, מה שהיה בקריית-מלאכי לגבי העדה האתיופית זהו קצה הקרחון של הגזענות במדינה הזו.

עפו אגבאריה: האם הממשלה באמת תוכל למגר את התופעה הזאת ולרפא את המחלה החשוכה שממנה התחילה לסבול המדינה כולה?

עפו אגבאריה: כדי לרפא את המחלה הזאת על המדינה להתחיל מראשיה, מראש הממשלה, מהשרים מחברי הכנסת, מהרבנים, שלא יתבטאו בהתבטאויות גזעניות, וזה מה שיכול להשליך אולי באופן תרבותי על החברה.

עפו אגבאריה: אדוני היושב-ראש, ההפחדה של שרים וחברי כנסת – שמתבטאים פה נגד האוכלוסייה הערבית ותמיד מתארים אותה כאיום אסטרטגי על מדינת ישראל, כפצצה מתקתקת, פצצה דמוגרפית, כגיס חמישי – בונה את התשתית לכל הגזענות, מה שאנחנו עדים לו נגד הערבים ונגד המגזר הערבי, נגד כל מי ששונה ממך.

עפו אגבאריה: זה התבטא גם נגד האתיופים, גם נגד חרדים וגם נגד אוכלוסיות חלשות במדינת ישראל.

עפו אגבאריה: פעולות "תג מחיר", אדוני היושב-ראש, האם זאת לא גזענות?

עפו אגבאריה: זה בעיקר נגד אוכלוסייה ערבית, נגד מסגדים, נגד רכוש ערבי, אפילו נגד עצי זית, שהם סמל השלום.

עפו אגבאריה: זה ה"תג מחיר", מיליציות הגבעות עושות את זה, ואף אחד אפילו לא מחפש מי האנשים האלה שעשו את הדברים האלה.

מיכאל בן-ארי: את טובא-זנגרייה זה החברים שלך שרפו.

עפו אגבאריה: אני לא עונה להזויים ולפאשיסטים כהניסטים.

עפו אגבאריה: אני לא עונה להם, זה לא לכבודי.

עפו אגבאריה: חברת הכנסת מיכאלי, בזה שהיא השתלחה לא מזמן בחברי כנסת ערבים, והאחרון היה גאלב מג'אדלה, זה גם כן סוג של גזענות.

עפו אגבאריה: תבדקו את כל הפרוטוקולים של הכנסת, אם היא השתלחה פעם באיזה חבר כנסת יהודי.

עפו אגבאריה: רק בחברי הכנסת הערבים.

עפו אגבאריה: למה?

עפו אגבאריה: זה קצת מדאיג.

עפו אגבאריה: האם היא באמת כל כך פטריוטית?

עפו אגבאריה: יש באותה מפלגה שלה עוד חברות כנסת יהודיות, אולי יותר אותנטיות מבחינה לאומית, אבל אני לא רואה שהן משתלחות בצורה כזאת.

עפו אגבאריה: אני לא ראיתי שהן משתלחות.

דוד רותם: גם אתה גזען, גם אתה.

עפו אגבאריה: אם אני גזען אז אתה פאשיסט.

עפו אגבאריה: אם אני גזען אז אתה פאשיסט.

עפו אגבאריה: לי אתה לא יכול להגיד את זה.

דוד רותם: יותר טוב להיות פאשיסט מגזען.

עפו אגבאריה: עצם העובדה שאתה יושב בראש המחוקקים והחוקים הגזעניים – אתה תורם לזה.

עפו אגבאריה: בהשתלחות שלך אתה תורם לגזענות גם נגד אתיופים וגם נגד אנשים אחרים במדינה הזאת.

עפו אגבאריה: תתבייש לך.

דוד רותם: יותר טוב להיות פאשיסט מגזען.

עפו אגבאריה: אני גזען?

עפו אגבאריה: אני לא גזען.

עפו אגבאריה: אם יש גזענות זה אתה, המחולל של הגזענות.

דוד רותם: אתה גזען.

עפו אגבאריה: אדוני היושב-ראש, אני מסיים.

עפו אגבאריה: רק אתמול ציינו את יום הולדתו של מרטין לותר קינג, וזה מאוד חשוב לזמן הזה של ההפרדה הגזענית, שעוברת אותה מדינת ישראל.

עפו אגבאריה: אז אני רוצה לקרוא פסקה אחת מ-I Have a Dream: יש לי חלום שעל גבעותיה של הארץ הזאת יתיישבו יחדיו ילדים יהודים וערבים בשוויון ובשלום וללא "תג מחיר" וללא הדרה.

עפו אגבאריה: יש לי חלום שהארץ תשתחרר מהכיבוש ומהדיכוי ותהפוך לנווה מדבר משגשג של חופש ושל צדק לכולם.

עפו אגבאריה: יש לי חלום ששלושת ילדי יחיו יום אחד במדינה שבה הם לא יישפטו על-פי הלאום שלהם אלא על-פי טיב אישיותם.

עפו אגבאריה: סליחה ממר לותר קינג.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: הדוברת הבאה – חברת הכנסת רוחמה אברהם, ואחריה – חבר הכנסת דודו רותם.

רוחמה אברהם-בלילא: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, חבר הכנסת מולה, פתחת בדבריך ואמרת שכל הסוגיה של העדה האתיופית היא מבחן – כל העלייה של העדה האתיופית היא מבחן כבוד לחברה הישראלית.

רוחמה אברהם-בלילא: אני אומרת כאן בבית הזה, שבמבחן הזה נכשלנו, וצריך לומר את הדברים.

רוחמה אברהם-בלילא: כאשר אני רואה בשבוע שעבר את אותה הפגנה, את אותם צעירים, את אותם אנשים – יש איזו בושה לנו כחברה לראות אותם באים ואומרים בישראל של 2012:

רוחמה אברהם-בלילא: אנחנו רוצים לשכור דירה, אנחנו רוצים להיכנס לבנק.

רוחמה אברהם-בלילא: ובימים שבהם מדברים על הדרת נשים, אז אנחנו רואים איך מדירים חברה שעשתה דרך ארוכה מאתיופיה, שעברה במדבר.

רוחמה אברהם-בלילא: אני אומר ואזכיר אותך כנער מתבגר, שעוזב את הבית שלו, עוזב את המשפחה, עוזב את הסביבה המוכרת וצועד חודשים על חודשים בכמיהה רבה לעלות לכאן, לירושלים, לעלות לכאן, לארץ-ישראל.

רוחמה אברהם-בלילא: אני חושבת שאין ספק, כאשר אנחנו מסתכלים על העדה האתיופית, יש שם משבר.

רוחמה אברהם-בלילא: יש שם משבר בין אותם צעירים לבין האנשים המבוגרים.

רוחמה אברהם-בלילא: יש משבר של מורשת ויש גם משבר של התרבות.

רוחמה אברהם-בלילא: צריך לשמר את התרבות הזאת, צריך לשמר את המורשת הזאת.

רוחמה אברהם-בלילא: אותם חבר'ה צעירים שנולדים כאן, ראוי שידעו מהי הדרך, מהם אותם ייסורים ומהן התלאות אשר ההורים שלהם עברו בדרך לכאן, בדרך לירושלים.

רוחמה אברהם-בלילא: אני חושבת, ואמרתי את זה לא פעם אחת, שאנחנו, אדוני שר המשפטים, צריכים להתנהג כחברה, כממשלה, ככנסת, כמחוקקים, באפס סובלנות למקרים מן הסוג הזה.

רוחמה אברהם-בלילא: לא יכול להיות שקבלן אשר מוכר דירות יאמר לאזרח ישראלי שהוא לא מוכר לו דירה משום שהוא אתיופי.

רוחמה אברהם-בלילא: לא יכול להיות שבנקים לא מאפשרים לאנשים לפתוח חשבונות, וזה קורה כאן.

רוחמה אברהם-בלילא: זה קרה כאן, בקריית-מלאכי.

רוחמה אברהם-בלילא: כאשר בשבוע שעבר ישבתי עם ראש העיר מוטי מלכה וראיתי כיצד הוא טיפל בכל הסוגיה הזאת, כיצד הוא מנע שבר יותר עמוק, כיצד הוא התייחס באפס סובלנות – מכאן אני אומרת למוטי מלכה ראש העיר: כל הכבוד, יישר כוח.

רוחמה אברהם-בלילא: מוטי יכול להוות דוגמה ומופת לכל אותם ראשי רשויות אשר אנחנו רואים שהם לא מתייחסים באפס סובלנות למקרים הללו.

רוחמה אברהם-בלילא: אני חושבת שהגיעה העת, כאן, מהבית הזה, בכנסת ישראל, לומר דבר פשוט: כל קבלן, כל חברה, כל מנהל בנק אשר מדיר עדה כזאת או אחרת, אזרח כזה או אחר, ראוי שאנחנו כחברה נוקיע ונדיר אותו.

רוחמה אברהם-בלילא: אני בהחלט קוראת לכל אותם אנשים אשר יודעים על מקרים מן הסוג הזה למשוך את חשבונות הבנק שלהם, לא לקנות דירות, ואז נראה אם יעזו אותם אנשים בכלל להתייחס למקרים כאלה.

רוחמה אברהם-בלילא: אני מדברת על פתיחת שנת הלימודים, על מקרים שבהם אנחנו רואים, מקרים קשים שבהם יש בעיות של אלכוהוליזם, של שתייה, של בדואים שבאים ולוקחים בנות, אשר גרות כבר ברהט.

רוחמה אברהם-בלילא: אנחנו צריכים לתת את הדעת.

רוחמה אברהם-בלילא: לכן, אדוני היושב-ראש, אני מצפה מכל חברי חברי הכנסת לצאת בקריאה אחת מהבית הזה: להדיר את כל מי שמדיר עדה כזאת או אחרת.

רוחמה אברהם-בלילא: אני מודה לך.

רוחמה אברהם-בלילא: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה רבה, גברתי.

יצחק וקנין: אני מבקש להזמין את חבר הכנסת דוד רותם, יושב-ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט.

יצחק וקנין: ואחריו – הרב גפני.

יצחק וקנין: אם לא – חבר הכנסת אברהם מיכאלי, אם יהיה כאן.

יצחק וקנין: בבקשה, אדוני, לרשותך שלוש דקות.

דוד רותם: קצת יותר.

דוד רותם: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, אדוני היושב-ראש, כן, תודה לך.

דוד רותם: תודה לך על שעמדת כאן בנאומך וציינת את הקליטה הטובה שמדינת ישראל קלטה את העדה האתיופית.

מגלי והבה: עכשיו אתה מזייף.

עפו אגבאריה: תגיד תודה, כמו שאמרה השרה ממפלגתו.

מגלי והבה: אתה מזייף עכשיו, חבר הכנסת רותם.

מגלי והבה: אתה עכשיו מזייף.

עפו אגבאריה: זה מה שהוא רוצה להגיד.

קריאה: – – – להגיד תודה.

קריאות: – – –

שלמה מולה: בואו, בואו, אני מציע שמזה לא – – –

דוד רותם: בוא נאמר ככה – מי שקודם כול יגיד תודה זה אתה תגיד תודה שאתה פה.

עפו אגבאריה: – – – כמה אתה גזען.

דוד רותם: כן.

דוד רותם: עכשיו, רבותי, בואו נסתכל על העובדות.

דוד רותם: זכאות לתעודת בגרות מלאה: אלה שעלו מתחת לגיל שש – 54%; אלה שעלו בגילים שש עד 18 – 42%.

דוד רותם: מדהים.

דוד רותם: שיעור התעסוקה בקרב יוצאי אתיופיה בגיל 23 עד גיל 65:

דוד רותם: בקרב הגברים – 81%; בקרב נשים – 75%.

דוד רותם: זה עולה – – –

מגלי והבה: איפה?

מגלי והבה: במפעל הסרדינים של קריית-מלאכי?

דוד רותם: זה עולה על – –

מגלי והבה: לזה אתה קורא תעסוקה?

דוד רותם: – – האחוזים בקרב הציבור היהודי הכללי.

מגלי והבה: ליה, היית היום בוועדת הכספים.

מגלי והבה: תגידי לו איפה עובדים החבר'ה האלה.

ליה שמטוב: יש גם כאלה שמנהלים.

דוד רותם: אתה יודע מה?

דוד רותם: אתה צודק, אבל עצם העובדה שהם עובדים, בשביל האנשים האלה זה שמחה גדולה.

דוד רותם: לא כולם נהנים לשבת בחיבוק ידיים על הכיסאות ולהתנדנד.

דוד רותם: יש גם כאלה, אבל הם נמצאים באוכלוסייה אחרת.

מגלי והבה: אתה יודע מה שמפליא אותי?

מגלי והבה: שרת הקליטה, לא מהמפלגה שלי, נתנה לעולי קריית-מלאכי מיליון שקלים, אז עם מיליון שקלים ככה נראית הקליטה בקריית-מלאכי.

דוד רותם: בסדר.

דוד רותם: יש כ-2,500 אקדמאים – – –

ליה שמטוב: – – –

מגלי והבה: – – – להגיד לכם תודה.

קריאות: – – –

דוד רותם: יש 2,500 אקדמאים שסיימו תואר ראשון, וכיום לומדים בסיוע מינהל הסטודנטים עוד כ-2,000 סטודנטים.

דוד רותם: יש 250 קצינים בצה"ל מהקהילה האתיופית.

דוד רותם: על הדברים האלה – כן, אני אומר תודה למדינת ישראל.

מגלי והבה: חוצפה.

דוד רותם: אל תסתכלו על הצד השלילי של אותה קבוצה קטנה שרוצה להדיר אתיופים בקריית-מלאכי.

דוד רותם: לא זה הם.

דוד רותם: החברה הישראלית לוקה, אין ספק.

דוד רותם: החברה הישראלית לוקה בהתנהגות בלתי הולמת אל הקהילה האתיופית.

עפו אגבאריה: בגלל אנשים כמוך.

דוד רותם: בוא נאמר ככה – בגלל אנשים כמוני, מתנהגים גרוע אל אנשים כמוך, אבל בצדק, כי אנשים כמוך היו צריכים לשבת בבית.

עפו אגבאריה: אתה מתנהג לאנשים אחרים – אתה מתנהג – – – אבל אתה יושב ומתנהג לאנשים יהודים שהם לא בצבע שלך.

עפו אגבאריה: זה הגזענות שלך.

דוד רותם: בוא נאמר ככה – אילו הייתי חושב שאתה יודע על מה אתה מדבר, הייתי שואל אותך שתסביר, אבל מכיוון שאני יודע שאתה הרי לא יודע על מה אתה מדבר, אז אני אתן לך לצעוק שטויות.

דוד רותם: מה אכפת לי?

מגלי והבה: תפסיק – – –

דוד רותם: אל תגיד לי מה לעשות.

דוד רותם: אל תגיד לי גם אתה מה לעשות.

מגלי והבה: זה שנתנו לך – – –

דוד רותם: אל תגיד לי מה לעשות.

מגלי והבה: זה – – – אותך בשורה במפלגה – אל – – –

דוד רותם: אל תגיד לי מה לעשות.

דוד רותם: אני לא שאלתי אותך.

מגלי והבה: אל תהיה מעל אנשים.

דוד רותם: אני לא שאלתי אותך.

מגלי והבה: הוא דוקטור לפני – – –

דוד רותם: יכול להיות שהוא דוקטור.

דוד רותם: גם אתה פרופסור, אז מה?

מגלי והבה: גזען.

שלמה מולה: טוב, אדוני, מאחר שזמנך תם, אני רוצה שתסכם.

דוד רותם: כן.

דוד רותם: אז אני אומר כך: החברה הישראלית לוקה, והיא לא קלטה בחיבוק את הקהילה האתיופית – חלק ממנה – אבל מדינת ישראל וממשלת ישראל חיבקו את היהדות מאתיופיה וממשיכות לחבק אותה.

דוד רותם: ולכן, לא צריך לתקוף את אלה שאומרים שהמדינה גם עשתה דברים טובים, ולכן הודיתי לך על דבריך על כמה טוב עשתה המדינה בקליטת העולים האתיופים.

דוד רותם: תודה רבה.

שלמה מולה: אני מודה לך.

שלמה מולה: רק רציתי להסב את תשומת לבך, דודו.

שלמה מולה: רק היום התפרסם נתון מאוד מטריד: 63% מיוצאי אתיופיה הם מתחת לקו העוני.

שלמה מולה: האומנם גם אלה שעובדים – כפי שאתה אומר, עבודה זה חשוב; זה חשוב, יש לזה ערך עליון, אבל המצוקה של עולי אתיופיה לא מוטלת בספק.

שלמה מולה: המצוקה החברתית היא – – –

דוד רותם: אין ספק, ואת המצוקה הזאת צריך לפתור – –

שלמה מולה: מאה אחוז.

דוד רותם: – – אבל מי שיכול לפתור אותה זה רק הממשלה – –

שלמה מולה: מאה אחוז.

שלמה מולה: תודה רבה.

דוד רותם: – – והיא צריכה לעשות את זה.

שלמה מולה: מאה אחוז.

שלמה מולה: תודה רבה.

שלמה מולה: חבר הכנסת משה גפני – איננו; חבר הכנסת אברהם מיכאלי – גם איננו; חבר הכנסת אורי אריאל – איננו; חבר הכנסת דב חנין – ישנו.

שלמה מולה: בבקשה, דב.

שלמה מולה: אחריו – חבר הכנסת עמיר פרץ, אם הוא יהיה כאן, אחריו – חבר הכנסת איתן כבל, ואחריו – דניאל בן-סימון.

שלמה מולה: אני אמשיך את הרשימה הלאה.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני, גם לרשותך שלוש דקות.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, תודה רבה לך, מה שהתגלה לנו השבוע זוהי תמונה קשה, מדאיגה ומקוממת, אבל, עמיתי חברי הכנסת, בבית הזה אנחנו לא באנו כדי להתלונן ולא באנו כדי לבכות; אנחנו באנו כדי לעשות מעשה, לפעול ולשנות.

דב חנין: ועמיתי חברי הכנסת, ישנם כלים חוקיים שבהם צריך לפעול, וישנם כלים משפטיים שהם חסרים לנו כדי לפעול.

דב חנין: ואני רוצה להזכיר, אדוני היושב-ראש, שבכנסת הזאת הבאתי את חוק איסור האפליה בדיור – –

שלמה מולה: נכון.

דב חנין: – – יחד אתך, אדוני היושב-ראש, והממשלה – נמצא אתנו שר המשפטים – הסבירו לנו פה בנימוקים מאוד-מאוד מפורטים למה לא צריך חוק של איסור אפליה בדיור: הבעיה היא כבר לא כל כך גדולה והמציאות היא לא כל כך נוראית ולא באמת קורה, וגם משפטית לא צריך.

דב חנין: רבותי, אנחנו רואים שהמציאות קשה, ואין ברירה אלא לחוקק חוק.

דב חנין: אין ברירה אלא לחוקק חוק ברור שיאמר שאי-אפשר להפלות בדיור.

דב חנין: אי-אפשר להפלות בדיור.

דב חנין: החוקים הקיימים, אני בספק גדול – אני אומר את זה כמשפטן – אם הם מגינים על אנשים מפני אפליה של בעלים פרטיים של דירות, שמוכרים או משכירים את הדירות שלהם באופן מפלה, ככל שאנחנו לא מדברים בעיסוק.

דב חנין: והתופעה הנוראה הזאת של אפליה בדיור, שאנחנו רואים אותה בקריית-מלאכי לגבי ציבור עולי אתיופיה, קיימת כבר שנים לגבי ערבים גם בתל-אביב, לא רק בקריית-מלאכי.

דב חנין: ערבים בתל-אביב נתקלים יום-יום באפליה.

דב חנין: ברגע שהוא אומר ששמו מוחמד, פתאום מסתבר שבעצם הדירה לא להשכרה.

שלמה מולה: נכון.

דב חנין: זו המציאות.

דב חנין: אנחנו לא יכולים לעצום את עינינו מפני התופעה הזאת, ואנחנו גם לא יכולים להיות סלקטיביים ולהגיד: פה אנחנו מתערבים ופה נילחם ונזדעזע, ושם אנחנו נשב בשקט ונשלים עם המציאות הבלתי-אפשרית והבלתי-חוקית.

דב חנין: לכן, עמיתי חברי הכנסת, הכנסת חייבת לחוקק חוק איסור אפליה בדיור.

דב חנין: החוק שאנחנו הבאנו לכנסת נפל, שר המשפטים ומשרד המשפטים והממשלה בזמנו התנגדו לו, אבל אנחנו הגשנו את החוק הזה מחדש, ואנחנו חושבים שלחקיקה כזאת תהיה חשיבות עצומה לנוכח המקרים החוזרים ונשנים של הסתה וגזענות מצד גורמים שונים בחברה, מצד גורמים שקוראים לא למכור או לא להשכיר דירות לאנשים בשל השתייכותם הקבוצתית – אם זו השתייכות לאומית, אם זו השתייכות עדתית.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, חקיקה כזאת איננה סותרת את זכות הקניין, שכן שרירות הבעלים נסוגה בצורה מובהקת במצבים שבהם סירוב המכירה או ההשכרה נובע רק בשל זהותו של הקונה או השוכר, ובמקרה כזה, דווקא זכות הקניין דורשת סבירות מצד הבעלים.

דב חנין: לכן, אדוני היושב-ראש, אני חושב שגם בסיכום הישיבה הזאת מליאת הכנסת חייבת לקבל החלטה ברורה בסוגיה העקרונית הזאת.

שלמה מולה: דרך אגב, אנחנו לא מצביעים על סיכום ותשובה היום.

שלמה מולה: הם ביקשו שיהיה במועד אחר.

שלמה מולה: אני מקווה שנגיע לאיזשהו סיכום, גם עם הקואליציה והאופוזיציה, נגיע – – –

דב חנין: אני בהחלט מקווה שהסיכום יהיה מוסכם, ואני פונה אליך, אדוני היושב-ראש בתור יוזם הדיון הזה – –

שלמה מולה: מאה אחוז.

דב חנין: – – שתעמוד על כך שהסיכום הזה יכלול את הקביעה העקרונית שאת הנושא צריך להסדיר בחוק – –

שלמה מולה: מאה אחוז.

דב חנין: – – כי בלי חוק תישאר השרירות ותישאר ההפקרות.

דב חנין: ובקשה נוספת אליך, אדוני היושב-ראש:

דב חנין: כחבר נשיאות הכנסת, אני מבקש שתפנה בשמנו, הדוברים בדיון הזה, כדי שהסיכום הזה יהיה באמת בעתיד הקרוב ביותר.

דב חנין: תודה.

שלמה מולה: מאה אחוז.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: הדובר הבא הוא ידידנו חבר הכנסת עמיר פרץ.

שלמה מולה: ואחריו – חבר הכנסת איתן כבל – אמרתי, אם הוא יהיה.

שלמה מולה: חבר הכנסת מיכאלי, מאחר שקראנו לך ולא היית, אנחנו נחזור אליך.

שלמה מולה: אל דאגה.

שלמה מולה: בבקשה.

עמיר פרץ: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, כבוד שר המשפטים, אמרתי קודם לדב חנין, כשירד מנאומו המשלהב, שהוא נעם לי מאוד.

עמיר פרץ: אז אפשר לומר שדווקא בביטויים הפרלמנטריים שלנו אפשר להגיד, נעמת לי מאוד, ואפשר להגיד נאמת לי מאוד.

עמיר פרץ: פה, מה שנקרא, יש לנו יכולת לשחק קצת במשחק המלים.

עמיר פרץ: אדוני היושב-ראש, מה שקרה בשבועיים האחרונים זה דבר דרמטי מבחינת מדינת ישראל.

עמיר פרץ: מצד אחד שמענו את שלמה מעוז, שמדבר על סוגיות של גזענות בצמרת, ומצד שני שמענו את האתיופים, שזועקים מרה על גזענות ברצפה, בתחתית.

עמיר פרץ: אני יודע שהאמירה הזאת, של דיון על גזענות במדינת ישראל, מייד גורמת ליצירה של מחול שדים, שמנסה לדחות כל דיון מעמיק.

עמיר פרץ: אני רוצה לומר דבר עקרוני.

עמיר פרץ: יכול להיות שיבואו כאן מומחים ויציגו ממש בדרך מאוד-מאוד מסודרת, שהנתונים מצביעים אחרת.

עמיר פרץ: ויציגו שבצמרת הישראלית, בתחומי המשפט, האקדמיה, בתחומי העסקים, יש בהחלט השתלבות של יוצאי בני כל העדות.

עמיר פרץ: ויכול להיות שמישהו יוכיח שבאמת האתיופים צריכים להגיד תודה.

עמיר פרץ: לך תדע.

עמיר פרץ: יבוא מישהו ויוכיח ויגיד: בוא נראה, הרי הכול יחסי, כמו שאמרו.

עמיר פרץ: הרי מאיפה באתם?

עמיר פרץ: עוד מישהו יכול לתת לכם מדד לפי האוהל באתיופיה, להגיד: משם אני רוצה למדוד אתכם.

עמיר פרץ: בעיני, חברים יקרים, זה דברי הבל, מכיוון שעם שלא מבין שלתחושות יש משמעות – תחושת שייכות שווה אלף מונים מ-1,000 שקלים נוספים במשכורת.

עמיר פרץ: תחושת שוויון וחלוקה צודקת בקבלת החלטות, לא רק בתרגומן, שווה אלף מונים מעוד דירקטור בחברה מנהלת כזאת או אחרת.

עמיר פרץ: ואני חושב שהגיע הזמן שהחברה הישראלית תהיה פתוחה לדיון.

עמיר פרץ: לא יכול להיות שבכל פעם שמתחיל דיון, מייד יסתערו.

עמיר פרץ: אני מוכרח לומר לכם שאני חושב שמה שאמר שלמה מעוז נגע לנקודות מאוד רגישות במדינה הזאת.

עמיר פרץ: ברור שאני מגנה בכל תוקף את המעשה הברוטלי של "אקסלנס", שהעזו לפטר אותו.

עמיר פרץ: מה זה?

עמיר פרץ: זה פיטורים ממוקדים על עמדה של אדם.

עמיר פרץ: זה לא יכול להיות, זה חרב פיפיות.

עמיר פרץ: גם אלה שחושבים שהוא דיבר דברי הבל צריכים להתנגד בכל תוקף לפיטוריו.

עמיר פרץ: ואני ניגש לעדה האתיופית.

עמיר פרץ: חברים יקרים, אני אומר לכם, זה אחד התהליכים העצובים ביותר.

עמיר פרץ: מכיוון שיש פה אחת העדות שדבר אחד היא לא למדה – לצערי הרב, אדוני היושב-ראש, אתה כנציג הבכיר של העדה האתיופית, יש דבר אחד שלא למדת.

עמיר פרץ: חבל, הייתם שואלים אותי.

עמיר פרץ: למה אתם צריכים לעבור את הכול?

עמיר פרץ: מה, אתם צריכים לעבור את כל השנים כדי להבין?

עמיר פרץ: תבואו לבעלי ניסיון, אני אעזור לכם לדלג על כל המכאובים, ואומר לכם ישר מה אתם צריכים לעשות.

עמיר פרץ: יש דבר אחד שחסר לכם – החוצפה.

עמיר פרץ: החוצפה הישראלית להגיד: מגיע לי.

עמיר פרץ: ולא שמישהו יגיד: וואו, חזרנו לתרבות ה"מגיע לי".

עמיר פרץ: פתאום האתיופים אומרים: מגיע לי.

שלמה מולה: או שמישהו אחר יגיד – – –

עמיר פרץ: לא "מגיע לי" בקונוטציה של רחמנות, לא "מגיע לי" בקונוטציה של חסד, לא "מגיע לי" מהסוג הזה; "מגיע לי" בקונוטציה של זכות, של שייכות.

עמיר פרץ: ואני אומר לך, אני לא זוכר את שמו של הצעיר שצועד – שמו של אותו צעיר אתיופי שהתחיל לצעוד לירושלים.

עמיר פרץ: יהיה שמו אשר יהיה, הוא מייצג את העדה כולה.

עמיר פרץ: אני מאוד התרגשתי.

אבישי ברוורמן: שמו מולט ארדו.

אבישי ברוורמן: מולט ארדו.

שלמה מולה: מולט ארדו.

אבישי ברוורמן: מולט ארדו.

עמיר פרץ: מולה קרדו.

אבישי ברוורמן: מולט.

עמיר פרץ: מולט קרדו.

אבישי ברוורמן: ארדו.

עמיר פרץ: אררו.

עמיר פרץ: אותו צעיר, מולט אררו, שאני גאה לשנן את שמו.

עמיר פרץ: מדוע?

עמיר פרץ: כי הוא צבע את פניו – חצי פנים שחורות, חצי פנים לבנות.

עמיר פרץ: ואמרו לו: תשמע, אבל אתה צועד, וחם, ואתה מזיע, והצבעים מתערבבים.

עמיר פרץ: אז הוא אמר: זה מה שאני רוצה.

עמיר פרץ: זה מה שאני רוצה, שכפי שהצבעים מתערבבים בפני, ככה תתערבב לה המדינה הישראלית.

שלמה מולה: מאה אחוז.

עמיר פרץ: וזה חזון.

עמיר פרץ: משפט אחד של צעיר אחד יכול לשמש לנו כיוון ודרך.

עמיר פרץ: אדוני היושב-ראש, אני מציע שנתחיל לדבר על הנושאים האלה באומץ, רק כך נוכל לטפל בהם.

עמיר פרץ: תודה.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: הדובר הבא הוא חבר הכנסת איתן כבל, ואחר כך – חבר הכנסת דניאל בן-סימון, ואחריו – פרופסור אבישי ברוורמן.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני, גם לרשותך שלוש דקות.

שלמה מולה: אני מנסה להיות נדיב, אבל אני מבקש לעמוד בלוח הזמנים, בכל זאת זה חשוב.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, אני רוצה להתנצל בפני העדה האתיופית על כך – אל תהיו כל כך גאים בכך, אתם לא היחידים.

איתן כבל: עכשיו זה התור של האתיופים.

איתן כבל: זאת אומרת אנחנו כל כך – הרי כל פעם אומרים: עכשיו זה.

איתן כבל: זה יעבור, דרך אגב, עוד שבוע, עשרה ימים, כבר לא יזכרו, זה כבר יהיה משהו אחר.

איתן כבל: הדבר שאותי מטריד, ואני חושב שאולי ביטא את זה שר המשפטים, ככה בהתפרצות מאוד גדולה סביב העניין הזה.

איתן כבל: תראו, כל אחד מאתנו – ואני אדבר קצת בהכללה, ויסלחו לי – עושה לעצמו סוג של הנחה.

איתן כבל: בסך הכול, וזה די מדהים, אנחנו חברה, בגדול, שיש בה תופעות גזעניות כמעט בכל תחום.

איתן כבל: וכל אחד אומר לעצמו: רק בזה אני גזען.

איתן כבל: ולא מבינים שתפיסה גזענית, שמתחילה בגזענות כלפי ערבי, היא עוברת ליהודי, והיא עוברת לשכן, והיא עוברת לאתיופי, והיא עוברת – לגזענות אין גבול.

איתן כבל: אין דבר כזה למסגר תפיסה גזענית, או לקחת גזענות ולהפוך אותה למשהו רך, להגיד: זאת לא גזענות, זו הדרה.

איתן כבל: זה עניין שהוא לא גזעני – הוא לא יפה.

איתן כבל: ובסוף בסוף הכול מתחיל באותו עניין.

איתן כבל: מי שמסתכל על ההיסטוריה – בוא קודם כול נעשה סדר.

איתן כבל: בסך הכול, ברוך השם, אנחנו עדיין חברה חזקה.

איתן כבל: ברוך השם, עדיין הלב הפועם של החברה הישראלית הוא חזק, הוא איתן, זה גם מה שמשמר אותנו, בסוף-בסוף.

איתן כבל: אבל אנחנו, ואמר את זה גם חבר הכנסת עמיר פרץ קודם: אסור לפחד לדבר על הדברים האלה.

איתן כבל: כל פעם שמישהו מעלה, מנסה להעלות איזה עניין, מייד עטים עליו מכל הכיוונים: ששש, אל תגיד, למה אתה מדבר?

איתן כבל: למה אתה מוציא את זה מהבקבוק?

איתן כבל: תשאיר את זה בבקבוק.

איתן כבל: וכל יום אנחנו פותחים עיתון – אתם יודעים מה, תיקחו עיתון.

עמיר פרץ: איתן, אומרים לך: תיזהר מהשד, שלא – – –

איתן כבל: כן, תיזהר מהשד.

איתן כבל: תיזהר מהשד.

אבישי ברוורמן: שהגויים לא ידעו.

איתן כבל: תיזהר מהשד.

איתן כבל: ואני אומר שהגיע הזמן שלא ניזהר מהשד, אדוני היושב-ראש.

איתן כבל: אדוני השר, כפי שיצאת בקריאה, בקול ניחר.

איתן כבל: לא צריך להיזהר מהשד, צריך להילחם בשד.

איתן כבל: צריך להילחם בו לאורך כל הדרך, מ"קול באשה ערווה" ועד הדרת נשים, ועד ביזיון של אנשים שלא מקבלים אותם לעבודה מפאת גיל או צבע או מין, ועד התעללות במקום עבודה, ועד התעללות בעובדים זרים.

איתן כבל: זה הכול אותו הדבר, חברים יקרים.

איתן כבל: זה לקחת בן אדם ולתת לו שכר שהוא הרבה פחות משכר מינימום אפילו ולראות בזה דבר לגיטימי, עניין של מה בכך.

איתן כבל: גזענות היא מלה הרבה יותר עמוקה ורחבה ממה שאנחנו מנסים לסדר לעצמנו.

איתן כבל: אז כל אחד יילחם בשד הפנימי שלו, כל אחד במקומו, בעדתו, בשכונתו, וביחד אנחנו נצליח להתגבר על כך.

איתן כבל: תודה.

שלמה מולה: תודה רבה.

שלמה מולה: אדוני חבר הכנסת דניאל בן-סימון, בבקשה.

שלמה מולה: אני מוכרח להודות – חבר הכנסת בן-סימון עשה כתבה בתפקידו הקודם, על קריית-מלאכי.

שלמה מולה: זכור לי עד היום הסרטון הזה, ואפילו הקול המהדהד שהיה.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני, שלוש דקות.

דניאל בן-סימון: האמת היא, אדוני היושב-ראש, שאני מתבייש.

דניאל בן-סימון: אני פשוט מתבייש בעובדה שאני מדבר על הבעיה של יוצאי אתיופיה ואתה יושב פה לידי, אני חש בושה כי אתה מסמל פה מעמד מסוים שנקלע לנסיבות טרגיות.

דניאל בן-סימון: ולכן אני אומר: אני חש בושה כאזרח, כישראלי, כבן-אדם.

דניאל בן-סימון: העלייה הזאת היא סיפור, כפי שכינה אותה עמוס עוז – אולי לא אותה, אבל את הסיפור של ישראל – סיפור של אהבה וחושך.

דניאל בן-סימון: אהבה יוצאת דופן לשבט שחי מתקופת שלמה המלך, עלה לישראל עם גלי אהבה, לווה, וכשהגיע לפה, נפלה אפלה גדולה.

דניאל בן-סימון: לכן אני אומר, אדוני היושב-ראש, התמקדתי בקריית-מלאכי כי תשעה קבין של אומללות נפלו על העיר הזאת, תשעה מתוך עשרה.

דניאל בן-סימון: אני לא אשכח שבשנת 1992 הגיע אוטובוס של עולים מאתיופיה לשערי קריית-מלאכי והעיירה נסגרה בפני האוטובוס.

דניאל בן-סימון: השעה היתה נדמה לי אחת בצהריים ביום שישי, והעולים מאתיופיה, שרק נחתו בארץ, עמדו לבלות את השבת הראשונה בארץ הקודש, שאותה נישקו יום לפני זה, והגיעו לשערי קריית-מלאכי כי לשם נשלחו, וראש העיר החדש אסר עליהם את הכניסה.

דניאל בן-סימון: והשבת נכנסה והם עוד היו בחוץ.

שלמה מולה: נכון.

דניאל בן-סימון: האם אתה זוכר?

דניאל בן-סימון: האם אתה יודע?

שלמה מולה: בוודאי.

דניאל בן-סימון: מכיוון שהייתי עד ראייה – –

שלמה מולה: נדמה לי יומיים אחרי "מבצע שלמה".

דניאל בן-סימון: – – אולי שם איבדתי, באותם רגעים – מכוננים, אגב – של אכזריות ברוטלית כלפי החלש ואיפה נמדד האדם, את מלוא ערכיו או הדרת אופיו ביחסו כלפי האחר, ופה התגלינו כמקום נוראי.

דניאל בן-סימון: חיכיתי לאוטובוס, אמרתי: בכל זאת, אני גם צריך לחזור הביתה.

דניאל בן-סימון: והם חיכו שם סגורים באוטובוס.

דניאל בן-סימון: כעבור שלושה ימים ראש העיר שלח מכתב לראש הממשלה: אדוני, אל תשלח אלי את העולים האלה.

דניאל בן-סימון: אתה יודע?

דניאל בן-סימון: זה לא חדש, ולבי מתמלא עצב.

דניאל בן-סימון: אדוני שר המשפטים, מהיכן ינקנו את הגן הזה שמזכיר תקופות אפלות בהיסטוריה היהודית?

דניאל בן-סימון: אני חושש לומר שאולי מחמת צבעם אנחנו מתייחסים אליהם ככה, אחרת אי-אפשר להבין.

דניאל בן-סימון: ואני לא מוצא שום הפרדה בין גזענות כלפי ערבים, כלפי אתיופים, כלפי מרוקאים.

דניאל בן-סימון: גזענות זה גזענות זה גזענות.

דניאל בן-סימון: אין בה גבולות, היא לא יודעת גבולות.

דניאל בן-סימון: ברגע שאתה טורף את הערבי, אתה נטפל לחלש האחר.

דניאל בן-סימון: ולכן, יש לה אופי שהיא הופכת להיות מפלצתית.

דניאל בן-סימון: לכן, אדוני שר המשפטים, רק לומר לך – זה היה לפני כמעט 20 שנה.

דניאל בן-סימון: הם נותרו מחוץ לעיר.

דניאל בן-סימון: אני ליוויתי אותם כשהם הגיעו.

דניאל בן-סימון: הם נישקו את האדמה והאדמה בעטה בהם.

דניאל בן-סימון: מאז, התלאות שלהם נמשכות.

דניאל בן-סימון: אני אומר, יכול להיות שזה דורש מעשה ממשלתי.

דניאל בן-סימון: אני יודע שאתה טרוד בדברים אחרים, אבל קח את זה, את 160,000 האיש האלה, תהפוך אותם לראש חץ, לפעולה שלך, בגלל מעמדך – כך אני קורא – ליד ראש הממשלה; כך קראתי, שיש לך השפעה.

דניאל בן-סימון: קח את זה ותחזיר להם את כבודם הרמוס – של אותן ילדות שנשארות מחוץ לכותל; של אותם אנשים; הילדים האלה שקוראים בעיתון שהם לא רצויים.

דניאל בן-סימון: איך הם יתפתחו?

דניאל בן-סימון: איך הם יגיעו לבית-הספר מול ילדי כפר-סבא וכפר-שמריהו, ואיך הם יעמדו בתחרות הזאת על כניסה להיכל הישראליות?

דניאל בן-סימון: הם מראש נפסלו.

דניאל בן-סימון: פסלנו אותם.

דניאל בן-סימון: ולכן אני מבקש שבבוא היום היושב למעלה – זה משפט אחרון – יסלח לנו וימחל לנו על מה שאנחנו עושים לאנשים האלה.

דניאל בן-סימון: תודה רבה.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: אני מבקש להזמין את חבר הכנסת פרופסור אבישי ברוורמן.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני.

שלמה מולה: אני מוכרח להגיד שגם בתקופה שלך כנשיא, היו הרבה תוכניות אקדמיות בבן-גוריון.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני.

אבישי ברוורמן: תודה רבה.

אבישי ברוורמן: כבוד היושב-ראש ידידי חבר הכנסת מולה, אדוני השר, חברי הכנסת, הסיפור של הקמת מדינת ישראל והשאיפה שלה להגשים את חזון הנביאים, לבנות פה חברת מופת, שהיא בית לעם היהודי ומקום לגר היושב בתוכך – זו משימה קשה מנשוא.

אבישי ברוורמן: היא מחייבת גדלות הלב; את אותה דרישה של רבי עקיבא שנבעה ממשנתו של הלל: ואהבת לרעך כמוך, ואם אין אנחנו אין אני.

אבישי ברוורמן: גדול המסע, ובאמת, במסע הזה של הגלויות שהגיעו לכאן מכל כך הרבה מדינות, כל גלות עברה את הכאבים שלה, את האפליה, את הקשיים.

אבישי ברוורמן: ולמרות הכול, בתוך המקום המורכב והכואב הזה, בנינו מדינה, שכמו שאמר ידידי חבר הכנסת איתן כבל, יש לה לב חזק ופועם, שחייבת להיות כור היתוך, ולא רק אוסף של שבטים.

אבישי ברוורמן: אבל הקשה מנשוא היא קליטתם של עולי אתיופיה.

אבישי ברוורמן: אכן, אחינו עולי אתיופיה באו ממקום קשה מנשוא, לאחר מסורת נפלאה שנמשכת משלמה המלך ומלכת שבא; באו מאהבה למקום שהקושי, הקליטה, ההגעה – ההגעה היתה הירואית.

אבישי ברוורמן: אנחנו גדולים במבצעים: אנטבה, "מבצע משה", "מבצע שלמה"; מפקד סיירת מטכ"ל בעבר יושב כאן, דורון אביטל ידידי היקר.

אבישי ברוורמן: אנחנו חלשים היום – בעבר פחות – בדרך של דם, יזע ודמעות.

אבישי ברוורמן: אנחנו עושים את ה-quickie, נגמר, ובעבודה הקשה בלי התקשורת אנחנו חלשים.

אבישי ברוורמן: וקשה המסע ליהדות אתיופיה, כי בתהליך הזה של כניסה לחברה מודרנית נשברות המוסרות לגבי ההייררכיה שהיתה, וזקני השבט לפתע לא מוצאים את מקומם והם מובטלים, והמשפחה מתערערת, והצעירים, בגלל אפליה וקשיים, לא מוצאים את מקומם.

אבישי ברוורמן: ולכן, המבחן שלנו הוא בכל החוליות גם יחד.

אבישי ברוורמן: זה מחייב משאבים, זה מחייב השקעה, אבל זה מחייב מנהיגות מסוג אחר במדינת ישראל – מנהיגות מוסרית שתאמין שמטרת העם היהודי זה חברת מופת של "ואהבת לרעך כמוך".

אבישי ברוורמן: זה לא בצע כסף, זה לא תקשורת מזויפת, זה לא נביאי שקר.

אבישי ברוורמן: ואם אנחנו באמת רוצים לקלוט את יהודי אתיופיה, אנחנו צריכים להשקיע.

אבישי ברוורמן: ואם אנחנו צריכים להשקיע, אנחנו צריכים לתת משאבים לחלשים יותר, ואלה שהגיעו לעוצמה ייקחו לעצמם פחות.

אבישי ברוורמן: כי אם נוותר על הקפיטליזם האוליגרכי שאנחנו חיים בו ונעבור למדינה שבה אני זה אתה, גם ליהדות אתיופיה תהיה מנהיגות.

אבישי ברוורמן: יהדות אתיופיה, יש לה מנהיגים צעירים.

אבישי ברוורמן: שלמה יושב פה, חלק מבוגרַי – קצינים, מנהיגים.

אבישי ברוורמן: אבל אנחנו חייבים היום לשבור את המוסכמות, להתחבר כאחד, ואוי לה לישראל אם תהפוך להיות אוסף של גטאות, אוסף של קנטונים.

אבישי ברוורמן: היה מלך בישראל, מלך טיפש, ירבעם יצא מולו, מול אותו רחבעם, אשר בחוסר תבונתו חשב שהוא מלך גדול ולא התייחס לבני עמו, והממלכה שוסעה לשניים.

אבישי ברוורמן: אם אנחנו לא נלמד, ונתנהג רק באותה ארוגנטיות של כסף ולא נתייחס בחלוקת משאבים וכבוד לכולנו כאחד, אנחנו לא נתחלק ליהודה וישראל, נתחלק לחמש מדינות, לקנטונים שונים, חרדים, ערבים, לאומנים ואחרים.

אבישי ברוורמן: לכן, המנהיגות של הממשלה הזו, שכרגע, בהמשך למלחמות האחרות, עושה מעט, אבל לא משנה סדרי עדיפויות ולא נותנת דוגמה מוסרית בהתנהגות – כולנו בבית הזה חייבים להתנהג אחרת.

אבישי ברוורמן: לתת כבוד, כמו – כשאני פגשתי את המנהיגות האתיופית, ידעו להקשיב.

אבישי ברוורמן: לכן – אמר את זה חבר הכנסת עמיר פרץ, אמרו את זה אחרים – הכוחנות הישראלית, גם בפרלמנט העברי, ופה כל אחד מתפרץ כלפי השני, והעיקר זה לדבר וזה לא להקשיב, זה היה נגד התרבות האתיופית.

אבישי ברוורמן: הם אומרים: בואו נתנהג כמוכם, בכוח.

אבישי ברוורמן: הבושה היא עלינו.

אבישי ברוורמן: נלמד מהם את העדינות, ואת היופי שלהם, ניתן את המשאבים, וביחד נצליח.

אבישי ברוורמן: ברוכים תהיו.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: הדוברת הבאה, חברת הכנסת אורלי לוי, בבקשה.

שלמה מולה: אחריה – חבר הכנסת מגלי והבה.

שלמה מולה: בבקשה, גברתי, שלוש דקות לרשותך.

אורלי לוי אבקסיס: אדוני היושב-ראש, תודה רבה לך, חברים, אין לי מלה אחרת חוץ מזה שאני מאוכזבת.

אורלי לוי אבקסיס: אבל חלילה לא מאוכזבת מכם, כי אתם הצגתם פה משהו שאני חושבת שהוא התעלות ונשיכת שפתיים, אולי אפילו גם לשון.

אורלי לוי אבקסיס: כי לא לזה פיללנו ולא לזה התכוונו, אדוני היושב-ראש.

אורלי לוי אבקסיס: אדוני השר, בטח כאשר הוא הציע – הקדים אפילו את חברי הכנסת בנושאים הללו.

אורלי לוי אבקסיס: היינו פה בשבוע שעבר, אמרנו את הדברים בצורה הנחרצת ביותר, בצורה התובעת ביותר, מה צריך לעשות, ופיללנו לקול.

אורלי לוי אבקסיס: גם את תשובת השר שמענו.

אורלי לוי אבקסיס: תשובת השר לא השתמעה לשני פנים.

אורלי לוי אבקסיס: השר, בניגוד לשרים אחרים – אני חייבת להגיד – שכאשר הם עולים ועונים להצעה לסדר, בדרך כלל אומרים: מה המציעים מציעים?

אורלי לוי אבקסיס: רוצים ועדה, נלך לוועדה, או שמבקשים להסתפק.

אורלי לוי אבקסיס: היה פה עניין, ולא בכדי ירד גם יושב-ראש הכנסת למטה, כדי להודיע: יהיה דיון מיוחד במליאה.

אורלי לוי אבקסיס: השר בעצמו דרש, לפני שפנו למציעים לשאול מה הם מציעים, דיון מורחב, מהיר במליאה, בנוכחות ראש הממשלה, שרים וסיכומים.

אורלי לוי אבקסיס: חבר'ה, אנחנו לא בתוכנית "הכול דיבורים".

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו מדברים ומדברים ומדברים, וכאשר אנחנו מסתכלים, לא נעים לי להגיד, אבל אנחנו – כמעט שאין נציגות מהקואליציה, וגם אם כן, היא דלה מאוד.

אורלי לוי אבקסיס: צריך לשבח את שר המשפטים פה, שר המשפטים הוא לא שר תורן היום, למי שחושב ותוהה ואומר: אולי הוא שר תורן.

אורלי לוי אבקסיס: לא.

אורלי לוי אבקסיס: הוא יזם את זה, כי הוא חשב שנצטרך כולנו, וזה אומר כולנו – השרים וראש הממשלה גם יצטרכו לשבת פה ולהקשיב, אבל גם להביא פתרונות, הצעות, רעיונות, כל סיעה תיתן סיכום משלה.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו אמרנו את הדברים, אנחנו חוזרים על הדברים, אבל אנחנו מדברים, מדברים ומדברים, ואיפה מעשים?

אורלי לוי אבקסיס: זו שעת המעשים.

אורלי לוי אבקסיס: שאלתי את השר קודם – ואם יורשה לי, אני גם אומר חלק מהדברים – אם לזה הוא התכוון.

אורלי לוי אבקסיס: ודאי שלא, ודאי שלא.

אורלי לוי אבקסיס: הוא בא לפה במיוחד, הוא בא היום הזה, התפנה מדברים אחרים, חשובים ביותר.

אורלי לוי אבקסיס: עכשיו, חברים, יש פה שני נושאים על סדר-היום שהצריכו, וביקשנו ואני נורא שמחתי כאשר קיבלנו את האישור לדון פה היום.

אורלי לוי אבקסיס: כי דיון – היה דיון, אתם יודעים, דיון שמבקשים הצעה רגילה לסדר-היום, אבל היה לנו דיון מורחב בכנסת.

אורלי לוי אבקסיס: ראש הממשלה היה אמור להיות פה, היו אמורים לתת לנו פה סיכומים.

אורלי לוי אבקסיס: זה היה כמובן במקרי האפליה והגזענות, ולצערי הרב, אם אנחנו מסתכלים על ההיסטוריה המאוד-קצרה שלנו מאז קום המדינה ועד עכשיו, חווינו את זה לא מעט פעמים, לא מעט מגזרים כאלו ואחרים, ורצינו לחשוב שלמדנו לקחים.

אורלי לוי אבקסיס: גם כאשר המדינה, או הממשל, אתה לא יכול להצביע עליו כאשם אלא על אנשים פרטניים שמסרבים להשכיר דירות, ואני, פשוט קשה לי לבטא את זה, באיזשהו אופן יש כאן גם אשם תורם.

אורלי לוי אבקסיס: כי יכול להיות שמשהו בחינוך שלנו, משהו בקבלה שלנו, משהו מלמידת לקחי העבר לא הושרש.

אורלי לוי אבקסיס: אבל היה גם הנושא של הפינויים המתוכננים של מחוסרי הדיור ושל כפר-שלם וליפתא וכדומה.

אורלי לוי אבקסיס: אני לא רוצה לחזור על הדברים, כי אמרתי אותם.

אורלי לוי אבקסיס: דיברתי גם בנושא של האפליה וגם בנושא של מחוסרי הדיור, אבל למי?

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו משכנעים את המשוכנעים.

אורלי לוי אבקסיס: כל מי שנמצא פה אלה אנשים שבאמת באמת אכפת להם, שבאמת מעלים את הטענות האלו.

אורלי לוי אבקסיס: השר, השר חשב שזה כל כך חשוב, שצריך דיון מיוחד בנוכחות ראש הממשלה ושרים.

אורלי לוי אבקסיס: אבל ברגע שדחו את התשובות – אני לא אתיש אתכם, אני פשוט מרגישה מובכת, לא נעים לי, זה מביך.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אתם יודעים מה, אם בכל זאת תפסנו שתי ציפורים – מה שזה אומר זה שיצטרך להיות עוד דיון כאן, אנחנו רק צריכים לבקש את הדיון הזה.

אורלי לוי אבקסיס: למה יהיה עוד דיון?

אורלי לוי אבקסיס: כי יצטרכו לתת סיכום, כי ברגע שיש דיון, יש סיכום.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו רק צריכים לדרוש את זה, ואנחנו נעשה את זה בנשיאות, אני מאמינה, אנחנו והחברים, שזה יהיה כמה שיותר מהר, זאת אומרת כבר בשבוע הבא.

אורלי לוי אבקסיס: אפשר אולי, ככה, לשים את זה מייד אחרי הצעת אי-אמון, או משהו אחר, ואז לא תהיה ברירה, אנחנו נתפוס פה את השרים ואולי גם נשמע תוכניות עבודה.

אורלי לוי אבקסיס: כי דיברנו מספיק ועכשיו אנחנו צריכים לעשות ואף אחד לא פטור מזה.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה.

שלמה מולה: תודה רבה, גברתי.

אורלי לוי אבקסיס: רק תסלחו לי אם בנושא הבא אני לא אעלה, כי אני מרגישה שאנחנו מדברים, אותם חברים, עוד פעם לעצמנו ולעצמנו.

אורלי לוי אבקסיס: אמרתי את הדברים פה ואני אומר בהודעות סיכום, אני אבקש בשם הסיעה לומר אותם בשבוע הבא, ואני מקווה שגם יהיו לנו בשורות.

שלמה מולה: אני מניח שבהודעת הסיכום תהיה הידברות עם כל הסיעות, אני מניח שגם הודעות הסיכום יוצבעו – – –

אורלי לוי אבקסיס: כן.

שלמה מולה: ראש הממשלה והשרים יהיו.

אורלי לוי אבקסיס: אדוני השר, ראש הממשלה והשרים הפעם יהיו חייבים להיות, נכון?

אורלי לוי אבקסיס: בהודעות סיכום והצבעה?

יעקב נאמן: – – –

אורלי לוי אבקסיס: אני אפנה אליך, תפנה את כוחך כדי להשפיע שזה יקרה.

שלמה מולה: אנחנו נקיים על זה דיון גם בנשיאות.

שלמה מולה: תודה רבה.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה.

שלמה מולה: כבוד השר, מאחר שחברת הכנסת אורלי לוי אמרה שאתה בהחלט ביקשת, אם אתה רואה צורך להתערב בדיון, תהיה מוזמן לעשות זאת, בלי קשר.

שלמה מולה: חבר הכנסת מגלי, בבקשה, אדוני, גם לך שלוש דקות.

שלמה מולה: אחרי חבר הכנסת מגלי יהיה כאן מסעוד גנאים.

מגלי והבה: אדוני היושב-ראש, שר המשפטים, חברי חברי הכנסת, אני רוצה להתחבר לדבריה של חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס.

מגלי והבה: אתמול, כשהיה דיון לדחות את – בעצם פתיחת מרכזי הטיפול בילדים – – –

שלמה מולה: עם מצוקה.

מגלי והבה: ילדי מצוקה, אני אמרתי לחברי מהספסלים האלה לידך, אמרתי: בדרך כלל אני מסתכל לצד שמאל ולא נמצא אף אחד.

מגלי והבה: לולא הכריחו אותם אתמול לבוא ולהצביע, הם לא היו נמצאים כאן.

אורלי לוי אבקסיס: למה?

מגלי והבה: אני לא מדבר עלייך.

מגלי והבה: אמרתי את זה ואמרתי: תפתחו את הסרטים ותסתכלו, הרי חושבים שאזרחי ישראל לא צופים בנו ולא מסתכלים עלינו.

מגלי והבה: זו בדיוק ההוכחה.

מגלי והבה: זה מתחיל בראש הממשלה, זה מתחיל בשרה, בוא נגיד שיש לו שרה שהיא שרת הקליטה – העלייה והקליטה.

מגלי והבה: אדוני היושב-ראש, אני בדרך כלל לא משתתף בוועדת הקליטה והעלייה.

מגלי והבה: אני החלטתי ללכת להשתתף ביוזמתי השבוע בישיבת ועדת העלייה והקליטה – – –

אורלי לוי אבקסיס: – – –

מגלי והבה: ואני הגעתי לשם כיוון שאני מכיר את המצוקות ואני שומע אותן, רואה אותן ואת גילויי הגזענות האלה.

מגלי והבה: הגעתי וראיתי את חברי שם וראיתי את בני העדה האתיופית.

מגלי והבה: אמרתי ופתחתי במשפט, שהוא באנגלית: Welcome to the club, ברוכים הבאים למועדון.

מגלי והבה: 63 שנים במדינה הזאת, עדיין ישנם אנשים, גם מנהיגים וגם מהעם, שיש ומגלים גזענות כלפי מי שלא משלהם.

מגלי והבה: אני רואה את זה ואני מתפקע.

מגלי והבה: איך זה יכול להיות?

מגלי והבה: אני מפנה שאלה, אדוני שר המשפטים, לשרת העלייה והקליטה: באו תושבי קריית-מלאכי, באים לפה לשמוע בשורה, את שרת הקליטה, ישב ראש העיר מוטי מלכה.

מגלי והבה: מה התקציב שאת מקצה לקליטה בקריית-מלאכי לאוכלוסייה הזאת?

מגלי והבה: היא אומרת: מיליון שקל.

מגלי והבה: חברים, האם מישהו מדמיין לעצמו מה אפשר לעשות במיליון שקל?

מגלי והבה: והיא עוד אומרת בהמשך דבריה: אתם האתיופים, אתם העולים מאתיופיה, צריכים להגיד תודה.

אורלי לוי אבקסיס: לא, לא, לא, היא לא אמרה את זה.

אורלי לוי אבקסיס: זה לא נכון.

מגלי והבה: אני הייתי שם.

מגלי והבה: גברתי, אני הייתי שם.

עפו אגבאריה: חזרו על זה.

מגלי והבה: אני הייתי שם, ולשמחתי קם נשיא המדינה ואמר: צריך להודות לעולי אתיופיה ולא לבקש מהם תודה.

מגלי והבה: אני לא מתפלא, דרך אגב, שחברי מהקואליציה לא פה, כי בשבילם אתם עוד עדה שעושה את כל החובות ולא מקבלת את כל הזכויות.

מגלי והבה: כששמעתי פה את התיאורים – 63% מהעדה מתחת לקו העוני – זה לא מזיז למדינת ישראל?

מגלי והבה: למקבלי ההחלטות במדינת ישראל?

מגלי והבה: האם הם רוצים אתכם, להמשיך להיות כמונו, שואבי המים וחוטבי העצים?

מגלי והבה: זו המדיניות של הממשלה הזאת?

מגלי והבה: לדבר על 130,000 תושבים – זה פחות משכונה אחת בתל-אביב או פה בירושלים.

מגלי והבה: הבעיה היא סדר עדיפויות ותקציב שמגיע לעדה הזאת.

מגלי והבה: לא יכול להיות שימשיכו להתעלל בעדה הזאת.

מגלי והבה: הביאו חברים דוגמאות.

מגלי והבה: גילויי הגזענות לא מתחילים רק עם העדה האתיופית, גילויי הגזענות, אנחנו רואים אותם ברוב המקומות ומהרבה אנשים בחברה הישראלית.

מגלי והבה: והגיע הזמן שהם יהיו כנים עם עצמם, אותם אנשים: אם לא יתחילו להסתכל על כל אזרחי ישראל כאזרחים שווים, אזרחים שביחד, יהיו תלויים אחד בשני, ידאגו לעתיד המדינה הזאת – אני לא יודע לאן נגיע עם גילויי הגזענות האלה.

מגלי והבה: יש לנו, אדוני היושב-ראש, עוד הרבה עבודה, ואני, אחרי הישיבה הזאת בוועדת העלייה והקליטה, החלטתי להירתם.

מגלי והבה: ממילא אני ומה שאני מייצג פה – עדיין צריך לעבוד הרבה בשביל להגיע למינימום שוויון, אז מצאתי לי שותף, והשותפות הזאת, יחד נמשיך להילחם גם לטהר את עצמנו מהגזענים האלה וגם להגיע לשוויון מלא.

מגלי והבה: תודה, אדוני.

שלמה מולה: תודה רבה לך, אדוני, אני מודה לך.

שלמה מולה: הדובר הבא הוא חבר הכנסת מסעוד גנאים, ואחריו – חבר הכנסת זאב בילסקי, אחריו – חבר הכנסת רוברט טיבייב, חברי הכנסת נסים זאב ובן-ארי, ואחרון הדוברים יהיה אריה ביבי.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, חברי חברי הכנסת, הגילויים והתופעות של הגזענות וההדרה נגד בני העדה האתיופית והחרם נגדם בקריית-מלאכי הם דבר שבמדינה שפויה ומתוקנת אינו סתם דבר, אינו רק אייטם בחדשות וגמרנו.

מסעוד גנאים: המעשה הזה, התופעה הזו נוגדת כל ערך אנושי, כי שופטים אנשים לפי צבע עורם, לפי גזעם, וזה מעשה מביש ומסוכן, כי הוא מראה על המדד הנמוך של כבוד האדם וההכרה באחר.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, אחד הפילוסופים אמר: הגזענות היא האיום החמור ביותר על האדם, כי היא מקסימום שנאה במינימום סיבה.

מסעוד גנאים: השינוי בעור והשינוי בגזע לא צריך להיות סיבה לשנאה כל כך גדולה.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, הגזענות היא מחלה, היא מגפה והיא מידבקת, והיא מתפשטת כמו האש.

מסעוד גנאים: כמו האש, שלא עוצרת במקום מסוים ולא בגבול מסוים, גם הגזענות; כמו האש, שלא עוצרת והיא נעה ועוברת משדה לשדה ומחורש לחורש, ככה גם הגזענות.

מסעוד גנאים: היתה בשדה של הערבים ועברה לאתיופים, למזרחים ולשאר.

מסעוד גנאים: הבעיה, בעיית התרבות והאווירה.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, אני אומר שכל אלה הגזענים הם מהליגה של השטן, הם בני האידיאולוגיה של השטן הראשון, משום שלפי המסורת המוסלמית, שהוזכרה בקוראן, הגזען הראשון זה השטן, משום שאלוהים אמר לו להשתחוות לאדם הראשון, אבל היא סירב.

מסעוד גנאים: כאשר אמר לו: למה?

מסעוד גנאים: אמר לו: אני יותר טוב ממנו, בראתני מאש ובראתו מטיט.

מסעוד גנאים: זאת אומרת, כאילו הוא נברא מאיזה תוצר, מאיזה חומר עליון, אבל האדם מחומר שהוא נחות יותר.

מסעוד גנאים: לכן כל גזען בעולם הוא בנו של השטן, הוא מהליגה שלו, מבית-המדרש לו.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, הגזענות אינה סתם תופעה, יש אלה שמלבים אותה.

מסעוד גנאים: ולצערי הרב – יש לנו פתגם בערבית, שהוא מתאים מאוד לפי דעתי.

מסעוד גנאים: הפתגם אומר: אל-תַלְם אל-אַעְוַג' מִן אל-תַ'וּר אל-כְּבִּיר – התלם העקום מהשור הגדול.

מסעוד גנאים: וכאשר מסתכלים על השור הגדול, אז מה הממשלה הזו משדרת?

מסעוד גנאים: היא משדרת גזענות, היא מקבעת גזענות, היא מצדיקה גזענות בחוקיה ובמדיניות שלה.

מסעוד גנאים: שור כזה לא יתקן את העיוות הגדול של הגזענות ושל השנאה.

מסעוד גנאים: תודה, אדוני היושב-ראש.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני, גם עמדת בלוח הזמנים.

שלמה מולה: הדובר הבא – חבר הכנסת זאב בילסקי.

שלמה מולה: גם לזאב בילסקי הרבה מאוד עשייה בתחום הזה של עולי אתיופיה, לפחות בשנים האחרונות, שאני מכיר.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני.

שלמה מולה: גם לך שלוש דקות.

זאב בילסקי: אדוני היושב-ראש, תודה, קודם כול, פטור בלא כלום אי-אפשר, ואני רוצה לספר לך ב-20 שניות השתלשלות של הצעה לסדר-היום, כמה היא יכולה לפעמים לשנות גורלות.

זאב בילסקי: אני, בחודשים הראשונים שהייתי פה, עמדתי יחד עם ניצולי שואה מול בנק לאומי והפגנו שמגיע כסף לניצולי השואה מהבנק.

זאב בילסקי: מייד לאחר מכן אמרו לי שהדרך הפרלמנטרית הכי נכונה זה להגיש הצעה לסדר-היום.

זאב בילסקי: הגשתי הצעה לסדר-היום, ידידי מגלי והבה ישב בכיסאך כיושב-ראש, ושר המשפטים עלה להשיב על ההצעה לסדר-היום.

זאב בילסקי: ביקשתי שיידון העניין של החברה להשבה מול בנק לאומי.

זאב בילסקי: אבל עולה השר ואומר שלא נהוג במקום שיש כבר תביעה משפטית שיהיה נוהג.

זאב בילסקי: ואז היושב-ראש דאז, מגלי, היתה לך הברקה.

זאב בילסקי: אני זוכר שאמרת לשר: תשמע, בילסקי אולי לא מתכון לעניין עצמו אלא באופן כללי.

זאב בילסקי: השר, שהבין את העניין מייד, אמר: נכון, אנחנו נדבר באופן כללי – וזה עבר לוועדה.

זאב בילסקי: תוך שבוע יושב-ראש ועדת הכספים הורה על הקמת צוות, שלי היה הכבוד לעמוד בראשותו, ושנה לאחר מכן קיבלו ניצולי השואה 130 מיליון שקל מבנק לאומי.

זאב בילסקי: לכן הצעה לסדר-היום, אדוני היושב-ראש, יכול להיות שיש לה – יכולה להתממש.

זאב בילסקי: ואני באתי היום להציע הצעה פרקטית.

זאב בילסקי: באמת שמעתי את דבריה של חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס כשהיא אמרה שלא לזה היא התכוונה.

זאב בילסקי: לא את זה רצינו כולנו, שנדבר ונדבר ונבכה את מר גורלנו, ויש לי רעיון.

זאב בילסקי: אני ספרתי פה וראיתי שיש 120 חברי כנסת.

זאב בילסקי: ישנה עמותה בשם "עולים ביחד", עמותה שהוקמה ב-2006, ששותפים לה בנק הפועלים, המרכז הבין-תחומי והסוכנות היהודית.

זאב בילסקי: למען הגילוי, עבדכם עבד קשה מאוד כדי שהעמותה תצליח.

זאב בילסקי: מה עושה העמותה?

זאב בילסקי: היא לוקחת את 4,500 האקדמאים יוצאי אתיופיה, שעברו את כל המכשולים והצליחו להגיע למעמד של אקדמאים במדינת ישראל.

זאב בילסקי: אני הייתי באתיופיה.

זאב בילסקי: אני ראיתי את המקום שממנו יושב-ראש הכנסת, של הישיבה הזאת, חבר הכנסת שלמה מולה, התחיל את המסע שלו.

זאב בילסקי: אני הייתי שם, אני ראיתי את הכיתות שבהן הם יושבים ולומדים שמה, את העוני המחפיר – אחת המדינות העניות בעולם – ואת המסע שהוא עשה ברגל, 780 קילומטר, ואחר כך ארבע שעות טיסה.

זאב בילסקי: איך אתה יכול לגשר בין מה שהיה שם לבין זה שאני עכשיו רואה איזה כבוד יש לי שיושב-ראש הישיבה, כשאני מעלה את דברי עכשיו, הוא חבר כנסת שלמה מולה, שעשה את המסע הזה, והוא חבר כנסת עכשיו, והוא עכשיו יושב-ראש הישיבה וכולם סרים למרותו – איזה כבוד גדול זה לעדה האתיופית ולעם ישראל.

זאב בילסקי: אבל למה יש לנו רק שלמה מולה אחד?

עפו אגבאריה: הלוואי שזה יהיה אמיתי, ולא רק בשביל ההסברה.

זאב בילסקי: אבל למה שיהיה רק אחד?

זאב בילסקי: יש 4,500 איש שעשו כבר את הדרך, למדו משפטים, הם היום עורכי-דין.

זאב בילסקי: אדוני השר יודע כמה אנשים מתדפקים על דלתות כל המשרדים ומבקשים לעבוד שם?

זאב בילסקי: ומשום מה, זה מתקבל, היא מתקבלת – והוא לא מתקבל.

זאב בילסקי: אני חייב להגיד לזכותו של השר, שיש משרדים מסוימים שדווקא לקחו על עצמם כן לקבל את יוצאי אתיופיה לעבודה.

שלמה מולה: נכון, נכון מאוד, גם במגזר שלי.

זאב בילסקי: ולכן, אני לא רוצה לפרט יותר מדי, אבל השר מבין למה אני מתכוון.

זאב בילסקי: אני מציע היום הצעה פרקטית.

זאב בילסקי: בראש "עולים ביחד" עומדת בחורה צעירה בשם ד"ר יפעת עובדיה, הם כבר השימו בעבודה מאות יוצאי אתיופיה בשיטה ישראלית: יש מנטורים, כל אחד לוקח, מאמץ מישהו, ואחר כך דואג לאט-לאט, אתם יודעים, בשיטה הישראלית – טלפון לפה, טלפון לשם.

זאב בילסקי: אני בטוח שאם ראש הממשלה יעשה שלושה טלפונים, יש לי הרגשה שכל השלושה יתקבלו לעבודה.

זאב בילסקי: עכשיו, מה אנחנו מבקשים?

זאב בילסקי: לפתוח להם את הדלת.

זאב בילסקי: אחרי שישה חודשים – לא טוב?

זאב בילסקי: תיפרדו לשלום, אתה לא חייב שום דבר.

זאב בילסקי: ולכן, אני פונה לחברי הכנסת, ואני אשלח מכתב ל-120 חברי הכנסת, ואני אבקש שכל אחד ייקח על עצמו אחד, אקדמאי אחד יוצא אתיופיה.

זאב בילסקי: נרים את הטלפונים ונסדר לו עבודה, ולא יצטרך, כשהוא בא למקום עבודה, אומרים לו: אתה באת להיות שומר, מאבטח, או שבאת להיות מנקה?

זאב בילסקי: הוא אקדמאי, ומגיע לו לעבוד בדיוק כמו כל ישראלי.

זאב בילסקי: ולכן, אם כל אחד מאתנו, אדוני היושב-ראש, ייקח אחד, אני בטוח שתוך כמה חודשים – –

שלמה מולה: – – – מאוד, נכון.

זאב בילסקי: – – עוד 120 יוצאי אתיופיה בעלי מקצועות אקדמיים ימצאו עבודה.

זאב בילסקי: תודה רבה לך.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: אני מודה לך.

שלמה מולה: הדובר הבא הוא חבר הכנסת רוברט טיבייב.

שלמה מולה: אנחנו נתכנס ללוח הזמנים, כי אני יודע שהשר צריך לעזוב.

שלמה מולה: אז בבקשה, אדוני, גם כן שלוש דקות.

רוברט טיבייב: אדוני היושב-ראש, קיבלתי את הרמז לעמוד בזמנים, זאת אומרת, אני צריך לעמוד בשלוש דקות ולא יותר.

רוברט טיבייב: אני מקבל את זה.

רוברט טיבייב: קודם כול, תודה לך, אדוני היושב-ראש, על קיום הישיבה של היום, כי בעיני זה נושא מאוד חשוב.

רוברט טיבייב: צר לי לא לראות פה אף אחד מהקואליציה פרט לנסים זאב, אבל נסים זאב זה קואליציה כרונית, הוא מאבני הקואליציה בכל הממשלות – יאמר לזכותך, אדוני.

רוברט טיבייב: אבל נחזור לענייננו.

רוברט טיבייב: זה לא סוד, זה לא סוד, אנחנו באמת בחברה גזענית.

רוברט טיבייב: אני גם עברתי את זה על בשרי.

רוברט טיבייב: כשהגעתי לארץ ב-1994, תואר שני בהנדסת חשמל, ובאתי להתקבל לעבודה, אמרו לי: אתה מתאים רק לעוזר מפעיל.

רוברט טיבייב: התחלתי מעוזר מפעיל.

רוברט טיבייב: זה שסיימתי אחר כך כראש פרויקט זה סיפור אחר, אבל עצם קבלת החברה הישראלית כל עולה חדש – זה דבר ידוע.

רוברט טיבייב: קראתי איזשהו מאמר בכלל על כל העליות, וזה לא סוד: כל עלייה ישנה לא אוהבת, לא מקבלת את העלייה החדשה – כמו, דרך אגב, אצל דוברי רוסית; הוותיקים לא כל כך מקבלים את העולים החדשים בעלייה של 1990.

רוברט טיבייב: קורה.

רוברט טיבייב: יכול להיות שזה טבע של בני-אדם, ופרט לזה שהלחץ בחברה הישראלית – אנחנו לא כל כך אוהבים את העולים החדשים.

רוברט טיבייב: הבעיה היא אחרת, שחוץ מהעלייה שאני מייצג – ואני פה מייצג אותה בכבוד רב, וחבל שאין אף אחד פה מדוברי הרוסית, שבעיני צריכים לתמוך בפתרון הבעיה הזאת, בעיה של גזענות כלפי הקהילה האתיופית.

רוברט טיבייב: אמרתי שהעלייה הזאת, העלייה שלי, גם עברה את כל השלבים האלה, אבל אנחנו מהר מאוד פשוט הסתדרנו בחברה, וכמובן שאין את המספר המפחיד – 63% מעולי אתיופיה מתחת לקו העוני.

רוברט טיבייב: זה דבר מפחיד.

רוברט טיבייב: אם כבר אנחנו מדברים על החברה, שחברה צריכה להשתנות ולא להיות גזענית, מה זה חברה צריכה להשתנות?

רוברט טיבייב: יש כלים, יש תקשורת, יש משרדי ממשלה, יש כל מיני כלים אחרים.

רוברט טיבייב: פה צריך לשנות את הדברים.

רוברט טיבייב: אני רוצה להתייחס, וביקשתי הצעה לסדר-היום לגבי המקרה של היום, של ההתאבדות, ואני מאוד מקווה שנשיאות הכנסת תתמוך בהצעה שלי ואנחנו נדון גם על זה.

רוברט טיבייב: אני מסכים עם עמיר פרץ – אנחנו לא צריכים לפחד ולדבר על הדברים האלה.

רוברט טיבייב: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

שלמה מולה: תודה רבה לך.

שלמה מולה: הדובר הבא הוא חבר הכנסת נסים זאב.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני.

מיכאל בן-ארי: אתה דילגת עלי, אדוני.

שלמה מולה: לא, לא, לא, לא דילגתי.

שלמה מולה: אני מבין שאדוני ביקש להיות בין האחרונים.

שלמה מולה: אז אנחנו – אדוני, חבר הכנסת נסים זאב, בבקשה.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני, גם לזכותך שלוש דקות.

שלמה מולה: בבקשה.

נסים זאב: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, שלמה המלך אומר: מה שהיה הוא שיהיה.

נסים זאב: אנחנו לא בסרט חדש.

נסים זאב: עוד לפני קום המדינה, במהלך 60 שנות קיומה של מדינת ישראל ויותר, האפליה קיימת.

נסים זאב: אני רוצה לומר לכם, כשהגיעו העירקים והכורדים לארץ-ישראל, אמרו: הנה הגיעו העבדים לפה.

נסים זאב: שמעתי את זה במו אוזני, מהורי, מדודי.

נסים זאב: אז טוב, אז עכשיו יש אתיופים, מהדורה חדשה.

נסים זאב: ואני רוצה לומר לכם – –

עפו אגבאריה: אתה יודע מה אמרו על האתיופים כשהגיעו – –

נסים זאב: – – שכולנו, לצורך העניין – – –

עפו אגבאריה: – – על האתיופים אמרו: הם חלקי חילוף לתימנים.

נסים זאב: אני רוצה לומר לכם שכולנו אתיופים לצורך העניין.

נסים זאב: כל החרדים פה במדינת ישראל הם גם חלק מהאתיופים.

נסים זאב: תראו את השנאה לחרדים.

נסים זאב: אבל על זה לא מדברים הרבה.

נסים זאב: למשל, ראש עיריית נתיבות אמר שעל גופתו המתה, הוא לא ייתן שחרדים יהיו בפרויקט של 1,600 יחידות דיור.

נסים זאב: אי-אפשר להאמין.

נסים זאב: מישהו דיבר?

נסים זאב: מישהו שמע על הדבר?

נסים זאב: עברו על זה לסדר-היום.

נסים זאב: הוא אמר ככה: הם לא יבואו לכאן, גם על גופתי המתה, אפילו אם אצטרך להקפיא את הפרויקט.

נסים זאב: הוא טען שמכיוון שהקרקע היא פרטית, לא ניתן לחייב את הקבלן להקצות שטחים לטובת אוכלוסיות ספציפיות.

נסים זאב: זאת אומרת, כשמדובר בקרקע פרטית, בבית פרטי, אז אותו אחד – יש לו שיקול דעת, לא רק אם הוא אתיופי, גם אם הוא חרדי.

נסים זאב: עכשיו, תראו מה קרה בתקופה האחרונה, אדוני היושב-ראש, מה שנאמר לגבי חרדי: הלוואי ותישרף, כולכם זבל.

נסים זאב: אחר כך, סיפור שני – אחד בשם דן, בחור נורמטיבי, חרדי לאומי, בן 28:

נסים זאב: נסעתי לעיר אופקים לניחום אבלים, ניגש אלי אדם ומסנן לעברי צרור קללות עסיסיות.

רוברט טיבייב: באופקים – לא יכול להיות.

נסים זאב: אני רוצה לומר לך, אדוני היושב-ראש, השנאה לחרדים והשנאה לזולת והשנאה לקבוצות כאלה ואחרות – זה קיים, ואנחנו צריכים קודם כול לחנך את הדור שלנו.

נסים זאב: כאשר אחד בשם גבי גזית – שהוא אדם מכובד מאוד, בכל זאת שומעים אותו הרבה – ככתב אומר ככה: התולעים, העלוקות, החרדים האלה, אלה שלא משרתים בצבא, אבל עצם קיומם בבתי-המדרש, בישיבות, בכוללים, מושתת על היסוד שצה"ל הוא מגן העם, והחרדים שונאים את המדינה – – –

שלמה מולה: כן.

נסים זאב: יש להם – אני כבר מסיים.

נסים זאב: החרדים האלה נהנים מקדמה שהביאה להם המדינה: הביאה להם כבישים שנבנו, הם צורכים את החשמל, את המים, את שירותי הניקיון, רחובותיהם סלולים, ומערכת החינוך החשוכה, הפרימיטיבית שלהם, ממומנת על-ידי המדינה.

נסים זאב: הם מיוצגים בכנסת על-ידי שותפיהם שלא טובים מהם לאמונות הקיצוניות.

נסים זאב: אני רוצה לומר לך, אדוני, הרי השנאה הזאת מחלחלת בכל מקום – – –

שלמה מולה: אפשר לסכם, אדוני.

נסים זאב: אני מסיים.

נסים זאב: אני רוצה לומר: כשלא בולמים אותה במקום כשהיא נראית לעין, אז במדרון חלקלק זה גולש לכל עבר ופינה.

נסים זאב: לכן, העבודה שלנו היא קודם כול בבתי-הספר, לנוער שלנו.

נסים זאב: אני רוצה לומר שזה שאני פה עומד על הדוכן הזה, זה בגלל אותו רקע ואפליה עדתית שהיתה עוד לפני 28 שנה, כאשר תנועת ש"ס הוקמה.

שלמה מולה: תודה רבה.

שלמה מולה: חבר הכנסת אריה ביבי, בבקשה.

שלמה מולה: לרשותך שלוש דקות.

שלמה מולה: אחריו – חבר הכנסת , ואחרון הדוברים הוא חבר הכנסת בן-ארי.

שלמה מולה: אדוני, בבקשה.

אריה ביבי: אדוני היושב-ראש, כנסת מלאה או חמישה חברי כנסת – מה נאמר?

אריה ביבי: חמישה.

אריה ביבי: זה בסדר.

שלמה מולה: האיכות זה מה שקובע, אדוני.

אריה ביבי: כן, כן, האיכות.

אריה ביבי: מכובדי, בשנת 1950 קראו לזה אפליה.

אריה ביבי: בשנת 1950 הורי הגיעו.

אריה ביבי: אבי, עם עשרה ילדים, שנתיים לא עבד.

אריה ביבי: למה?

אריה ביבי: כי הוא לא הסכים שיהיה לו פנקס אדום.

אריה ביבי: והנה, אנחנו עדים היום לאלה שלא נתנו להם עבודה בשנת 1950 – הם עכשיו עושים את הדברים לאתיופים.

אריה ביבי: בעצם, מי גר בקריית-מלאכי?

אריה ביבי: זה רוב האנשים שהגיעו בשנות ה-50 וה-60.

אריה ביבי: אני, אישית, אומר לכם: אני מתבייש בזה.

אריה ביבי: אני מתבייש שמדינת ישראל הגיעה למצב הזה, ועוד יותר אני מתבייש באמירה של כבוד שרת הקליטה.

אריה ביבי: היא אמרה שהאתיופים צריכים להגיד תודה רבה למדינת ישראל.

אריה ביבי: הרי היא בעצמה עלתה לפני 19, 20 שנה.

אריה ביבי: הורי עלו בשנת 1950.

אריה ביבי: אלה שעלו, נניח, בעלייה הראשונה ובעלייה השנייה – הם לא עלו?

אריה ביבי: ואנחנו צריכים לעשות דבר כזה?

אריה ביבי: אני רוצה לומר לכם שלפני 12 שנה – – –

נסים זאב: תקשיב לי, ברשותך.

נסים זאב: אריה, משפט אחד.

שלמה מולה: אני מבקש – – – לדבר, כי אנחנו רוצים לסיים.

אריה ביבי: זאב, אחר כך.

אריה ביבי: לפני 12 שנה אני לא הזדקקתי למה שאמר חבר הכנסת בילסקי.

אריה ביבי: אשתי ואני הרמנו את הכפפה.

אריה ביבי: היתה עובדת שירות לאומי אצל אשתי, בחורה אתיופית, ואנחנו אימצנו אותה, למרות שיש לנו ילדים, שיהיו בריאים.

אריה ביבי: היום הילדה הזאת נשואה עם ילדים, וכשהיא מבקרת אותנו בבית, כל הבית שמח.

אריה ביבי: לכן, אני מציע שאנחנו כולנו באמת, בילסקי, נאמץ את מה שאמרת פה.

אריה ביבי: זה מאוד חשוב לעם ישראל ולמדינת ישראל.

אריה ביבי: אנחנו אמרנו שנהיה ביחד אומה ושלא נהיה שבטים-שבטים, כי אתם יודעים מה קרה עם השבטים, אני לא צריך לספר לכם.

אריה ביבי: הלוואי שבאמת הקריאה של בילסקי ושל האחרים תביא לישועה.

אריה ביבי: תודה רבה.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: הדובר הבא הוא חבר הכנסת .

נסים זאב: אדוני היושב-ראש, משפט אחד.

נסים זאב: אני חושב, פה תוקפים את שרת הקליטה.

נסים זאב: אני לא חושב שהיתה לה איזושהי כוונה, שהיא אמרה שיגידו תודה – – – ארץ-ישראל, מתוך זילות או זלזול.

שלמה מולה: לא, לא, אדוני.

שלמה מולה: מאחר שאנחנו השתתפנו בדיון, אני כרגע לא אביע את דעתי מה היה שם.

שלמה מולה: אני מציע שהדוברים יאמרו את דבריהם.

שלמה מולה: מה שאני יכול להגיד לגבי חבר הכנסת מיכאלי – חבר הכנסת מיכאלי ואני היינו בשליחות של יושב-ראש הכנסת.

שלמה מולה: חבר הכנסת מיכאלי מכיר את ענייני עולי אתיופיה באמת, ויישר כוח.

שלמה מולה: אדוני, שלוש דקות גם לרשותך.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, מצד אחד, כל הכבוד לכנסת, שממשיכה לקיים דיון בנושא כאוב.

אברהם מיכאלי: יש באמת תחושה שאנחנו, בעניין הזה, מדברים מדי כמה חודשים, אבל לצערנו, הרבה לא עושים.

אברהם מיכאלי: זה כל ממשלות ישראל.

שלמה מולה: לחלוטין.

אברהם מיכאלי: שלא נדבר פה בפוליטיקה.

שלמה מולה: נכון, נכון.

אברהם מיכאלי: רבותי, שלא יאשימו לא את שרת הקליטה הזאת, לא את שר הקליטה הקודם ולא ולא, כי כל ממשלות ישראל, לצערנו, לא עשו מה שצריך.

אברהם מיכאלי: מי שפה יושב לפחות כמה שנים, יודע ומלווה את הסוגיה הזאת של עליית יהודי אתיופיה – יודעים שהרבה דיבורים היו, הרבה תוכניות חומש נקבעו, אבל כספים לא הגיעו.

שלמה מולה: נכון.

אברהם מיכאלי: עד עכשיו אין כספים.

אברהם מיכאלי: רבותי, מישהו אמר פה קודם – אני חושב שחבר הכנסת כבל – שלנו יש בעיה שלפעמים נושאים כאובים באמת, לא רוצים לדבר עליהם, כי אומרים: מה יצא מדיבורים?

אברהם מיכאלי: רבותי, אם לא נדבר ולא נצביע על הבעיות האמיתיות של הקליטה של יהודי אתיופיה – וגם, שוב, לא בושה להיזכר בהיסטוריה.

אברהם מיכאלי: רבותי, יהודי אתיופיה, לא רצו אותם בארץ.

אברהם מיכאלי: לא רצו אותם.

אברהם מיכאלי: לא רצו להביא אותם לארץ.

שלמה מולה: נכון.

אברהם מיכאלי: הדברים ידועים כבר.

אברהם מיכאלי: אם, שוב, נחזור ונחזור, מישהו עוד יקבל ממני איזו פרשנות פוליטית בעניין הזה.

אברהם מיכאלי: עד שבסוף הרב עובדיה הכריע בעניין הזה – – –

שלמה מולה: סליחה שאני מתפרץ לדבריך.

שלמה מולה: בסוגיה הזאת של קביעת עלייתם של יהודי אתיופיה באמת מי שהכריע זה הרב עובדיה יוסף.

שלמה מולה: זו אחת הפסיקות המשמעותיות של הרב עובדיה יוסף ביחס לעניין הזה.

שלמה מולה: אני חושב שזה – – –

אברהם מיכאלי: לכן, אדוני היושב-ראש, בסוגיה הזאת, לצערנו, המאבקים, שנמשכים היום עדיין, בנושא של קליטה רוחנית שלהם – חלק מזה נובע מזה שהרבה מאוד רבנים עדיין לא רוצים אותם בארץ.

אברהם מיכאלי: אבל יחד עם זאת, אדוני היושב-ראש, אם אנחנו מדברים כרגע בסוגיות הכאובות – כשזה עלה בשבוע שעבר, אני אמרתי גם את זה לפני שבוע: לצערנו זה לא התחיל רק בקריית-מלאכי.

אברהם מיכאלי: אנחנו מכירים את זה.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, אנחנו, כחברי ועדת העלייה והקליטה, ביקרנו בכמה מקומות, וראינו שהבעיות הקשות שקורות בקהילת יהודי אתיופיה, בכל היישובים כמעט, הבעיה המקומית – כל עיר מקומית מתמודדת עם הבעיות האלה.

אברהם מיכאלי: לצערנו, לא רשות מקומית יכולה לפתור את זה.

אברהם מיכאלי: אנחנו ישבנו עם גורמי משטרה, ישבנו עם גורמי רווחה וישבנו עם כולם, וכל אחד רק מתאר לנו כל הזמן בעיה, אבל פתרונות אין – פתרונות חיוביים, שאנשים יבינו שהאנשים האלה זקוקים כרגע לטיפול מיוחד במובן החיובי של הטיפול.

אברהם מיכאלי: לכן, אם אנחנו נבוא ונדבר ונדבר, אם לא נצביע על תוכניות קונקרטיות, בסוף ניתן לצעירים להתפרץ.

אברהם מיכאלי: מה זה נותן?

אברהם מיכאלי: הצעירים היום יכולים להיות יותר ישראלים, יפתחו את רגשות הלב שלהם ויביעו כעסים.

אברהם מיכאלי: זה לא מה שנותן.

אברהם מיכאלי: אנחנו, ככנסת וכממשלה, צריכים לשבת ולהקדיש לזה לא דיון פעם ב-, אלא דיונים רציפים, עד שהסוגיות הבוערות בקליטת יהודי אתיופיה ייפתרו.

אברהם מיכאלי: לכן, אדוני היושב-ראש, אנחנו חייבים לדרוש מהדיון הזה – לא לעשות דיון חשוב וללכת, אלא, כפי שאדוני השר אמר בשבוע שעבר, כפי שאנחנו הבענו, כמה וכמה חברי כנסת פה, את הרצון שלנו לרכז את הסוגיה הזאת באותה ועדה ששם גם יכולים לבוא ולהצביע על פתרונות מיידיים – – –

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: אחרון הדוברים בדיון זה הוא חבר הכנסת מיכאל בן-ארי.

שלמה מולה: כמו שאמרתי, כבוד השר, אם בסוף אתה רוצה להתייחס, אתה יכול.

שלמה מולה: אם לא, אז גם בסדר.

שלמה מולה: חבר הכנסת בן-ארי, בבקשה.

שלמה מולה: אדוני, בבקשה, לרשותך שלוש דקות.

מיכאל בן-ארי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, ישנו שיר אלמותי של המשוררת רחל, רחל בלובשטיין, שיש בו בסך הכול שני בתים.

מיכאל בן-ארי: בבית הראשון היא אומרת: "מי אתה?

מיכאל בן-ארי: מדוע יד מושטת / לא פוגשת יד אחות?

מיכאל בן-ארי: / ועיניים אך תמתנה רגע / והנה שפלו כבר נבוכות.

מיכאל בן-ארי: / גן נעול.

מיכאל בן-ארי: לא שביל אליו, לא דרך.

מיכאל בן-ארי: / גן נעול – אדם.

מיכאל בן-ארי: / האלך לי?" – היא מסיימת בשאלה נוקבת – "או אכה בסלע" / – איך זה מסתיים, אתה זוכר?

מיכאל בן-ארי: – "עד זוב דם?

מיכאל בן-ארי: " אני חושב שהשאלה הזאת שמעוררת המשוררת רחל היא שאלה שניצבת חזק בפני קהילת יוצאי אתיופיה.

מיכאל בן-ארי: אני זכיתי להיות מאותה קבוצה שעסקה בקליטת יהודי אתיופיה כבר באמצע שנות ה-80.

מיכאל בן-ארי: אבל אני רוצה לומר לכם ששמעתי פה דוברים רבים, וגם הערתי על זה אתמול: מעטים היו שם.

מיכאל בן-ארי: מעטים היו שם, ידידי מכובדי חבר הכנסת שלמה מולה.

מיכאל בן-ארי: כשמעטים נושאים בנטל – ורבותי, כולם חייבים להודות, ודיבר על זה חבר הכנסת ברוורמן, שהפערים יצרו אתגר עצום של קליטה.

מיכאל בן-ארי: אני, כמי שעבד שנים במשרד החינוך ועסקתי בהוראה עם קבוצות של תלמידים אתיופים, יודע שמשרד החינוך, לדוגמה, עשה כברת דרך עצומה מבחינת תקציבים, מבחינת הקלות בבגרויות, כלפי יוצאי אתיופיה, וכנ"ל בדברים אחרים.

מיכאל בן-ארי: אבל ההערה שלי היא דווקא למקום שבו אתם מפנים את החצים, אל קריית-מלאכי, או – אני רוצה לחלוק עליך, ואתה יודע שאני מכבד אותך בעניין הזה של ראש-העין וגם לגבי קריית-מלאכי – – –

לא אמרתי ראש-העין.

מיכאל בן-ארי: לא ראש-העין.

מיכאל בן-ארי: סליחה, פתח-תקווה.

מיכאל בן-ארי: לגבי פתח-תקווה.

מיכאל בן-ארי: בקריית-מלאכי לדוגמה, אני חושב שכ-17% מהאוכלוסייה הם יוצאי אתיופיה.

מיכאל בן-ארי: לומר עליהם שהם גזענים – – –

לא אמרתי.

מיכאל בן-ארי: או לומר עליהם – זאת אומרת, יוצא בסופו של דבר שמוציאים שם רע בגלל אנשים מסוימים שהתנהגו בצורה מבוזה ביותר.

מיכאל בן-ארי: להוציא שם רע לעיר זה לא הגון.

מיכאל בן-ארי: זו עיר שעסקה בקליטתם של יוצאי אתיופיה בהשקעה אדירה, גם מבחינה חברתית, גם מבחינה קהילתית, גם מבחינה תעסוקתית, ואנחנו יודעים את זה.

מיכאל בן-ארי: אני עבדתי בראש-העין שנים, ראיתי את הפעולות הנמרצות שנעשו שם.

מיכאל בן-ארי: אבל צריך להודות, יוצאי אתיופיה אוהבים לגור זה ליד זה בקהילות שמחברות אותם.

מיכאל בן-ארי: זה חלק מהבעיה שאנחנו אשמים בה, אולי בגלל השיר הזה שאומר "מי אתה?

מיכאל בן-ארי: / מדוע יד מושטת/ לא פוגשת יד אחות?

מיכאל בן-ארי: " יכול להיות שלא הושטנו יד, ופה אנחנו צריכים להפנות כלפי עצמנו, כלפי כלל החברה.

מיכאל בן-ארי: איפה היינו כולנו כשהיה צריך לקלוט אותם?

מיכאל בן-ארי: איפה היינו כולנו?

מיכאל בן-ארי: והאתגרים שהוצבו פה – אבל אני מאוד שמח שהדוברים האחרונים, כמו חבר הכנסת בילסקי וחבר הכנסת מיכאלי, הלכו אל הכיוון של מה אנחנו עושים עכשיו.

מיכאל בן-ארי: לא: גם עשו לי גזענות, גם עשו לי גזענות, גם עשו לי גזענות.

מיכאל בן-ארי: זה לא היה הנושא היום.

מיכאל בן-ארי: הנושא היום זה הר הגעש.

מיכאל בן-ארי: זה הר געש פנימי – תרשה לי עוד משפט אחד – זה הר געש פנימי – –

לסיכום.

מיכאל בן-ארי: – – ואני פוגש אותו ושואל אותו: מה היה היום?

מיכאל בן-ארי: הוא אומר לי: אני כבר לא יודע, אין לי כוחות.

מיכאל בן-ארי: זה הר געש פנימי, שמתפוצץ בהשהיה.

מיכאל בן-ארי: מתפוצץ פה, ומתפוצץ פה ומתפוצץ פה, וההתאבדות היא ייאוש – יד מושטת לא פוגשת יד אחות.

מיכאל בן-ארי: ופה אנחנו, כחברה – ואני לא חושב, זה לא עניין של חקיקה ולא רק עניין של תקציבים – זה עניין שלנו שנושיט יד אחות, בכל החברות, בכל המגזרים, בכל הערים, כנשיאה שווה, באותו חיבוק שצריך לתת לקהילה הזאת כדי לקלוט אותה בצורה הגונה, להושיט יד מחבקת.

מיכאל בן-ארי: תודה רבה.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: תם הדיון בנושא קליטת עולי אתיופיה, אפליית עולי אתיופיה.

שלמה מולה: ואנחנו ממשיכים בסדר-היום.

שלמה מולה: הנושא הבא שאנחנו נעסוק בו – דרך אגב, כפי שאמרתי, הצעות לסיכום ותשובה יהיו במועד אחר.

שלמה מולה: תודה רבה, כבוד השר, אני מבין שאתה צריך לצאת.

שלמה מולה: ["דברי הכנסת", חוב' י"א, עמ' 25570.

שלמה מולה: ]

אנחנו ממשיכים בסדר-היום.

הנושא הבא: הפינויים המתוכננים של מחוסרי דיור, גם דיון בעקבות הצעה לסדר-היום.

אני מבקש להזמין את ראשון הדוברים, מירי רגב – איננה; אורלי לוי אבקסיס – איננה.

את הדיון יפתח חבר הכנסת דב חנין, ואחריו יהיה חבר הכנסת איתן כבל.

בבקשה, אדוני.

בבקשה, אדוני, לרשותך עשר דקות.

רק רציתי להודיע לך שהתשובה והסיכום במועד אחר.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, תודה רבה לך, אם אני לא טועה, אדוני היושב-ראש, זה הדיון הראשון המלא במליאת הכנסת בנושא מצוקת הדיור מאז ימי המחאה החברתית של הקיץ.

דב חנין: ואני רוצה לפתוח, אדוני היושב-ראש, ולברך את נשיאות הכנסת על ההחלטה שלה לקיים את הדיון הזה.

דב חנין: אני רק מצטער על כך שאנחנו נמצאים באולם שאין בו אף אחד, אף אחד מחברי הקואליציה, לא מחברי הממשלה ולא מחברי הקואליציה, וצר לי שגם חלק מחברי ועמיתי באופוזיציה לא נמצאים אתנו היום, כי אני חושב שזה דיון חשוב, זה דיון עקרוני וזה דיון – – –

אריה ביבי: אולי נקיים אותו בהזדמנות אחרת?

שלמה מולה: אני רק רוצה להגיד לך שאומנם אין שר תורן.

שלמה מולה: אני מוכרח להודות שהיתה לי התלבטות אם לסגור את הישיבה או לא, אבל מאחר שאחרי ההצעה לסדר-היום שנדונה כרגע יש שתי הצעות מאוד חשובות, עם המחאה הזאת שאין שר תורן אנחנו נמשיך את הדיון.

דב חנין: תודה, אדוני.

בבקשה.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, הנושא שביקשנו למקד בו את הדיון בכל ההיבט הרחב והגדול הזה של משבר הדיור בחברה הישראלית עוסק הפעם בחוליה המוחלשת והנפגעת ביותר, וזוהי הסוגיה של חסרי הדיור, אותם אנשים שצריכים לקבל פתרונות ומענה של דיור ציבורי, אותם אנשים שאינם מקבלים פתרונות ומענה של דיור ציבורי.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, התירוץ שאנחנו שומעים בדרך כלל כשאנחנו מעלים סוגיות חברתיות הוא "אין כסף", אבל בסוגיה הזאת, עמיתי חברי הכנסת, יש כסף ויש הרבה מאוד כסף, השאלה היא רק לאן הכסף הזה הלך.

דב חנין: בשנת 1999 קיבלה הממשלה את ההחלטה 746, שקבעה שההכנסות ממכירת דירות של הדיור הציבורי תלכנה למימון פתרונות דיור קבע ופתרונות ארוכי טווח לנזקקי הדיור הציבורי.

דב חנין: במהלך 12 השנים משנת 1999 נמכרו, לפי נתוני מרכז המחקר והמידע של הכנסת, כ-37,500 דירות, התקבלה הכנסה של 2.75 מיליארד שקלים חדשים.

דב חנין: המון-המון כסף, אבל הכסף הזה לא הגיע ולא שימש לקופת הדיור הציבורי.

דב חנין: חלק גדול מהסכום הזה, למעלה ממיליארד שקלים חדשים, הועבר לסוכנות היהודית בעקבות הסכם שנחתם בין משרד האוצר והסוכנות.

דב חנין: זה הסכם שנמתחה עליו ביקורת חריפה בדוח מבקר המדינה לשנת 2008.

דב חנין: בנושא הזה, אדוני היושב-ראש, אנחנו כבר מנהלים הידברות ארוכה עם משרד האוצר ומשרדי ממשלה אחרים, ומשרד האוצר אומר שהוא בעד לתבוע את הסכום הזה בחזרה מהסוכנות.

דב חנין: אבל יש לנו עדיין קרוב ל-2 מיליארד שקל נוספים.

דב חנין: מה קורה אתם?

דב חנין: אם הכסף הנוסף הזה, גם הוא לא משמש לדיור הציבורי, איפה הוא נמצא?

דב חנין: אם כן, חלק מהכסף הזה, קודם כול, נמצא בקופתו של האוצר.

דב חנין: אנחנו מדברים על סכום של כחצי מיליארד שקלים חדשים, 438 מיליון שקלים חדשים, שנמצאים בקופתו של האוצר: ישנם סכומים שהועברו לחברות ממשלתיות עירוניות: "חלמיש" ו"פרזות", 187 מיליון שקלים, אבל גם הם לא משמשים לדיור ציבורי; ישנם כספים שהועברו לקופת משרד הבינוי והשיכון, אבל הם משמשים להתנחלויות, לבניית כביש למעלה-אדומים, לאבטחת מתנחלים במזרח-ירושלים – לשורה ארוכה של מטרות שמשרד הבינוי והשיכון רוצה לקדם, אבל לא לדיור ציבורי.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, אני חושב שזוהי שערורייה, אני חושב שזוהי הפרה של הקביעה בחוק, זוהי אפילו הפרה של אותה החלטה היסטורית של הממשלה שאומרת לאן צריכים ללכת הכספים שנגבים מן הדיור הציבורי.

דב חנין: והתוצאה, עמיתי חברי הכנסת, שמספר הנצרכים הנזקקים לדיור ציבורי הולך וגדל, מספר הדירות של הדיור הציבורי הולך ומצטמצם בשיעור מאוד ניכר, שיעור מאוד-מאוד מהיר.

דב חנין: כבר היום, לפי נתונים של משרד הרווחה והשירותים החברתיים, ישנן 2,000 משפחות שהן זכאיות וממתינות לדיור ציבורי.

דב חנין: זמן ההמתנה באזור המרכז עומד על חמש עד שמונה שנים, ואנחנו מדברים על אנשים שהם זכאים לפי הקריטריונים של משרד הבינוי והשיכון.

דב חנין: אבל, עמיתי חברי הכנסת, המספר הזה הוא הרבה יותר קטן מהמספרים האמיתיים, כי כאשר אין דירות וכאשר לא בונים דירות של דיור ציבורי, כל הזמן מעלים את הקריטריונים, כל הזמן מחמירים את הקריטריונים.

דב חנין: אני פוגש נשים חד-הוריות עם שני ילדים, שהילדים הם חולים ואין הכנסות נוספות, והן לא זכאיות והן לא נמצאות ברשימת הזכאויות הזאת.

דב חנין: רשימת הזכאויות הצטמצמה למערכת של קריטריונים בלתי אפשריים, בלתי צודקים ומופרכים בעליל.

דב חנין: אבל גם אלה שזכאים, מה המשמעות של הזכאות כאשר אנשים ממתינים וממתינים וממתינים, בתור וירטואלי לחלוטין, לדיור ציבורי שאף פעם לא מגיע?

דב חנין: חלק מהמשפחות האלה, עמיתי חברי הכנסת, הגיעו למאהלי מחאה, וחלק מהן נמצאות במאהלים האלה לא כביטוי של מחאה אלא כביטוי של חוסר ברירה והיעדר אלטרנטיבה.

דב חנין: המאהלים שאני מתכוון לדבר עליהם היום בדיון הזה, רובם הגדול של אלה שעדיין שוהים במאהלים האלה, ועדיין שהו במאהלים האלה עד לאחרונה, הם אנשים שאין להם חלופה, אין להם אלטרנטיבה אחרת לפתרון דיור.

דב חנין: זה נכון שזה רק קצה הקרחון.

דב חנין: ישנה אוכלוסייה עצומה נוספת – ואני שוב מדבר על-פי הנתונים הרשמיים של משרד הרווחה והשירותים החברתיים – ישנה אוכלוסייה עצומה נוספת שקשה להעריך את היקפה, שלא נמצאת במאהלים, ושמצוקת הדיור שלה חריפה באותה מידה.

דב חנין: קיימת גם אוכלוסייה שזכאית לסיוע בשכר דירה ממשרד הבינוי והשיכון.

דב חנין: אבל בגלל הפער העצום שבין סכומי הסיוע שמשרד הבינוי והשיכון מוכן לתת לבין מחירי השכירות בשוק, הסיוע הזה איננו באמת מאפשר להם לממש זכויות ולקבל שכירות ולשכור דירות.

דב חנין: אגב, רוב המשפחות שלהן יש מצוקות דיור הן משפחות ישראליות ותיקות, דור שני ושלישי למצוקה, וחלק מהמשפחות חסרות הדיור, גם במאהלים וגם מחוץ למאהלים, הן משפחות עובדות.

דב חנין: אבל עצם העובדה שהן עובדות ומשתכרות אינה מעידה על יכולתן למצוא פתרון דיור בר-השגה ולקיים חיים ברמה סבירה ונאותה.

דב חנין: וכמובן, עמיתי חברי הכנסת, כאשר אין לאנשים קורת גג, התוצאה היא מצוקה חברתית כוללת.

דב חנין: ומצוקה כזו משליכה על יציבות המשפחה, משליכה על מצבם של הילדים, על יכולת ההתפתחות שלהם, יכולת ההתפתחות הרגשית שלהם, הישגיהם החינוכיים וכדומה וכדומה וכדומה.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, מהי המפה הכללית של המאהלים כפי שאנחנו יודעים אותה?

דב חנין: מאהל התקווה פונה בימים האחרונים בצורה כוחנית על-ידי עיריית תל-אביב–יפו.

דב חנין: ראש העירייה מר חולדאי הוכיח פעם נוספת שהוא אף פעם לא מוכן להיות חלק מהפתרון.

דב חנין: הוא תמיד רוצה להיות חלק מהבעיה.

דב חנין: ואם יש לו הזדמנות להיות קבלן ביצוע של מדיניות אטומה, אנטי-חברתית ואנטי-אנושית, הוא עושה את זה בהתלהבות רבה.

דב חנין: גם מאהל לוינסקי פונה, ושם אנשים ישנים בגן-לוינסקי.

דב חנין: גם המאהל ביפו פונה, גם שם הפתרונות מאוד מסופקים.

דב חנין: אני מבין שבאותה צורה גם פונה המאהל בלוד.

דב חנין: משפחת אל-עג'ו ברמלה נמצאת באיום פינוי.

דב חנין: ביום חמישי הקרוב אמור להתבצע הפינוי שלה, וגם להם אין שום פתרון אמיתי.

דב חנין: מאהל המחאה בקריית-שמונה, אדוני, שהוא מאהל שלא רק שימש חסרי דיור אלא היה אחד המוקדים החשובים של המחאה החברתית בקיץ, ואני חושב שבמידה רבה העלה את קריית-שמונה על מפת המחאה הארצית, גם המאהל הזה נמצא תחת סכנת פינוי.

דב חנין: אני פניתי היום לראש העירייה והנושא נמצא גם בדיון משפטי.

דב חנין: אני מקווה שבית-המשפט המחוזי בנצרת ייתן צו נגד הפינוי הזה.

דב חנין: אבל גם אם לא יינתן צו כזה, אני חושב שראוי לראש העירייה בקריית-שמונה להימנע מהפינוי הזה.

דב חנין: וכאן, אדוני היושב-ראש, במרחק קטן מאתנו, בגן-סאקר, נמצא עדיין מאהל של חסרי דיור, של אנשים ונשים נפלאים ונפלאות, עם ילדים, כולל אנשים שעד לאחרונה אפילו התפרנסו, ובכבוד, אבל אתה יודע – הסתבכו מבחינה כלכלית, ואין להם ברירה.

דב חנין: והם נמצאים במקום הזה לא בהתלהבות ולא בשמחה, אלא כי אין להם מקום אחר.

דב חנין: ועיריית ירושלים עומדת עד עצם הרגע הזה על החלטה לפנות אותם בכוח ב-22 לחודש.

דב חנין: נותנים להם איזשהו סיוע בשכר דירה שהוא פשוט מגוחך.

דב חנין: אין דירות במחירים כאלה בירושלים שמתאפשר לאנשים לשכור אותן ושיכולות לתת פתרונות לאנשים האלה.

דב חנין: לכן, אני פונה גם מעל הבמה הזו לעיריית ירושלים להימנע מפינוי המאהל בגן-סאקר עד אשר יינתן שם פתרון אמיתי וראוי למצוקה של האנשים שנמצאים שם.

דב חנין: נמצאים גם מאהלים בבת-ים.

דב חנין: גם שם זה מאהל של מחוסרי דיור.

דב חנין: מאהל ברחובות – גם הוא מאהל של מחוסרי דיור.

דב חנין: מאהל בקריית-שרת, מאהל בג'סי-כהן.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, שוב, כל הבעיות האלה הן רק דוגמאות של מצוקת דיור קשה וקיצונית שהממשלה לא נותנת לה פתרון.

דב חנין: הדרך היא לא להילחם בחסרי הדיור, הדרך היא לייצר להם פתרונות.

דב חנין: הכסף נמצא, הכסף קיים.

דב חנין: צריך לקבל את ההחלטות הנכונות כדי לאפשר לאנשים פתרונות דיור.

דב חנין: אני עדיין, בדיבורים שלי היום, עוד לא נגעתי, ואני מקווה שחברי ד"ר עפו אגבאריה יתייחס וישלים אותי, למצוקת הדיור הקשה שקיימת בציבור הערבי, ששם גם כן הורסים בתים לאנשים אבל לא מייצרים להם פתרונות.

דב חנין: לכן, אדוני היושב-ראש, אני פונה אליך גם כחבר הנשיאות, בהמשך לאותו דיון שקיימנו קודם, שאנחנו נגיע כבר בשבוע הבא לתשובה ולהצעות סיכום ולהצבעה, אם יש צורך, כדי שהדיון הזה אכן יהיה דיון אופרטיבי וממשי, עם תוצאות אמיתיות.

דב חנין: תודה רבה.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: אנחנו עוברים לרשימת הדוברים.

שלמה מולה: חברת הכנסת מירי רגב – איננה.

שלמה מולה: חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס – איננה.

שלמה מולה: אכן, חבר הכנסת איתן כבל, ואחריו – חבר הכנסת מיכאל בן-ארי.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני.

שלמה מולה: שלוש דקות לרשותך.

שלמה מולה: בבקשה.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני שמח אכן שהנושא הזה עולה לסדר-היום, וכמו חברי אני מצר על כך שהאולם, בנושא כל כך דרמטי וחשוב, לא בדיוק כמו שהיינו מצפים.

איתן כבל: לגופו של עניין, חשוב שייאמר כאן שהנושא של המצוקה, מצוקת הדיור, ובוודאי הנושא המסוים שאנחנו מדברים עליו – הדיור הציבורי – המצוקה מתקיימת בשני מגזרים: המגזר החרדי-הדתי והמגזר הערבי.

איתן כבל: המצוקה שם, אנחנו לא יודעים, או לא עוסקים בזה, אבל המצוקה שם היא מצוקה קשה לאין שיעור, אפילו יותר מברוב המקומות בחברה הישראלית.

איתן כבל: אני עמדתי כאן יותר – אני כבר לא זוכר את המספר, כמה פעמים עמדתי כאן, וכמה וכמה פעמים עמדתי בוועדת הכספים ובוועדת הכלכלה.

איתן כבל: ואני חוזר ואומר לשר הבינוי והשיכון, הוא השר האחראי, הוא השר שצריך לתת את הפתרונות לבעיות.

איתן כבל: אני אומר את זה בלשון קצת ציורית: נקעה נפשנו מהטלת האשם רק על האוצר.

איתן כבל: אני לא מאלה שחושבים שהאוצר זו חבורה של צדיקים.

איתן כבל: ממש לא, אדוני היושב-ראש.

איתן כבל: אבל כן אני יודע לומר שאנחנו מצפים מהשר שיבוא ויילחם, ויציג את הדברים באופן הברור.

איתן כבל: המאהלים האלה – תשמעו, הרי זה לא פעם ראשונה שיש מאהלים, חבר הכנסת דב חנין.

איתן כבל: אני רוצה להזכיר שבתחילת שנות ה-90 הארץ הוצפה בכמויות של מאהלים פי כמה וכמה, מדן ועד אילת, לא בלשון המליצה.

איתן כבל: מדן ועד אילת, אלפי אלפים של מאהלים.

איתן כבל: ומדינת ישראל אז, ממשלת יצחק רבין, זיכרונו לברכה, והשר פואד בן-אליעזר בזמנו, נתנו מענה לכולם, ולא היה אחד שקיפל את האוהל שלו ולא ידע שהוא מגיע לדיור.

איתן כבל: אני מקבל מכתבים ופניות וטלפונים, כמו חלק מחברי הכנסת, קורעי לב.

איתן כבל: אין לאנשים לאן ללכת.

איתן כבל: זה לא צחוק, זה לא איזה מישהו שבא – – –

מגלי והבה: – – – אלה באוהלים פה, 200 מטר מהכנסת.

מגלי והבה: ילדים – – –

איתן כבל: נכון, זה פשוט לא ייאמן.

איתן כבל: אני אומר לכם, נחמץ לבי.

איתן כבל: לפעמים אני לא עובר רק כדי לא להיתקל בהם, במבט שלהם.

איתן כבל: הייתי באיזו תוכנית ב-102 FM עם ד"ר אייל מדני, ועלו לשידור שתי משפחות.

איתן כבל: אין לך מה לענות להן, למען השם.

איתן כבל: אני מכיר את זה מהיישוב שלי, ראש-העין, אני מכיר את זה מעשרות מכתבים שמגיעים מכל הארץ.

איתן כבל: ישראל שוורץ נותן את המקסימום.

איתן כבל: הוא לא יכול לתת, במשרד הבינוי והשיכון, יותר ממה שיש לו.

איתן כבל: ואני מסיים, אדוני היושב-ראש.

איתן כבל: יש שתי החלטות מרכזיות שצריך לקבל, ונמאס לדבר עליהן.

איתן כבל: העניין האחד, ודרך אגב, אני מביא את זה כחקיקה, שאומרת שמשפחה שאושר לה דיור בדיור הציבורי תקבל שכר דירה ריאלי כל עוד היא לא קיבלה את הדירה.

שלמה מולה: נכון.

איתן כבל: אם היא גרה במקום ושכר הדירה הריאלי באותו אזור הוא x, היא תקבל את x השקלים.

איתן כבל: אולי זה יגרום גם למדינה לטפל בנושא הזה.

איתן כבל: מצד שני, העניין של לא יֵצא מכרז של משרד הבינוי והשיכון – למה צריך השר הצעת חוק פרטית של חבר כנסת שאני אוהב, דוד אזולאי?

איתן כבל: שיחליט – הוא הממשלה, הוא הריבון – שלא יצא מכרז של משרד הבינוי והשיכון או מינהל מקרקעי ישראל שלא יוקצה בו אחוז מסוים עבור דיור ציבורי.

שלמה מולה: מאה אחוז.

איתן כבל: ולכן, אני אומר את זה כאן, וחוזר ואומר: שלא נחזור, נגיע אל הקיץ והארץ תימלא שוב באותה מחאה – ושוב נליט את פנינו בידינו ונאמר: לא ראינו, לא שמענו, לא ידענו?

איתן כבל: ושוב נאמר שזה קשור לממשלות הקודמות?

איתן כבל: זה בידיים שלכם.

איתן כבל: ואני אומר לך, חבר הכנסת נסים זאב, במשפט אחרון – באמת אני אומר את זה, במחילה: הגיעה העת שמשרד הבינוי והשיכון והשר שעומד בראשו – ואתה חבר במפלגה הזאת – יעשה וייקח את הסמכויות עד כדי – משהו שאני לא מאמין שיקרה – אבל משבר פוליטי; אבל אני חושב שייאמר.

שלמה מולה: מאה אחוז.

איתן כבל: תודה.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: הדובר הבא הוא חבר הכנסת מיכאל בן-ארי, ואחריו – חבר הכנסת עפו אגבאריה.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני, גם לרשותך שלוש דקות, ואנחנו נתקדם.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני, שלוש דקות לרשותך.

מיכאל בן-ארי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, כשמדברים על פינוי אלים והרס בתים, אי-אפשר שלא להזכיר את האירוע הקשה ביותר שאירע ביום רביעי – בלילה בין רביעי לחמישי – ב-02:00, בשכונה של קריית-ארבע שנקראת מצפה-אביחי.

מיכאל בן-ארי: נהרסו שם עשרה בתים, חבר הכנסת נסים זאב.

מיכאל בן-ארי: באמצע הלילה פרצו אל הבתים, האנשים של השר לביטחון פנים, של מר יצחק אהרונוביץ, חבר הכנסת יצחק אהרונוביץ – פרצו אל הבתים.

מיכאל בן-ארי: ראינו את התמונות הקשות.

מיכאל בן-ארי: קור מקפיא של 2 מעלות בחוץ, ואומרים לאמהות לילדים: תלבשו משהו חם, תוך חצי דקה אתם בחוץ.

מיכאל בן-ארי: והם צריכים ללכת ברגל מרחק רב עד שהם יגיעו למקום שבו הם יוכלו למצוא מחסה, למצוא קורת גג, וזה לחרפתה של ממשלת נתניהו שעוסקת בהרס במקום בבניין; בחורבן במקום בפיתוח.

מיכאל בן-ארי: אני רוצה להתייחס לעניין של מצוקת הדיור ולפינוי אוהלים בתל-אביב.

מיכאל בן-ארי: ראש עיריית תל-אביב מאוד מאוד חרוץ פתאום.

מיכאל בן-ארי: פתאום הוא חרוץ.

מיכאל בן-ארי: יש לנו 50,000 מסתננים בתל-אביב, בלתי חוקיים, שהם שגירשו את האנשים מבתיהם.

מיכאל בן-ארי: עובדה.

מיכאל בן-ארי: זאת עובדה.

מיכאל בן-ארי: אני נמצא שם, אני מקבל את האנשים – הם נזרקים מהבתים שלהם כי הם לא מסוגלים לשלם את מה שמשלמים המסתננים, כי הם גרים עשרות בדירות של חדר, חדר וחצי.

מיכאל בן-ארי: ואשה שמקבלת אפילו קצבה כלשהי לא מסוגלת לעמוד בזה.

מיכאל בן-ארי: לא מסוגלת לעמוד בזה.

מיכאל בן-ארי: אז ראש העיר החרוץ, אנא ממך, תפנה את החריצות שלך למקומות הנכונים.

מיכאל בן-ארי: תראה למסתננים שהבית הזה הוא של אזרחי מדינת ישראל, שלא יכולים לפתוח עסקים בלי רשיון, שלא יכולים לחלק דירות – כל בעלי הדירות החמדנים.

מיכאל בן-ארי: תעשה קצת סדר בעיר שלך.

מיכאל בן-ארי: והערה נוספת: יש מצוקת דיור בכל רחבי הארץ.

מיכאל בן-ארי: אני לא יודע אם התמונה היא כזאת של אוהלים פה ואוהלים שם, אבל אין לי ספק שזה מה שיהיה.

מיכאל בן-ארי: אין לי ספק שזה מה שיהיה.

מיכאל בן-ארי: כי יש לנו ממשלה – ממשלת ההקפאה.

מיכאל בן-ארי: ההקפאה של נתניהו נמשכת עד היום הזה.

מיכאל בן-ארי: 100,000, 100,000 תושבים גרים בשני יישובים – ביתר-עילית וקריית-ספר, מהאוכלוסייה החרדית.

מיכאל בן-ארי: אם הם לא היו גרים שם, הם היו צריכים לגור איפשהו, ואז היו לנו עוד תופעות של בית-שמש, ועוד תופעות של מקומות אחרים, כי קשה – זה יש לו סוג חיים כזה, וזה יש לו סוג חיים כזה.

מיכאל בן-ארי: במקום לפתח, להכפיל את קריית-ספר, לבנות עיר בין מעלה-שומרון לבין עמנואל – רבבה, יקיר ונופים – לבנות עיר, להכפיל את אריאל.

מיכאל בן-ארי: להכפיל את אריאל.

מיכאל בן-ארי: לפתח רכבת.

מיכאל בן-ארי: רבותי, עתודות הקרקע של מדינת ישראל הן שטחי ארץ-ישראל.

מיכאל בן-ארי: לב לבה של ארץ-ישראל זה יהודה ושומרון.

מיכאל בן-ארי: מי שמתכחש לזה מספר סיפורים, מוליך שולל.

מיכאל בן-ארי: כמו שיש פה כאלה שמביאים לפה את המסתננים, מחבקים את המסתננים ואחר כך בוכים למה זורקים את האנשים מבתיהם.

מיכאל בן-ארי: רבותי, בואו נפסיק את הצביעות.

שלמה מולה: נא לסכם.

שלמה מולה: בבקשה.

מיכאל בן-ארי: בואו נפסיק את הצביעות שלנו ונאמר את הדברים האמיתיים: המסתננים יוצרים בעיית דיור.

מיכאל בן-ארי: 50,000 מסתננים בתל-אביב יוצרים בעיית דיור.

מיכאל בן-ארי: זו עובדה.

שלמה מולה: טוב.

מיכאל בן-ארי: וממשלה שלא בונה, שמחריבה, היא תביא עליה את סופה.

מיכאל בן-ארי: תודה רבה.

שלמה מולה: טוב, תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: הדובר הבא הוא חבר הכנסת עפו אגבאריה.

שלמה מולה: נדמה לי, יש לי רושם שהאיחוד הלאומי המליץ על ראש הממשלה להרכיב את הממשלה.

שלמה מולה: נראה לי שזה – – –

מיכאל בן-ארי: אני לא הייתי שם, לפחות.

שלמה מולה: אז אני – גם למען ההיסטוריה.

שלמה מולה: צריך להגיד את ההיסטוריה.

מיכאל בן-ארי: חוץ מזה – – –

עפו אגבאריה: למען שורת הדין.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני.

שלמה מולה: כן, גם לרשותך שלוש דקות.

מיכאל בן-ארי: אני לא הלכתי – – –

עפו אגבאריה: אדוני היושב-ראש, איך אומרים?

עפו אגבאריה: "דה נה דֶר".

שלמה מולה: בבקשה.

עפו אגבאריה: משבר הדיור הציבורי במדינה כמובן לא פסח על האוכלוסייה הערבית.

עפו אגבאריה: לצערי הרב, הבעיות שלנו הן קצת שונות.

עפו אגבאריה: אנחנו מאוד היינו רוצים שהממשלה – ואם באמת היתה ממשלה מתוקנת, אז היתה לה איזושהי תוכנית כדי באמת לעשות ולבנות במגזר הערבי גם כן דיור ציבורי.

עפו אגבאריה: כי מה הממשלה אומרת?

עפו אגבאריה: אתם בונים לרוחב, ואתם לא בונים למעלה, אז בגלל זה הם לא מפשירים קרקעות, לא מאשרים תוכניות מיתאר, ואז, אין לבנות.

עפו אגבאריה: זה מצד אחד הבעיה העיקרית.

עפו אגבאריה: מצד שני, אפילו בתוך תוכניות המיתאר האלה, האדמות שהן בבעלות פרטית של אותם האנשים, לפי התוכניות אמורות להיות בעתיד גם כן בתוך תוכנית המיתאר, אז גם שם לא מאשרים.

עפו אגבאריה: אז מה קורה?

עפו אגבאריה: משפחות שבאמת היו ברוכות ילדים – ארבעה, חמישה ילדים – על פיסת קרקע של חצי דונם או מקסימום דונם, אז בונים ואתם רואים.

עפו אגבאריה: עכשיו כל מי שעובר על-יד כפר ערבי, רואים: יש שלוש, ארבע קומות; זה המקסימום שיכולים לבנות במגזר הערבי.

עפו אגבאריה: ותראה, הבתים לא של משפחה אחת; זה של ארבע או חמש או שש משפחות.

עפו אגבאריה: אבל ברגע שיש יותר, אז אין מה לעשות – צריך לבנות.

עפו אגבאריה: אז הולכים, בונים, על הקרקע שלהם, שזו אדמה שלהם עם טאבו.

עפו אגבאריה: אבל בגלל שהיא עדיין לא בתוך תוכנית המיתאר, ותוכנית המיתאר לא מאושרת, והיא כבר 20 שנה או עשר שנים במגירה של שר הפנים, אז האנשים האלה באים ובונים שם, וכאן הורסים.

עפו אגבאריה: מספר ההריסות זה דבר איום ונורא.

עפו אגבאריה: מספר ההריסות שמתבצעות במגזר הערבי עולה באחוזים בהרבה יותר על המספר שלהם באוכלוסייה.

עפו אגבאריה: ואם ניקח את המצב שקיים היום בנגב – תוכנית הממשלה לטרנספר כל כך הרבה אנשים בנגב מהאדמות שלהם – ואלה שאומרים שזה לא אדמות שלהם, הם לא רק טועים, הם מטעים, ובכוונה משקרים.

עפו אגבאריה: אומרים: אדמות מדינה.

עפו אגבאריה: מה זה אדמות מדינה?

עפו אגבאריה: סך הכול הבדואים בנגב גרים על 3% מכל אדמות הנגב.

עפו אגבאריה: מכל אדמות הנגב.

עפו אגבאריה: ובאים לפה אנשים ומתארים לעם ישראל כאילו הבדואים משתלטים על הנגב.

עפו אגבאריה: זה שקר.

עפו אגבאריה: זה מתוכנית ההפחדה שדיברנו עליה כשדיברנו על הגזענות.

עפו אגבאריה: וזה אחד הדברים שבאמת מתקשרים לעניין של הגזענות.

עפו אגבאריה: הרי מי הכי סובל מעניין הדיור?

עפו אגבאריה: זה נכון שיש את המאהל, וקמו הסטודנטים ומעמד הביניים בתל-אביב, בחיפה, בכל הערים, בעפולה.

עפו אגבאריה: אבל הם בעצם ביטאו את המצוקה של השכבות החלשות, שלא יכולות באמת להגיע לדיור ציבורי הולם, וזה השכבות העניות.

עפו אגבאריה: באותה נשימה אנחנו מדברים על האנשים שסובלים מהגזענות.

שלמה מולה: דרך אגב, בכלל במגזר הערבי אין דיור ציבורי?

עפו אגבאריה: כמעט אין, להוציא כמה פרויקטים קטנים, שרובם נכשלו, בגלל האופי שבו נעשו הפרויקטים האלה.

עפו אגבאריה: אולי בטירה, בטייבה, נדמה לי, וזהו.

עפו אגבאריה: בנצרת למשל יש דיור ציבורי, שהוא במצב הרבה יותר טוב.

שלמה מולה: טוב – – –

עפו אגבאריה: אבל בסך הכול, תראה את המצוקה, גם כן, של נצרת.

עפו אגבאריה: העיר נצרת היא כמעט פי-שניים מנצרת-עילית, אבל שטח השיפוט שלה ותוכנית המיתאר שלה הם חצי מנצרת-עילית.

שלמה מולה: מאה אחוז.

שלמה מולה: טוב.

עפו אגבאריה: תודה רבה.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: אנחנו ממשיכים ברשימת הדוברים.

שלמה מולה: הדובר הבא הוא חבר הכנסת מגלי והבה.

שלמה מולה: בבקשה, מגלי.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני, גם לך – – –

מגלי והבה: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, יש לנו ממשלה קטנה: 39 שרים ואפילו שר אחד לישועה, שיהיה תורן במליאה, שגם התקנון מחייב אותם – – –

שלמה מולה: נכון.

מגלי והבה: וגם הדיון האלמנטרי, הבסיסי, בפרלמנט מחייב את הממשלה הזאת.

מגלי והבה: אני מקווה שבנשיאות – צריך לדבר על זה ולקבל החלטות.

מגלי והבה: בושה ממש לאותה ממשלה שלא מעניין אותה נושא מאוד חשוב, נושא הדיור והמחסור בדיור.

מגלי והבה: דיברו חברי קודם על המצוקות, שבעצם מתחילתה של הכנסת הנוכחית היו חברי כנסת שהתריעו שהולכת להיות בעיה אקוטית בנושא הדיור במדינה.

מגלי והבה: ודיברו לפני שהתחילו עליות המחירים המטורפות במחירי הדיור, לפני המחאה הציבורית, חבר הכנסת איתן, כיוון שאנחנו שכנים – גם פה וגם בעשייה הזאת – לפני שחשבו על המחאה הציבורית.

מגלי והבה: והממשלה, לא הטריד אותה.

מגלי והבה: רק הטריד אותה איך להרכיב ממשלה של 39 שרים ושר שיכון שכל היום רץ ממקום למקום ומסביר: אין לי תקציב.

מגלי והבה: אבל נדמה לי שאנחנו רואים בדיוק איפה תוכניות הדיור כן הסתדרו.

מגלי והבה: עיננו לא צרה, אבל בקציר ובחריש, חבר הכנסת כבל, אתה יכול רק להתקנא בכך שאתה יכול ב-60,000 שקל לקבל התחלת בנייה, והבטיחו לך דיור, כמובן שמתוכנן לבנייה.

מגלי והבה: צריך לתת לכל אזרחי ישראל, אבל לא יכול להיות שר שמסרס את המשרד שלו ומביא את כל התקציבים רק למקום אחד.

מגלי והבה: וכמובן, הבעיה הכואבת אצלנו בנושא הדיור, אדוני היושב-ראש, היא בעיה שלא חשבו עליה בכלל.

מגלי והבה: כשדיברו על חוק הווד"לים, ויושב פה חבר הכנסת דב חנין, נלחמנו מלחמה.

מגלי והבה: בסופו של דבר אמרו: גם לכם יהיה פתרון.

מגלי והבה: מה הפתרון?

מגלי והבה: אין לנו בנייה לגובה.

מגלי והבה: איך הם רוצים לפתור את בעיות הדיור?

מגלי והבה: אמרו: ניתן – – –

שלמה מולה: נדמה לי, בדיון שהיה עם ראש הממשלה ואתך, הם התחייבו בכל זאת להכניס איזשהו תיקון לחוק הווד"לים בשביל הדרוזים.

מגלי והבה: כן.

מגלי והבה: הוא אמר.

מגלי והבה: הכול על הנייר והכול הבטחות.

מגלי והבה: זו הבטחה גם של ראש ממשלה, אתה צודק, שאמר: אני הולך לטפל בזה.

מגלי והבה: היותר חמור, אדוני היושב-ראש, נושא הקצאת מגרשים לחיילים המשוחררים לפי חוק, לפי דין.

מגלי והבה: בהתחלה הקצו.

מגלי והבה: כל הזמן אומרים: הממשלות הקודמות.

מגלי והבה: אבל אתם שלוש שנים בשלטון.

מגלי והבה: כשאתם אומרים: אוקיי, מקצים מגרשים לחיילים המשוחררים – ותיכף תופתע מהמספרים, אדוני היושב-ראש – גם אין הקצאה לסיוע לדיור הזה.

מגלי והבה: אם חלקה של 300 מטר תעלה לי, בלי תשתיות ובלי פיתוח, מחיר שאני לא יכול לעמוד בו, אז מה אני צריך את הפתרון הזה?

מגלי והבה: וכמובן, כשהממשלה וראש הממשלה יודעים שלא עומדים בהקצאות, מחד, למגרשים לחיילים המשוחררים, לא פותרים את בעיות תוכניות המיתאר מאידך, ולא נתנו לנו פתרון בפתרון הווד"לים, אז זה ממש מצב של פשיטת רגל; לא שלי, לא של חברי הכנסת, שכל הזמן מתריעים – של ממשלת ישראל ומי שעומד בראשה.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

מגלי והבה: תודה, אדוני.

שלמה מולה: תודה רבה.

שלמה מולה: חבר הכנסת זאב בילסקי, בבקשה.

שלמה מולה: ואחריו – חבר הכנסת נסים זאב, אחרון הדוברים.

שלמה מולה: ואנחנו נמשיך להצעות חקיקה, אדוני.

שלמה מולה: בבקשה, גם לרשותך שלוש דקות.

זאב בילסקי: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, יש לי ניסיון רב-שנים בנושא המוניציפלי, בנושא של תכנון ובנייה, וניסיתי בכוחותי הדלים להביא לידיעת האנשים היושבים פה בכיסאות הריקים שלפנינו קצת מניסיוני ולהציע להם הצעות.

זאב בילסקי: לדוגמה, ישנם היום ברשויות המקומיות מאות דונמים של קרקע ציבורית שהופקעה לפני 30 שנה ולא – – –

שלמה מולה: מה שנקרא "קרקע חום"?

זאב בילסקי: מה שנקרא "קרקע חומה".

זאב בילסקי: – – – ולא הצליחו לבנות שמה, מאלף ואחת סיבות.

זאב בילסקי: ואני הצעתי היום לממשלה, אמרתי להם: בואו, בהצעת חוק פשוטה, נרחיב – כצו לשעה הזאת – ונאפשר על אותם שטחים חומים לבנות דיור להשכרה, להשכרה לזכאים.

זאב בילסקי: מחיר הקרקע הוא אפס, וזה, במקומות של הביקוש, זה כמעט 50% ממחיר הדירה, ותשכיר במחיר זול לאותם זכאים שנה, שנתיים, חמש, עד שהוא ימצא את מקומו.

זאב בילסקי: גם לזה, אדוני היושב-ראש, הממשלה לא מסכימה, והיא מושכת.

זאב בילסקי: כבר הבניינים יכלו להיות בנויים, וכבר מה ייגרע מעולמו של הקדוש-ברוך-הוא אם אותם אנשים שיושבים באוהלים יקבלו דירה בשכירות שתאפשר להם לגור בכבוד, לגדל את המשפחה שלהם?

זאב בילסקי: וביום מן הימים יקנו לעצמם דירה, כמו שעושים כולם במדינת ישראל.

זאב בילסקי: אין פה דיור להשכרה.

זאב בילסקי: בכל העולם תפסו את זה, מדינות מתפתחות, בתחילת הדרך – כמו ארצות-הברית – רוב האנשים גרים בשכירות 20 שנה, 30 שנה.

זאב בילסקי: פה, אלה שאין להם דיור, ומהרבה סיבות, אין להם שום סיכוי להגיע.

זאב בילסקי: אדוני היושב-ראש, איזה סיכוי יש לאדם שאין לו דירה, שיש לו ילדים, לקנות דירה?

זאב בילסקי: פעם היינו אומרים: תשמע, תלך לאזורי פיתוח, תהיה לך שם דירה.

זאב בילסקי: לך תקנה דירה היום בקריית-גת, אפילו בקריית-שמונה – בלתי אפשרי.

זאב בילסקי: את כל הטעויות האפשריות עשינו.

זאב בילסקי: ולכן, במקום לדבר כל כך הרבה, במקום לנסות לצאת בססמאות, אני קורא לממשלת ישראל: בואו תאמצו הצעת חוק פשוטה של חבר הכנסת זאב בילסקי, תעשו "וי" עליה, ניקח את השטחים החומים, נבנה דיור להשכרה.

זאב בילסקי: בדירות האלה, כל אותם אנשים שחיים באוהלים, שאין להם לאן ללכת, יוכלו להיכנס, להתפרנס, לשלם 15%, 20% מהשכר שלהם לשכר דירה, ובזה יבוא שלום על ישראל.

זאב בילסקי: זאת הצעה פשוטה, היא תפתור בעיות של אלפי משפחות כבר במיידי.

זאב בילסקי: מחר אפשר להתחיל לבנות, השטחים קיימים, זה באזורי ביקוש במרכז הארץ, יש שם מקומות תעסוקה.

זאב בילסקי: אלי שבשמים, מה עוד אני צריך לעשות כדי שידידיך, חבר הכנסת נסים זאב, אלי ישי, אריאל שר השיכון, רק יקשיבו טוב למה שאני אומר.

זאב בילסקי: נעביר את זה בוועדת שרים ונתחיל לבנות.

זאב בילסקי: תודה רבה.

שלמה מולה: אני מבין, מה שאתה אומר להם בעצם: תחשבו מחוץ לקופסה?

זאב בילסקי: כן.

שלמה מולה: בבקשה.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני, חבר הכנסת נסים זאב – בעניין הזה.

שלמה מולה: ומייד אחריו אנחנו עוברים לשתי הצעות חקיקה.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני, גם לרשותך שלוש דקות.

נסים זאב: זאב ידידי, בשיר השירים כתוב: "הראיני את מראיך השמיעיני את קולך כי קולך ערב ומראיך נאוה".

נסים זאב: אז באמת קולך ערב, אבל צריך לדעת, אי-אפשר מדי פעם שעולים לומר – – –

אריה ביבי: אבל אתם מתנגדים לשירת נשים.

נסים זאב: אתה יודע על מה מדובר.

נסים זאב: זה על השכינה, על הקדוש-ברוך-הוא.

נסים זאב: זה הכול סודות ועל-פי הזוהר.

אריה ביבי: אני יודע, ישתבח שמך.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני.

נסים זאב: לא, מותר לומר גם פסוק, לא נורא.

שלמה מולה: בוודאי, בסדר גמור.

נסים זאב: תודה.

נסים זאב: אני אומר שהבעיה החלה כאשר חוק הדיור הציבורי שהיה בזמנו, כשאפשרו למכור את הדירות ומשפחות רכשו את הדירות כדי להשאיר את זה בירושה.

נסים זאב: במאות מיליוני שקלים נמכרו דירות ממש בשליש או רביע ממחירן.

נסים זאב: האוצר התחייב בזמנו שהכספים האלה יהיו לקניית דירות חדשות.

נסים זאב: הכסף חזר לאוצר.

נסים זאב: ואני זוכר שב-2002 אני הייתי נגד החוק הזה כי אני הייתי חבר ועדת "פרזות", אני ידעתי שהקריטריונים הולכים ונהיים יותר קשיחים וכל תוכניות הנ"ר שהיו בעבר – נשאר נר נשמה.

נסים זאב: זאת אומרת זה רק משהו שלמראית העין, זה על הנייר.

נסים זאב: רק לנכים קשים מעל 100% נכות, על כיסאות גלגלים, בקושי היו תקציבים לאותם נכים בקומת קרקע, וכמה קשיים, ושנים רבות.

נסים זאב: אדוני היושב-ראש, רוצים לפתור בעיה כשבאמת אנחנו יודעים שבמשך שנים רבות היה פה איזשהו מחדל.

נסים זאב: שר השיכון כיום בפועל, הוא ושר הפנים, עושים מה שלא עשו שרי ממשלות בעבר.

נסים זאב: אני אומר לך את זה באחריות מלאה.

נסים זאב: מבחינת מספר הדירות שנבנות ברחבי הארץ, התוכניות שמריצים – זה דברים שלא היו בעבר.

נסים זאב: אגב, אם הציפייה היתה, הצפי, ל-30,000 יחידות דיור, היום מתקרבים ל-50,000.

נסים זאב: זאת אומרת, אני לא אומר שזה מספיק.

נסים זאב: אני זוכר בתקופת אריק שרון, ב-1990, הייתי חבר עיריית ירושלים כשבאו העולים מרוסיה.

נסים זאב: אז שרון אמר: אני לא מחפש עכשיו תוכניות, אני קודם כול מיישב את השכונות.

נסים זאב: הביא את העולים החדשים, ואני אומר לכם – היה בזמנו השופט בדימוס סיון, שהעביר ביקורת: איך יכול להיות?

נסים זאב: אין תוכניות, אין תשתיות.

נסים זאב: איך יכול להיות שקודם כול באו ונכנסו?

נסים זאב: אבל זה היה אריק שרון.

נסים זאב: הוא היה יחיד, אני אומר לכם, וייאמר לזכותו, שאמר: בסדר, ביקורת, ביקורת, אבל אני עושה הלכה למעשה.

נסים זאב: אני אומר שגם פה צריכים לעשות הכול.

נסים זאב: הממשלה עושה, לא שהיא לא עושה, אבל לגבי המאהלים, לגבי המקומות האלה שכרגע נמצאים במצב באמת קשה, אני חושב שצריך לסייע להם קצת יותר, מעבר למה שהרשויות המקומיות נותנות להם, איזשהן פרוטות.

נסים זאב: צריך אולי קצת להגדיל את הסכום כדי באמת לאפשר להם שכירות, לפחות לחצי שנה, עד שהם יוכלו להשתקם ולשקם את חייהם.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: אני מודה לך.

שלמה מולה: הצבעה וסיכומים במועד אחר.

שלמה מולה: לפני שנעבור להצעות החוק אני אבקש – הודעה למשנה למזכירת הכנסת.

שלמה מולה: בבקשה.

נאזם בדר: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבד להודיעכם, כי הונחה היום על שולחן הכנסת, לקריאה שנייה ולקריאה שלישית, הצעת חוק הגבלת הפרסומת והשיווק של משקאות אלכוהוליים, התשע"ב–2012, שהחזירה ועדת הכלכלה.

נאזם בדר: עוד אודיע

נאזם בדר: כם כי חבר הכנסת דני דנון מבקש להסיר את שמו מהצעת חוק הגנת הצרכן (תיקון – הצבת דברי מתיקה במרחק מזערי מהקופות), התשס"ט–2009, שמספרה פ/1521/18.

נאזם בדר: תודה.

שלמה מולה: תודה רבה.

שלמה מולה: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/430).

שלמה מולה: ]

שלמה מולה: אנחנו עוברים להצעות חוק.

שלמה מולה: הצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 136) (הארכת התקופה לזכאות למענק עבודה מועדפת לחיילי מילואים), התשע"ב–2012 – קריאה ראשונה.

שלמה מולה: יציג את הצעת החוק חבר הכנסת אריה ביבי.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני, לרשותך עד עשר דקות.

אריה ביבי: אני לא אנצל את מלוא הזמן.

אריה ביבי: אני חושב שההצעה שלי היתה צריכה להיחסך אילו המחשבה של הביטוח הלאומי היתה מחשבה לוגית.

אריה ביבי: למה אני מתכוון?

אריה ביבי: כשאדם, חייל, שמסיים את שירות החובה שלו, עובד בעבודה מועדפת, מותר לו לעבוד עבודה מועדפת שישה חודשים בתוך שנתיים.

אריה ביבי: מה קורה כאשר הוא באמצע השנתיים האלה יוצא למילואים?

אריה ביבי: אז באים מהביטוח הלאומי ברוב טיפשותם ואומרים לו: אדוני, יצאת?

אריה ביבי: עברת את השנתיים?

אריה ביבי: היית שנתיים וחודשיים?

אריה ביבי: אז אתה לא מקבל ביטוח לאומי.

אריה ביבי: הוא אומר להם: שנתיים, נכון, אבל בתוך השנתיים הייתי במילואים.

אריה ביבי: אז לא החשיבו לו את המילואים.

אריה ביבי: לכן אני אומר:

אריה ביבי: אם היתה להם מחשבה לוגית לא היינו צריכים להגיע לזה.

אריה ביבי: הצעת החוק שלי אומרת שאם אותו חייל בעבודה מועדפת, בתוך השלב הזה של השנתיים הוא עובר את השנתיים בזמן הזה שהוא היה במילואים – אז ייחשב לו בתחום של השנתיים.

אריה ביבי: זאת כל ההצעה שלי.

אריה ביבי: תודה רבה.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: להצעת החוק הזאת נרשמו כמה אנשים אבל הם אינם.

שלמה מולה: אני צריך להקריא את שמותיהם: ישראל אייכלר – איננו; אורי אריאל – איננו; יעקב כץ – איננו; מיכאל בן-ארי – איננו.

שלמה מולה: אם כן, אנחנו עוברים להצבעה.

שלמה מולה: הצבעה מס' 7 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 5 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 136) (הארכת התקופה לזכאות למענק עבודה מועדפת לחיילי מילואים), התשע"ב–2012, לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות נתקבלה.

שלמה מולה: הצעת החוק עברה.

שלמה מולה: בעד – 5, אין מתנגדים, אין נמנעים.

שלמה מולה: ההצעה תעבור להמשך דיון לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

שלמה מולה: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/434).

שלמה מולה: ]

שלמה מולה: אנחנו ממשיכים בהצעת החוק הנוספת – הצעת חוק נכי רדיפות הנאצים (תיקון מס' 16) (החלפת מונחים), התשע"ב–2012, קריאה ראשונה.

שלמה מולה: יציג את הצעת החוק חבר הכנסת זאב בילסקי.

שלמה מולה: בבקשה, גם לרשותך עד עשר דקות.

זאב בילסקי: אדוני היושב-ראש, מזכיר הכנסת ושלושת החברים האמיצים שאני אקרא בשמותיהם: חבר הכנסת , חבר הכנסת איתן כבל, חבר הכנסת מגלי והבה, וגם לך, אורית, שנשארת אתנו עד הסוף, לא ויתרת ודאגת שהחוקים שלנו יעברו – ויש לי הרגשה, אדוני היושב-ראש, שבניגוד לפעמים רבות שנתקלתי פה בחוסר הבנה לחוקים שאני מעלה, יש לי נחת היום.

זאב בילסקי: אני מניח שאני אקבל פה את מלוא התמיכה.

זאב בילסקי: כל חברי הכנסת שנמצאים בכל הכיסאות, שיושבים פה, יצביעו בעד הצעת החוק שלי.

זאב בילסקי: אדוני היושב-ראש, היה שווה לחכות עד שמונה וחצי בערב.

זאב בילסקי: מהבוקר אני יושב ואני מתכנן איך אני אשכנע את חברי חברי הכנסת להצביע בעד הצעת חוק שהיא כל כך הגיונית.

זאב בילסקי: קבוצות של ניצולי שואה, עד היום קוראים להם "נצרכים", "נזקקים".

זאב בילסקי: איפה הכבוד?

זאב בילסקי: איפה ההדר?

זאב בילסקי: אדוני ראש הממשלה, שציפיתי שתשב פה – בכל אופן הצעת חוק שנוגעת לניצולי השואה.

זאב בילסקי: הייתי בטוח שהכנסת תהיה מלאה, ובאמת, הכנתי נאום של שלושה עמודים, אדוני היושב-ראש, כדי לשכנע את החברים.

זאב בילסקי: בכל אופן מדובר בניצולי השואה.

זאב בילסקי: אבל מה אני יכול לעשות?

זאב בילסקי: אדוני ראש הממשלה, אני פונה אליך, ואני יודע שאתה בטח תתמוך בהצעת החוק שלי, למרות שאני מהאופוזיציה.

זאב בילסקי: זאת הצעת חוק שהיא ערכית, היא לא עולה כסף, אדוני ראש הממשלה.

זאב בילסקי: לא יעלה לך כלום.

זאב בילסקי: אפילו לא צריך להביא את השופטים שילכו לאיזו ועדה בכנסת לשימוע.

זאב בילסקי: כלום.

זאב בילסקי: הצעת חוק ערכית, ראשונה במעלה, שאומרת שלא עוד – ניצולי שואה הם לא נזקקים, הם לא נצרכים, ואני חושב שהאמירה הזאת של הכנסת חשובה ביותר.

זאב בילסקי: אדוני היושב-ראש, מכיוון שנשארו לי עוד שמונה דקות ו-23 שניות, שאני באמת הייתי צריך אותן כדי לשכנע; הייתי בטוח שיהיו לפחות 100 חברי כנסת.

זאב בילסקי: אבל מכיוון ששלושה חברים טובים שלי נשארו פה למרות שיודעים שיש להם עיסוקים אחרים ופגישות אחרות, אבל הנושא חשוב להם – ואני רוצה שבאמת יירשם ב"דברי הכנסת", כי אני יודע, הסבירו לי, שכל מה שאני אומר פה – זה נרשם ב"דברי הכנסת".

זאב בילסקי: ויום אחד יבוא לפה לביא.

זאב בילסקי: אתם לא יודעים מי זה לביא.

זאב בילסקי: אני אגיד לכם.

זאב בילסקי: לביא זה הנכד שלי בן השנה.

זאב בילסקי: הוא נולד לפני שנה וכמה ימים, ואני בטוח שהוא יצמח ויגדל להיות איש ציבור, ייקח על עצמו שליחות ציבורית, ועליו ייאמר, ידידי חבר הכנסת נסים זאב, שכל העוסק בצורכי ציבור באמונה, הקדוש-ברוך-הוא משלם שכרו.

זאב בילסקי: יום אחד הוא יבוא לפה, לכנסת, ויראה שזאב בילסקי, חבר הכנסת, הגיש הצעת חוק שזכתה לתמיכה מלאה פה בכנסת והצילה את כבודם של ניצולי השואה.

זאב בילסקי: אז לכן, למען לביא, הנכד שלי שיחיה, ולמען הוריו הצעירים, שהם בתחילת הדרך, ולמען כל תושבי רעננה שתומכים בי ועומדים מאחורי, למען כל האנשים בעם היהודי שמלווים אותנו בהיותנו שליחים בסוכנות היהודית ולמענם של חמישה חברי כנסת שנמצאים פה היום, אני רוצה להגיש לקריאה ראשונה את הצעת החוק הקובעת שניצולי השואה לא ייקראו עוד "נזקקים" או "נצרכים", ואני רוצה להודות לכולכם שבאתם לרגע המיוחד הזה, ויש לי הרגשה שאני אחזור אליכם בעוד זמן לא רב.

זאב בילסקי: איתן כבל, נשארת כבר עכשיו, מה אתה – כבר, אתה יודע, לארג' עד הסוף.

איתן כבל: אני אתך.

זאב בילסקי: אני הייתי פה כשהסברת איך מסי ואיך – – –

איתן כבל: אני נהנה.

איתן כבל: אני רק רציתי לראות כמה זמן לוקחת ההנאה שלי.

שלמה מולה: – – – אפילו איציק וקנין בא להצביע על הצעת החוק שלך.

זאב בילסקי: יפה מאוד, הוא ישב בחוץ, הוא ראה והשתכנע שכדאי לבוא ולפחות – – –

יצחק וקנין: זאב, אני מראש תומך בהצעה שלך.

זאב בילסקי: אם אדוני מוכן לפרט קצת יותר בעניין הזה, יש לנו עוד חמש דקות ו-20 שניות לעניין הזה.

זאב בילסקי: אגב, אתה יודע?

זאב בילסקי: מתוך הוקרה לאנשים שנשארו פה מגיע להם גם איזה סטנד-אפ קטן, כי באמת אנשים טרחו ונשארו עד השעה הזאת.

זאב בילסקי: היום באו לפה ילדים, תינוקות של בית-רבן באו לכנסת.

זאב בילסקי: חברת הכנסת אורית זוארץ ארגנה פה ואנחנו באנו, כמה חברי כנסת, כדי לדבר.

זאב בילסקי: היית צריך לראות את חבר הכנסת איתן כבל מקריא להם שירים, וחברת הכנסת אורלי לוי בכלל התגלתה כאמא, גננת ובעלת גישה.

זאב בילסקי: גם אני באתי לשם, אבל בשבילי זה היה טבעי.

זאב בילסקי: אני זוכר שכל פעם ברעננה הייתי נכנס לאיזה גן-ילדים בלי הודעה מוקדמת.

זאב בילסקי: הגננת היתה מסתכלת ואומרת: מר בילסקי, הכול בסדר?

זאב בילסקי: אמרתי לה: כן.

זאב בילסקי: אתה רוצה שאני אאסוף את הילדים?

זאב בילסקי: אמרתי לה: למה לא?

זאב בילסקי: אני לא יודע איך זה בערים שלכם.

זאב בילסקי: אצלנו, לגננת יש סימן ו-35 ילדים מייד מתיישבים על הכיסאות הקטנים, הם מבינים שמשהו חשוב קורה בגן.

זאב בילסקי: ואז הגננת עושה את הטעות הראשונה.

זאב בילסקי: היא אומרת להם: טוב, ילדים, מי יודע מי הגיע לבקר אותנו בגן היום?

זאב בילסקי: אם זה נניח גן-חובה אז כבר מישהו אומר: בילסקי ראש העיר.

זאב בילסקי: אני מבסוט, הגננת מבסוטית, הכול בסדר.

זאב בילסקי: אבל אם זה גן טרום-טרום חובה, קטנים, קטנים, קטנים, ילדים.

זאב בילסקי: היא שואלת: מי בא לבקר אותנו?

זאב בילסקי: ואף אחד לא יודע.

זאב בילסקי: אני עומד שם בוש ונכלם, היא חיוורת, היא מבינה שהקידום שלה הלך, משכורת בסוף החודש מי יודע.

זאב בילסקי: אף אחד מהילדים לא יודע מי בא לבקר.

זאב בילסקי: ואז היא באה ואומרת: איך היא תצא מהמצב.

זאב בילסקי: בראש אני שומע אותה אומרת לעצמה: מה הייתי צריכה?

זאב בילסקי: הייתי אומרת להם שבא בילסקי ראש העיר ונגמר.

זאב בילסקי: אבל לא גננת כמו רעננה תוותר בקלות.

זאב בילסקי: ואז היא אומרת: טוב, ילדים, אני אתן לכם רמז.

זאב בילסקי: אדוני היושב-ראש, אתה צריך לראות, ילדים בני שלוש שיודעים שהרמז מגיע ורק הראשון זוכה.

זאב בילסקי: האוזניים שלהם ככה, העיניים שלהם גדולות, הטוסיק כבר מתרומם מהכיסא הקטנצ'יק, כי כל אחד מתכונן להיות ראשון, ואז תמיד יש אחד.

זאב בילסקי: היא אומרת להם: טוב, ילדים, תקשיבו.

זאב בילסקי: הרמז הוא שהגיע לפה ראש – ותמיד, אדוני היושב-ראש, יש קטנצ'יק אחד שקופץ ואומר: הגיע ראש הממשלה.

זאב בילסקי: אני מבסוט, הגננת מבסוטית, הקידום שלה מובטח.

זאב בילסקי: תודה רבה על תמיכתכם בחוק.

זאב בילסקי: ערב טוב לכולם.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: סיומת מצוינת.

שלמה מולה: אנחנו נעבור להצבעה.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני.

שלמה מולה: הצבעה מס' 8 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 7 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק נכי רדיפות הנאצים (תיקון מס' 16) (החלפת מונחים), התשע"ב–2012, לוועדת הכספים נתקבלה.

שלמה מולה: בעד – 7, אין מתנגדים.

שלמה מולה: הצעת החוק נכי רדיפות הנאצים (תיקון מס' 16) (החלפת מונחים), התשע"ב–2012, עברה, ותעבור להמשך דיון בוועדת הכספים.

שלמה מולה: תודה רבה, גבירותי ורבותי.

שלמה מולה: תם סדר-היום.

שלמה מולה: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, כ"ג בטבת התשע"ב, 18 בינואר 2012, בשעה 11:00.

שלמה מולה: ישיבה זו נעולה.