ישיבת מליאה, כנסת 18, פרוטוקול מספר 301, 2011-12-27 00:00

ראובן ריבלין: רבותי חברי הכנסת, אדוני חבר הכנסת, חבר הכנסת מסעוד גנאים וחבר הכנסת יואל חסון, באין ממשלה עדיין – השעה היא שעה מוקדמת, הקדמנו את ישיבת הכנסת מפאת סדר-היום הצפוף.

ראובן ריבלין: היום יום שלישי, ראש חודש טבת, א' בטבת תשע"ב, 27 בחודש דצמבר 2011 למניינם, ואני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

ראובן ריבלין: הודעה למזכירת הכנסת – בבקשה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחה היום על שולחן הכנסת, לקריאה שנייה ולקריאה שלישית, הצעת חוק הרשויות המקומיות (בחירות) (תיקון מס' 41), התשע"ב–2011, שהחזירה ועדת הפנים והגנת הסביבה.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה למזכירת הכנסת.

ראובן ריבלין: אנחנו מתחילים, כמובן – ימי שלישי – בנאומים בני דקה, והואיל ונמצאים שלושה חברי כנסת באולם, אני קובע שהראשון יהיה יואל חסון – ארבעה כבר יש לנו – השנייה תהיה רחל אדטו, השלישי יהיה מסעוד גנאים והרביעי יהיה דורון אביטל, ואחר כך, כל מי שייכנס אנחנו נרשום אותו לפי הסדר – לפי סדר כניסתו.

ראובן ריבלין: ראשון הדוברים בנאומים בני דקה – חבר הכנסת יואל חסון.

ראובן ריבלין: להודיע ליושב-ראש ועדת הכלכלה שהוא צריך להיות כאן, כי אם יסתיימו הנאומים אנחנו גם נתחיל מייד בסדר-היום.

ראובן ריבלין: בבקשה, חבר הכנסת חסון.

יואל חסון: אדוני היושב-ראש, תודה, בוקר טוב, חברי חברי הכנסת, אני מבקש לדבר ולציין היום את חיילי המילואים.

יואל חסון: "גלי צה"ל" היום משדרים שידור מיוחד, ה"שירותרום", שמוקדש כולו לחיילי המילואים, למי שהם ביום-יום אזרחים רגילים, מן השורה – קבוצה חשובה, שלצערי הולכת וקטנה, של אנשים שברגע שהם מקבלים דואר הביתה עוזבים את הכול, עוזבים את הילדים, עוזבים את האשה, עוזבים את מקום העבודה, ומשנים לכמה שבועות את אורח חייהם והופכים לחיילים לכל דבר.

יואל חסון: מדינת ישראל לא היתה יכולה להתקיים בלעדי אותה קבוצת איכות, של חיילי המילואים, שבאמת מייצגים בעיני את ישראל היפה, את הנתינה, את ההקרבה, את כל מה שהמדינה הזאת צריכה כדי באמת להתקיים, וכמו שהם נותנים, טוב שגם אנחנו נדע לתת ולציין את אותם אנשים.

יואל חסון: אדוני היושב-ראש, גם מה שעושה היום תחנת "גלי צה"ל" זה דבר יפה.

יואל חסון: ה"שירותרום" זה דבר יפה, גיוס משאבים לטובתם זה דבר יפה, אבל גם הבית הזה, הבית הזה צריך לעשות – עשה, וצריך לעשות עוד – לטובת חיילי המילואים, כדי שהקבוצה הזאת באמת תהיה גם גדולה יותר, גם עם זכויות גדולות יותר וגם מגובה היטב על-ידי בית-הנבחרים, הכנסת.

יואל חסון: לכן, חג שמח לחיילי המילואים ויישר כוח ל"גלי צה"ל" על ה"שירותרום".

יואל חסון: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: הבאה אחריו – חברת הכנסת רחל אדטו, ואחריה – מסעוד גנאים.

ראובן ריבלין: רשמתי את כל הנכנסים לפי סדר כניסתם.

ראובן ריבלין: בבקשה.

רחל אדטו: – – –

ראובן ריבלין: לא, לא, נא לתת את מגביר הקול לחברת הכנסת אדטו.

קריאה: זה הדרת נשים.

רחל אדטו: אתה רואה?

רחל אדטו: בבקשה.

ראובן ריבלין: אין, אין, אני מודיע לך שאין.

ראובן ריבלין: האם את מוכנה לעבור – הוא לא עובד, הרמקול שם.

ראובן ריבלין: רבותי, יש מי שדואג שבכל יום, כשאנחנו מסיימים את הישיבה, איזה רמקול אחר לא יפעל.

ראובן ריבלין: בבקשה.

רחל אדטו: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, זה ארבעה שבועות אני מנצלת את זמן הנאומים בני הדקה כדי לדבר על נושא הדרת נשים, באספקטים שונים, בין אם זה שנסעתי באוטובוסים בירושלים, בין אם זה הסיפור של משרד הבריאות.

רחל אדטו: והיום אני רוצה לספר על כיוון אחר, שלא מדברים עליו.

רחל אדטו: וזה קרה כאן, בכנסת, והסיפור דווקא הפעם לא מתקשר לחרדים, שכולנו עכשיו מצביעים רק עליהם.

רחל אדטו: הסיפור הוא של מכון ביישוב עלי, שלומדים בו סטודנטים, כולם בוגרי צבא, והם לומדים במסגרת מכון למנהיגות חברתית, אשר ביקשו להגיע לכאן, לכנסת, ולהתארח במכון המחקר של הכנסת.

רחל אדטו: הם כתבו מכתב מאוד מסודר למרכז המבקרים בכנסת, וציינו שהם באים ורוצים לצפות בעבודת הכנסת ובמכון, אבל היה בסיפא – הם מבקשים שיהיה זה גבר אשר ייתן להם את ההרצאה.

רחל אדטו: ואני מזכירה, אלה אנשים שרוצים להיות מכון למנהיגות חברתית של הציונות הדתית, והם אלה שאמרו שהם מבקשים שרק גבר ירצה להם.

רחל אדטו: וכאשר ד"ר שירלי אברמי אמרה בתשובתה – היא עונה להם: לא רואה סיבה, גם לא הלכתית, שגבר ירצה בפני קבוצת נשים – אין לי תוכנית לשיר בפניהם, ואני אקיים את השיחה.

רחל אדטו: והמענה של אותו מכון, סטודנטים ממכון "חי רועי" – דרך אגב, מכון למנהיגות חברתית על שם רב-סרן רועי קליין, זה שנפל והגן בגופו כשרימון התפוצץ – והתשובה של אותם מנהיגים חברתיים לעתיד היתה:

רחל אדטו: אם זאת תהיה אשה שתעמוד בפנינו, אנחנו מוותרים על הסיור בכנסת.

רחל אדטו: ונשמע בעיני – זה חמור, זה גרוע, כי אנחנו מתעלמים מזה, אנחנו מתעלמים – שמי שהצית את הסיפור היה שירת הנשים בצבא, ואנחנו רואים פה את הדוגמה, שזה ציונות דתית, אנשים שהיו בצבא, ואם יש משהו שמסוכן – – –

ראובן ריבלין: חברת הכנסת אדטו, יש לנו גברים ונשים, נערים ונערות, סטודנטים וסטודנטיות, העובדים בכנסת, גם במחלקת הביקורים, גם בממ"מ, ובכל שאר המחלקות, אין אפליה בעניין זה.

ראובן ריבלין: יש במליאה עצמה שאלה האם אנחנו, כאשר יש טקס רשמי, שמוזמנים אליו כל נבחרי המדינה – כל נבחרי המדינה, ויש בהם אנשים אשר אורח חייהם מנחה אותם ברמה הפרטית להתנהג כפי שהם מתנהגים על-פי מצוות מצפונם ואמונתם – אנחנו בכנסת עד היום נהגנו שבטקס לאומי "התקווה" יושר על-ידי גבר, ולא אשה.

ראובן ריבלין: הוויכוח עדיין קיים בעניין זה.

ראובן ריבלין: אנחנו נגד כל כפייה דתית וכל כפייה אנטי-דתית, אבל הערתך לגבי הדברים שנאמרו – לא מתקבלים גם על דעתי, ואין לי כל ספק שאנחנו נמשיך, בהתאם לנוהג ולהליכים הקבועים בכנסת, שהם דברים שמחייבים כל חברה שמכבדת את עצמה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת מסעוד גנאים, בבקשה, ואחריו – דורון אביטל.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, התוכניות "אופק חדש", "עוז לתמורה", שמפעיל משרד החינוך – התחיל להפעיל את "עוז לתמורה", לפחות בחטיבות העליונות – נועדו לייעל את מערכת החינוך ולהעלות את רמתה, מכל הבחינות, אבל בעיקר הן נועדו לחזק את מעמדו של המורה.

מסעוד גנאים: אבל מתלונות שמגיעות מהשטח, מהמורים, ובסיורים שאני עורך – המורים, ובמיוחד המורות, הוותיקים והוותיקות, סובלים וסובלות מעומס עבודה ומלחץ.

מסעוד גנאים: יש איזה חוסר התאמה בין התוכניות האלה, כאשר הן בתיאוריה, על הדפים, וכאשר מנסים ליישם אותן.

מסעוד גנאים: על משרד החינוך, בסוף, לא לתת למורים להרגיש שהם נהפכו לעבדים ושהם איבדו את חייהם המשפחתיים והפרטיים.

מסעוד גנאים: על משרד החינוך לבדוק את זה לעומק ובמציאות, כי יש לפעמים – הרבה פעמים – אי-התאמה מבחינת התנאים הפיזיים בין מה שהתוכניות האלה רוצות, והמטרות שלהן, לבין מה שיש בשטח.

מסעוד גנאים: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת גנאים.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת דורון אביטל.

ראובן ריבלין: אני מקווה שזה כבר עובד, לא?

ראובן ריבלין: אם שמו אותו, סימן שזה עובד.

ראובן ריבלין: לא, לא.

ראובן ריבלין: נא לעבור.

איתן כבל: זה תמיד עובד באימונים.

דורון אביטל: כבוד היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני בא מרקע, כצעיר, מרקע אמנותי.

דורון אביטל: אחותי ציירת, והיא הסבה את תשומת לבי לתחרות שהשרה לבנת הגדירה "50,000 ש"ח ליצירת האמנות הציונית".

דורון אביטל: אני רוצה למחות.

דורון אביטל: אמנות היא מחוז הפעולה של חירות.

דורון אביטל: פעם אחרונה שניתנו יצירות אמנות תחת הגדרה כזאת, אני חושב שזה היה בתקופות אפלות של משטרים קומוניסטיים, שבהם מטרתה של האמנות היתה להאדיר את המשטר.

דורון אביטל: אני לא חושב שזו הדרך לעשות אמנות וזו לא הדרך לעשות ציונות.

דורון אביטל: ציונות נעשית בפעולה ולא באמנות מוזמנת, קנויה.

דורון אביטל: לחלופין, אם אנחנו רוצים להאדיר את המשכן הזה ולהזמין יוצרים, כשם ששאגאל בשעתו הוזמן ועשה עבודה נפלאה, שמאדירה את המפעל הציוני, בהחלט כן.

ראובן ריבלין: דני קרוון – אני אתן לך את הזמן – הקיר הזה מאחורינו הוא סיפורה של ארץ-ישראל.

דורון אביטל: ברור.

דורון אביטל: זה נפלא.

ראובן ריבלין: ירושלים במרכז, והנגב, וההרים, וכל הדברים, זה דני קרוון.

דורון אביטל: אני חושב שזה נפלא וזו הדרך לעשות זאת, בהחלט.

דורון אביטל: הכנסת יכולה להזמין אמנות שתאדיר את המשכן, אבל יש טעם לפגם בתחרות 50,000 ש"ח ליצירת האמנות הציונית.

דורון אביטל: יש טעם לפגם, מזכיר משטרים אחרים.

דורון אביטל: בואו נוותר על זה, נשקיע את ה-50,000 במקום אחר.

דורון אביטל: נעשה ציונות בפעולה ולא בצורה כזו.

דורון אביטל: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת דורון אביטל.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת עמיר פרץ.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת דב חנין.

עמיר פרץ: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, פנה אלי חברי חבר הכנסת לשעבר יורם מרציאנו והפנה את תשומת לבי לסעיף בהסכם הקואליציוני בין יהדות התורה לבין הליכוד, שבו בעצם כתוב, בסעיף של הדיור והשיכון: הממשלה תפעל בעדיפות מיטבית להרחבת היצע הקרקעות לחרדים וכו', אבל מצוינים כמה יישובים שהם יעד: נתיבות, אופקים, אלעד, חריש, לוד, בית-שמש, קריית-יערים וקריית-גת.

עמיר פרץ: אני חושב שלאור ההתרחשויות בעיר בית-שמש, הגדרה מעין זו היא הגדרה מאוד לא פשוטה.

עמיר פרץ: אולי אנחנו לא נתנו את דעתנו בעת שבה עסקנו בהסכמים הקואליציוניים.

עמיר פרץ: אני חושב שזה דבר שיכול להיות פסול מעיקרו, להגדיר ערים כערים חרדיות.

עמיר פרץ: חרדים יכולים לגור בכל מקום, יכולות להיות להם שכונות בכל יישוב, הם יכולים להיות קהילה, והרי בוודאי איש לא יוכל לומר עלי שיש לי איזושהי תפיסה אנטי-חרדית או דבר כזה ואחר.

עמיר פרץ: בהחלט אני חושב שלחרדים בישראל יש מקום כחלק מהעשייה הציבורית, הכלכלית ובכלל.

עמיר פרץ: אבל מה שקרה בבית-שמש, העובדה שמתחילים בשכונות, ולאט-לאט אותן אוכלוסיות מקוריות, שהקימו את העיר, נדחקות הצדה, יכול לקרות גם בעיר אחרת.

עמיר פרץ: אני בהחלט חושב גם שלסמן עיר גדולה כמו לוד כאחד היעדים, זה דבר פסול.

עמיר פרץ: אני מציע שבאותה עת שאנחנו דנים בנושאים האלה, אולי לשקול מחדש סעיף כזה.

עמיר פרץ: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: השר איתן נמצא פה, יוכל להתייחס.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת דב חנין, ואחריו – איתן כבל.

דב חנין: תודה, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: מאחורי דלתיים סגורות מתנהל כבר חודשים משא-ומתן בין "מפעלי ים-המלח" לבין האוצר ביחס לעתיד ים-המלח.

דב חנין: שלוש סיבות לדאגה: ראשית, דלתיים סגורות זה מתכון בטוח ל"שקשוקה", ומריח ה"שקשוקה" במקרה הזה אי-אפשר להתעלם.

דב חנין: שנית, כשחושבים רק על כסף שוכחים את הסביבה, תחת כובד האינטרסים ים-המלח ימשיך לשקוע וייעלם.

דב חנין: שלישית, הציבור הולך להפסיד כאן ובגדול.

דב חנין: אומרים שיעלו את התמלוגים ל-10% על חלק מהמשאבים; בפרשת הגז כעסנו על 12.5% תמלוגים כנקודת מוצא, ושם עוד לפחות היה צריך לחפש את הגז בים; את ים-המלח לא צריך לחפש, ומפיקים שם בשיטה הזולה ביותר – פשוט מייבשים את הים.

דב חנין: אני שמעתי אתמול את נציגי האוצר מסבירים לנו בוועדה שבמקרה הזה הם לא יצטרכו את הכנסת.

דב חנין: ואני אומר: בדיוק ההיפך.

דב חנין: עתיד ים-המלח, הסביבתי והכלכלי, יכול להיות מוכרע וחייב להיות מוכרע רק בכנסת.

ראובן ריבלין: תודה רבה, חבר הכנסת חנין.

ראובן ריבלין: אני מאוד אוהב שקשוקה ואשתי מכינה לי ביום שישי בבוקר בדרך כלל שקשוקה.

ראובן ריבלין: היא אומרת לי תמיד: תפתח את החלון.

ראובן ריבלין: זאת אומרת, בדלתיים סגורות להכין שקשוקה – זה לא טוב.

ראובן ריבלין: לא טוב.

דב חנין: אני מסכים עם אדוני לגמרי.

ראובן ריבלין: טוב, תודה רבה.

ראובן ריבלין: רק מבחינה קולינרית אני רציתי לומר.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת איתן כבל – בבקשה, אדוני.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אדוני היושב-ראש, היום זה יום ה"שירותרום" לחיילי המילואים, ורציתי להעלות על נס את היום הזה.

איתן כבל: כל השנים יש לכל צה"ל, ולחיילים הסדירים בעיקר.

איתן כבל: נותנים סימנים, אז השנה נתנו סימנים לחיילי המילואים.

איתן כבל: הכסף שאמור להיכנס מה"שירות

איתן כבל: רום" אמור לבוא לפעולות רווחה עבור חיילי המילואים.

איתן כבל: ובדקה הזאת אני מבקש להעלות על נס את עשייתם של חיילי המילואים.

איתן כבל: רובנו לא יודעים שמתקיים משבר לא קטן במעבר מן הסדיר למילואים.

איתן כבל: מספר החיילים שמגיע ליחידות מילואים, ובוודאי המספר שעושה ימי מילואים משמעותיים, הולך וקטן.

איתן כבל: ואני רוצה לסיים ולומר שאני מוצא את עצמי בכל פעם נפעם.

איתן כבל: כשאתה מגיע למילואים, אתה פוגש חברים שלך, מכל הקשת הפוליטית – עמדות שונות, דעות שונות, אמירות שונות – וכשלובשים את המדים, לרגע, ופתאום, כולם נהיים עם ישראל, שהמשימה המרכזית שעומדת לפניהם היא מדינת ישראל והגנה על גבולותיה.

איתן כבל: יותר מכך, אין עוד הרבה מקומות, ושלא יהיו, שבהם אנשים מוכנים להקריב את חייהם האחד עבור חברו.

איתן כבל: ומעולם בסביבה הזאת לא נשאלת השאלה האם הוא דתי, האם הוא חרדי, האם הוא ימני, האם הוא שמאלני.

איתן כבל: כולם נהיים אגרוף אחד.

איתן כבל: והלוואי שהיינו מסוגלים לעשות סוג של טרנספורמציה מהמקום הזה – לא במובן המיליטריסטי אלא במובן הפנימי, החזק – אל חיי היום-יום שלנו.

איתן כבל: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה, חבר הכנסת כבל.

ראובן ריבלין: אני חושב שאני אביע את רחשי לבי ורחשי לבם של רבים מחברי הכנסת ואזרחי מדינת ישראל כולה, כשביום זה שבו אנחנו מציינים את יום חייל המילואים אנחנו נביע הערכה לפועלך ולשירותך בעניין שאתה דבק בו, לא רק כחייל וכחייל מילואים, אלא גם כחבר כנסת, אשר מקפיד ומאיר את אותם דברים הצריכים הארה, ותבוא על ברכה.

ראובן ריבלין: אני חושב שאני עושה זאת בשם רבים מאזרחי ישראל.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת מיכאלי, בבקשה.

ראובן ריבלין: ואחריו – חבר הכנסת בן-סימון.

ראובן ריבלין: אני מקריא את השמות לפי כניסתם.

ראובן ריבלין: בבקשה.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, היום עדיין חנוכה, חנוכה שמח וחודש טוב, עדיין ראש חודש, היום השני.

אברהם מיכאלי: אני מצטרף לברכות של חברי חבר הכנסת כבל לחיילי המילואים, ואני מצטרף לברכת אדוני היושב-ראש לחבר הכנסת כבל, כי באמת הוא מייצג אותנו.

אברהם מיכאלי: הוא עדיין במילואים, הוא עדיין צעיר, אנחנו כבר עברנו את הגיל.

אברהם מיכאלי: אדוני, אני מצטרף לקריאות של כמה מחברי מהבית הזה להוריד קצת את הטונים של ההסתה שמתנהלת בימים האלה בתקשורת נגד ציבור שלם.

אברהם מיכאלי: ציבור שלם, שמכלילים אותו יחד עם כמה עבריינים שצריך להעניש אותם, ומי שאמור לנקוט נגדם הליכים, שינקוט הליכים.

אברהם מיכאלי: אבל הכותרות בתקשורת, לצערנו, לא יורדות, הן ממשיכות וממשיכות, ואפילו היום בערב מתכננים הפגנה גדולה בבית-שמש, בשביל אותו קומץ עברייני.

אברהם מיכאלי: במקום להעניש אותם ולשים אותם מאחורי סורג ובריח עוד נותנים להם במה, נותנים להם לגיטימציה שמפגינים עוד נגדם.

אברהם מיכאלי: לכן אני מצטרף לקריאת כמה מחברי, מהבית הזה, בואו נוריד את הטונים ולא נהפוך את ההסתה הזאת לכלי פוליטי נגד הממשלה, שרוצים להוריד אותה, כנראה, והיום משתמשים בחרדים כדי להוריד את הממשלה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת מיכאלי.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת בן-סימון, בבקשה.

ראובן ריבלין: אחריו – חבר הכנסת בילסקי.

דניאל בן-סימון: אדוני היושב-ראש, תודה רבה.

דניאל בן-סימון: אני רוצה להמשיך את הקו של חברי עמיר פרץ ולשאול איך הגענו למצב הזה של בית-שמש, כמשל.

דניאל בן-סימון: זה קרה ביום שבו חיסלנו, ואני אומר: חיסלנו, את הממלכתיות, ובחרנו במקומה את המגזריות וקידשנו את המגזר על פני המדינה.

דניאל בן-סימון: זה קרה בבחירות 1996, כשהוקמה פה פדרציה של כל מיני מגזרים, על פני האינטרס של כולם.

דניאל בן-סימון: אני לא מכיר מדינה שמעדיפה לוותר על נתחים מהממלכתיות שלה לטובת מגזרים.

דניאל בן-סימון: עשינו את זה עם החרדים, עשינו את זה עם קבוצות אחרות.

דניאל בן-סימון: אין עשן בלי אש.

דניאל בן-סימון: לא יכול להיות שאתה מוותר לקבוצה מסוימת על לימוד פיזיקה וכימיה ואנגלית ואזרחות, ואתה מצפה שהם יהיו אזרחים.

דניאל בן-סימון: לאט-לאט הם נוגסים ברעיון שהקים את המדינה הזאת; האינטרס הכללי, שנקרא אצלנו "ממלכתיות".

דניאל בן-סימון: הנה אנחנו מתפלאים היום.

דניאל בן-סימון: אבל הסיפור של בית-שמש קיים שנים.

דניאל בן-סימון: יש פה ראש ממשלה, שכדי לקדש – ואני אומר את זה בצער – את האינטרס של השלטון, נותן לעוד קבוצה ועוד קבוצה.

דניאל בן-סימון: אבל מה עם האינטרס הכללי?

דניאל בן-סימון: מה עם הממלכתיות?

דניאל בן-סימון: מה עם טובת הכלל?

דניאל בן-סימון: היתה פה אפשרות, לפני שלוש שנים, לסדר קואליציה של שלוש המפלגות הממלכתיות האחרונות שנשארו במדינה – קדימה, הליכוד והעבודה – והוא בחר את הקבוצות הקטנות, שכל אחת מושכת לתוך האינטרס שלה.

דניאל בן-סימון: לכן אני אומר לך, אדוני היושב-ראש, צריך לחזור לרעיון הראשון של הממלכתיות: טובת המדינה על פני טובת הקבוצה.

דניאל בן-סימון: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת בילסקי, ואחריו – חבר הכנסת בן-ארי.

זאב בילסקי: אדוני היושב-ראש, אני נמנה עם אלה שבעקביות, בוועדת חוץ וביטחון, חושבים שזו זכותם וחובתם לדאוג לתקציב הביטחון של מדינת ישראל.

זאב בילסקי: יש לנו צבא אחד, יש לנו מערכת ביטחון אחת ובסופו של דבר כולנו תלויים בה.

זאב בילסקי: אבל אני קיבלתי סטירת לחי רצינית מאוד הבוקר, כאשר התבשרתי שחברת "מקינזי", שנשכרה על-ידי משרד הביטחון כדי לבדוק את נושא ההתייעלות – עד כה שילמה מערכת הביטחון 100 מיליון שקל.

זאב בילסקי: ההתקשרות ההתחלתית היתה על 22 מיליון שקל, והיום כבר שילמו 100, ולפי הדיווחים שאני קיבלתי עוד לא עברו אפילו על 40% מהעבודה שהם צריכים לעשות.

זאב בילסקי: לפיכך, נראה לי שדווקא מערכת הביטחון, שיש לה כל כך הרבה אנשים שבקיאים בתקציב הביטחון, שבקיאים בנושא ההתייעלות, יכולה להקציב קצת פחות כסף לחברת "מקינזי" ולמצוא כוחות משלה כדי לנסות ולהביא התייעלות במערכת הביטחון, בלי להוציא 100 מיליון שקל פעם אחת ובלי לחרוג, בלי שום רשות ובלי שום סמכות, ממכרז, כשבסופו של דבר זכתה חברה ב-22 מיליון שקל.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת בילסקי.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת בן-ארי, ואחריו – חבר הכנסת אורי אריאל, אם ירצה.

ראובן ריבלין: רשמתי את חבר הכנסת והבה, כל אחד רשמתי לפי סדר הופעתו.

ראובן ריבלין: לא ירצה, לא ידבר.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת בן-ארי, בבקשה.

מיכאל בן-ארי: אדוני היושב-ראש, תודה, חברי חברי הכנסת, פרשת השבוע שלנו, פרשת ויגש, היא פרשה שבה אנחנו מגיעים לשיא של מערכת היחסים המאוד-מאוד פוגענית, עכורה, שבין יוסף לבין אחיו.

מיכאל בן-ארי: האחים, בהתחלה אומרים: הבה נהרגהו, ולאחר מכן יהודה אומר: מה בצע כי נהרגהו, נמכור אותו לישמעאלים.

מיכאל בן-ארי: לאחר מכן, כשהם מגיעים למצרים הוא מתנכר אליהם, אומר להם שהם מרגלים.

מיכאל בן-ארי: בפרשה שלנו הסאגה הזאת מגיעה לרגעים המרגשים, שבהם אנחנו שומעים את הפסוקים: "ולא יכל יוסף להתאפק לכל הנצבים עליו ויקרא הוציאו כל איש מעלי".

מיכאל בן-ארי: הוא מבקש להוציא את התקשורת החוצה.

מיכאל בן-ארי: "ולא עמד איש אתו בהתודע יוסף אל אחיו.

מיכאל בן-ארי: ויתן את קלו בבכי וישמעו מצרים וישמע בית פרעה", זה הרגע המרגש שבו הוא מתוודע.

מיכאל בן-ארי: אבל מסתבר שהרגע הזה מגיע לאחר שמתברר ליוסף שאותה טינה, אותה התנהגות מנוכרת שבין האחים, עבר זמנה.

מיכאל בן-ארי: בא יהודה ואומר: "ישב נא עבדך תחת הנער" – אני מוכן להיות עבד במקום בנימין.

מיכאל בן-ארי: ברגע זה מקים יהודה את עולה של תשובה.

מיכאל בן-ארי: לכן, כשבוחר אביו יעקב – אני מסיים, משפט אחרון – כשבוחר יעקב את המנהיגות, הוא בוחר ביהודה.

מיכאל בן-ארי: הוא אומר: "יהודה אתה יודוך אחיך – – – לא יסור שבט מיהודה".

מיכאל בן-ארי: כי הכוח של המנהיג הוא זה, שאם הוא חטא, הוא יודע גם כן לשוב בתשובה שלמה על חטאו, וכולם מודים שהוא שב.

מיכאל בן-ארי: פה אנחנו מגיעים לרגע המרגש הזה, שמודים לו ליהודה, ובאה ההתפייסות בין האחים.

מיכאל בן-ארי: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת בן-ארי.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת אורי אריאל, ואחריו – חבר הכנסת אבישי ברוורמן.

אורי אריאל: חנוכה שמח, ראש חודש טוב.

אורי אריאל: המציאות שבה אנחנו נמצאים בימים האחרונים, של השתלחות ללא מעצורים בקהל שלם, הפעם זה הקהל החרדי, אין לה מקום, היא איננה תורמת להרגעה והיא איננה תורמת לאחווה בין הקהלים השונים במדינת ישראל.

אורי אריאל: אני מבקש להציע לעצמי, קודם כול, ואחר כך לכולנו, שכל אחד ידפוק על חזהו שלו, ואחרי שהוא יסדר את העניינים אצלו, יטפל גם בבעיות נוספות, ויש כאלה.

אורי אריאל: ההשתוללות שהגענו אליה בימים האלה בסך הכול מוסיפה דלק למדורה, ובכך מגבירה את גובה הלהבות.

אורי אריאל: אני מקווה שנשכיל לתת כבוד אחד לשני ולעשות בירורים אמיתיים ולא פוליטיקה.

אורי אריאל: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת אבישי ברוורמן, ואחריו – חבר הכנסת אמסלם.

אבישי ברוורמן: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, חברי, אני שומע חדשות לבקרים, ושמח לשמוע, ששיעור האבטלה בישראל הוא נמוך מאוד.

אבישי ברוורמן: אבל אחד הדברים בסטטיסטיקה – יש משפט שבלעז אומרים: Liars figure and figures lie.

אבישי ברוורמן: צריך לדעת מה בסטטיסטיקה הזאת.

אבישי ברוורמן: שיעור המועסקים בישראל הוא בעייתי מאוד.

אבישי ברוורמן: הוא רק 57.5%, ועוד 15% זה השיעור במדינות המפותחות.

מיכאל איתן: אבל הוא גם יותר גבוה מאשר היה בעבר.

אבישי ברוורמן: בהחלט, מיקי, ועל זה שיבחתי.

אבישי ברוורמן: לכן אמרתי, יש שיפור.

מיכאל איתן: לא האבטלה, שיעור המועסקים גדל.

ראובן ריבלין: אדוני ישיב.

ראובן ריבלין: כבוד השר ישיב.

ראובן ריבלין: אלה נאומים בני דקה.

ראובן ריבלין: נאום בן דקה הוא בן דקה, כי אחרת אני אצטרך לתת – – –

אבישי ברוורמן: אז רק תעיר לו.

ראובן ריבלין: אני אעיר לו, אני אתן לך את הדקה מהתחלה.

אבישי ברוורמן: לכן, הנקודה שאני אומר היא אחת ברורה: האוכלוסייה החרדית חייבת ללכת למעגל העבודה, 35% שיעור השתתפות, לחזור לימי בגין, שהיה 75%, ובמהירות.

אבישי ברוורמן: דבר שני, מכיוון שאנחנו ניכנס למיתון קשה מאוד, לדעתי, באירופה, גם בארצות-הברית תהיה האטה, והאטה משמעותית בישראל – האבטלה בישראל, גם אם היא נמוכה, תעלה.

אבישי ברוורמן: משפט אחרון, השכר הממוצע בישראל לא עולה.

אבישי ברוורמן: חלק גדול מהעובדים שבסטטיסטיקה הם עובדים זמניים, בשכר נמוך.

אבישי ברוורמן: לכן האי-שוויון בישראל הוא עצום.

אבישי ברוורמן: לכן, להיתלות במספר הזה בלבד ולהגיד: אנחנו נס לעמים – יש פה זריית חול בעיניים, ואני מתריע לגבי העתיד.

ראובן ריבלין: רק אולי לנצל, לפני שהשר ישיב לך: האם שיעור המועסקים הנמוך לא נובע מכך שכל משפחה בישראל, הממוצע שלה הוא שש נפשות, כאשר החרדים, או המשפחות הבדואיות, הם עם בני-משפחה רבים, ולכן מתוך מערכת המועסקים, הרבה ילדים לא מועסקים.

מיכאל איתן: – – –

ראובן ריבלין: לא, שיעור האבטלה.

ראובן ריבלין: הוא בא ודיבר על שיעור האבטלה, השאלה מה שיעור המועסקים, והבליט את העניין שמול ה-OECD אנחנו בין המדינות הנמוכות ביותר בשיעור המועסקים.

ראובן ריבלין: זה נובע מכך שהילדים במדינת ישראל, שאינם מועסקים, הם בתוך המכלול שבו נקבע כמה מועסקים נספרים.

ראובן ריבלין: לכן אנחנו רק בשיעור של 58%, נדמה לי.

אבישי ברוורמן: רובי, אם אני לא טועה, ואתה תתקן אותי בחוכמתך כי רבה – – –

ראובן ריבלין: כך למדנו שנינו מה-OECD.

אבישי ברוורמן: במעגל התעסוקה אנחנו לא סופרים ילדים בתור אנשים שהם דורשי תעסוקה.

אבישי ברוורמן: אנחנו מדברים רק על בוגרים.

ראובן ריבלין: זה בטוח בתעסוקה.

ראובן ריבלין: אתה אומר: מהמועסקים.

ראובן ריבלין: אתה בודק את המועסקים.

ראובן ריבלין: מה שיעור המועסקים מאותם בוגרים או גם מאותם ילדים.

ראובן ריבלין: זאת אומרת, השאלה היא אם שיעור המועסקים הוא 59% מכלל האוכלוסייה, או מכלל האוכלוסייה הבוגרת.

אבישי ברוורמן: זאת אותה אוכלוסייה שאנחנו מסתכלים עליה, בגיל שהיא יכולה לעבוד.

אבישי ברוורמן: לצערנו, חלק גדול מהאוכלוסייה לא פונה בכלל לתעסוקה, וזה חייב להשתנות.

אבישי ברוורמן: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לפרופסור ברוורמן, השר לשעבר וחבר הכנסת.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת אמסלם, ואחריו – חבר הכנסת והבה.

ראובן ריבלין: אחר כך – חמד עמאר, לאחר מכן – תירוש; וכרמל שאמה יסיים את הדברים.

ראובן ריבלין: כן.

חיים אמסלם: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, חג חנוכה שמח.

חיים אמסלם: אתמול, נר שביעי של חנוכה, הדלקתי נר בבית-שמש, בביתה של משפחת מרגוליס, של נעמה.

חיים אמסלם: נעמה, הילדה הקטנה בת השמונה, שהצליחה להצית להבה של אהבת ישראל והזדהות בלבות כל עם ישראל.

חיים אמסלם: חשוב, אדוני וחברי, להדגיש בימים אלו, אשר נדמה שאין תמיד הדגשה מספקת בתקשורת שתבחין בין הציבור הדתי, הציבור החרדי המתון והשפוי, לקבוצות השוליים הקיצוניות, המדברות כביכול בשם התורה והדת, ולא תמיד נשמע קולם של המתונים, שהם רוב רובו המוחלט של עם ישראל – חשוב לומר זאת.

חיים אמסלם: יש שפויים ומתונים, וכדאי להוריד את הלהבות, כי מעט מן האור דוחה הרבה מן החושך.

חיים אמסלם: אנחנו אוהבים את מדינת ישראל, רוצים לחיות בה, על-פי מצפוננו ואמונתנו, אבל שכל אחד ואחד יחיה בה בשמחה, על-פי צו מצפונו.

חיים אמסלם: כולנו יחד נשמיע קול שפוי, של תנו לחיות בארץ הזאת.

חיים אמסלם: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת מגלי והבה, ואחריו – חבר הכנסת חמד עמאר.

מגלי והבה: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, היום מציינים שנה לאביב העמים הערבי.

מגלי והבה: זה יום של תקווה לאותם אזרחים שהאמינו שצריכים לעשות מהפכות נגד משטרים רודניים ולהגיע לפסגת הדמוקרטיה, וכל מי שחשוב לו שיהיה חופש לעמים ושוויון לעמים דואג שהם ישלימו את המהפכה.

מגלי והבה: יום של דאגה לאותם עמים שעדיין טובחים בהם, ועדיין לא הגיעו להגשמת חלומם ושינוי המשטר; יום של דאגה, כשאנחנו רואים באותם שינויים שחלק מהמדינות מבצעות – יכול להדליק נורה אדומה לכל שוחרי השלום ולכל אלה שרוצים להמשיך ולהגשים את השלום בין מדינות האזור.

מגלי והבה: כשאנחנו מדברים על תקווה ודאגה, מטריד אותי שאלפי או מאות אזרחים כבר נהרגו בסוריה, שיש עליהם אש מכוונת של משטר וצבא שטובח בעם.

מגלי והבה: השתיקה של המערב – כאשר היו לו אינטרסים להתערב בלוב ובמקומות אחרים, הוא התערב, והוא התערב שם כי הנפט כנראה חשוב לו, אבל פה, כשנהרגים אזרחים חפים מפשע במאות יום-יום, והעולם המערבי שותק, זה יום של דאגה.

מגלי והבה: תודה, אדוני.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת מגלי והבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת חמד עמאר, ואחריו – חברת הכנסת תירוש.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, חברי חברי הכנסת, בשבוע שעבר היו שש תאונות קטלניות ושבעה הרוגים; בשבוע הנוכחי היו שתי תאונות קטלניות ושני הרוגים; השבוע גם נפטרו שלושה אנשים בגלל תאונות דרכים.

חמד עמאר: אני רוצה למסור מכאן את תנחומי למשפחות.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, קיימנו היום דיון בוועדת המשנה לבטיחות בדרכים בוועדת הכלכלה – דיון בכבישים אדומים ומוקדי סיכון.

חמד עמאר: התברר לנו שוועדה שהקים משרד התחבורה עם משטרת ישראל כל שנה מאתרת 200 מוקדי סיכון, אבל מטפלים רק ב-60 מוקדי סיכון.

חמד עמאר: שאלתי אם הבעיה היא תקציבית, והתברר בוועדה שהבעיה היא לא תקציבית; יש תקציב לנושא.

חמד עמאר: אני לא הצלחתי להבין למה לא מטפלים בכל 200 מוקדי הסיכון.

חמד עמאר: נוסף על כך, אדוני היושב-ראש, ראינו אתמול פרסום בתקשורת על כבישים מסוכנים.

חמד עמאר: רק אחרי שקבענו ישיבה בוועדת המשנה לוועדת הכלכלה ראינו שכבר התחילו לפרסם כבישים מסוכנים ומוקדי סיכון.

חמד עמאר: אני קורא מכאן לכל האחראים בנושא לפרסם לציבור את מוקדי הסיכון, את הכבישים המסוכנים, שהציבור ידע.

חמד עמאר: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חברת הכנסת תירוש, בבקשה, ויסיים חבר הכנסת כרמל שאמה-הכהן.

רונית תירוש: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, גם אני רציתי לדבר על הדרת נשים, אבל יש כבר מלים למכביר בנושא הזה, אז אולי אני רק אבקש שנמצא את האיזונים.

רונית תירוש: הרי התקשורת היא זו שמלעיטה אותנו ומלהיטה אותנו, וכולנו מדברים, ובעוד שבוע יקרה משהו אחר, ונשכח.

רונית תירוש: חוסר הפרופורציה וחוסר האיזון אינם נכונים – במקומותינו.

רונית תירוש: לכן אני חושבת שלא צריך לשפוך את התינוק עם המים, ולוודא שמדובר באמת במקרים מאוד קיצוניים, שכמובן צריך לצאת נגדם בכל הכוח ובאמצעות החוק שמצוי לפתחנו.

רונית תירוש: מעבר לכך אני רוצה – כמה מלים על יום הקשיש.

רונית תירוש: אני חייבת לומר שמדינה או חברה שלא יודעת לכבד את זקניה לא תמצא גם את עתידה.

רונית תירוש: כשאני מסתכלת על המבחנים שקשישים צריכים לעבור כדי לקבל סיוע מהביטוח הלאומי – אף-על-פי שהובטח שייפסקו המבחנים הללו, עדיין מביכים אותם, מביישים אותם, ואני חושבת שצריך למנוע את זה.

רונית תירוש: צריך לסייע, וצריך לתת להם את כל הייעוץ, באופן אקטיביסטי, לא באופן כזה שנגיד: שיפנו אלינו ואז ניתן.

רונית תירוש: יושבת פה השרה לנושא הגמלאים, ואני חושבת שיש לך הרבה מאוד עבודה לנוכח השנים הרבות שבהן הזנחנו וזנחנו, ואני מקווה שאנחנו לא נשכח אותם.

רונית תירוש: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת כרמל שאמה-הכהן.

ראובן ריבלין: אתה רוצה עוד לדבר?

ראובן ריבלין: אחרון הדוברים יהיה פלסנר.

כרמל שאמה-הכהן: אדוני היושב-ראש, רוב תושבי ישראל מכירים את המציאות בבית-שמש דרך אמצעי התקשורת.

כרמל שאמה-הכהן: ועדת הכלכלה סיירה יום שלם, בתחילת השבוע שעבר, בעיר בית-שמש – התחילה בלשכת ראש העיר, דרך אזורי המריבה בנושא התכנון והבנייה, וסיימה בבית-הספר "אורות בנות".

כרמל שאמה-הכהן: אני אומר לך, אדוני היושב-ראש, המציאות הרבה יותר עגומה מכפי שהיא נראית בתקשורת.

כרמל שאמה-הכהן: במקרה הזה התקשורת לא מפריזה.

כרמל שאמה-הכהן: כמי שפגש והסתכל בעיניים של האמהות – וההורים – של אותן ילדות, אני אומר לך שאין מציאות גרועה מזו.

כרמל שאמה-הכהן: לכן כל חברת כנסת וחבר כנסת היום צריך, לדעתי, להתייצב בעצרת בבית-שמש מול בית-הספר "אורות בנות" ולומר, ברוח ימי החנוכה: "באנו חושך לגרש".

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת פלסנר, אחרון הדוברים.

ראובן ריבלין: השר, אם ירצה להתייחס, אנחנו נאפשר לו.

ראובן ריבלין: לאחר מכן יש לנו בעיה קטנה, שנפתור אותה מייד.

יוחנן פלסנר: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, אני רוצה היום להתמודד עם טענת ה"קומץ": קומץ קנאים, קומץ קיצונים, קומץ אנשים שמתנהגים בצורה קשה וברוטלית.

יוחנן פלסנר: לצערי אנחנו עוצמים את העיניים אם אנחנו מתייחסים לתופעות האלה כאל תופעות של "קומץ".

יוחנן פלסנר: אני אתן דוגמה אחת אישית שתספיק לדקה הזאת.

יוחנן פלסנר: חברים שלי ממושב באר-טוביה באו לסיור חנוכיות בירושלים – דבר יפה, יהודי, ערכי, מתאים לחג.

יוחנן פלסנר: הסתובבו, כמה עשרות, עם מעילים, כי חורף וקר בירושלים, והחבר שלי ששירת אתי בסיירת מטכ"ל תיאר את זה.

יוחנן פלסנר: הוא אמר: זה היה כמו בזמן האינתיפאדה, ששירתנו יחד בקסבה של שכם – יריקות, דחיפות, השלכת חפצים.

יוחנן פלסנר: דחפו אותם.

יוחנן פלסנר: זאת החוויה שהם עברו כאן, בירושלים, כשהם הלכו לסיור חנוכיות.

יוחנן פלסנר: את סיור החנוכיות של הילדות שלי אתמול – זה כבר גרם לי לשקול מחדש אם לשלוח אותן לחזית.

יוחנן פלסנר: מדובר בתופעה קשה, רחבה, שבאה לידי ביטוי בכל מיני דרכים, והמענה האמיתי הוא שילוב אמיתי בצבא, בתעסוקה, בחינוך, ורק באופן הזה, במקום להיות מודרים, נדיר את הקיצונים.

יוחנן פלסנר: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: אדוני השר, האם אדוני מבקש?

ראובן ריבלין: לא מבקש להתייחס.

ראובן ריבלין: ובכן, רבותי חברי הכנסת, ועדת הכנסת החליטה היום בבוקר לקיים את הישיבה החל מ-11:00, כאשר אנחנו סיימנו את ישיבת הכנסת אתמול בעיצומו של דיון על חוק שהחל הדיון בו.

ראובן ריבלין: דיוני הכנסת נסתיימו אתמול בשעה יעודה מפאת ההסדר שקבענו לגבי חג האורים, חג החנוכה.

ראובן ריבלין: ולכן מתעוררת השאלה אם לא צריך להיות המשך – לבד אם יש איזושהי הוראה בחוק – המשך רצוף של החוק שהחל בו יושב-ראש הוועדה כמגיש ההצעה, בשם ועדת הכלכלה, לקריאה שנייה ושלישית של אותו חוק מדובר.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת חנין העיר את הערתו בפני ואמר: אם מדובר בהמשך של דיון שהיה אתמול, שנפסק בעודו באבו מטעמים שוועדת הכנסת קבעה אותם, וועדת הכנסת החליטה היום להמשיך את הדיון בו מהשעה 11:00, למעט אותה הוראה בחוק הקובעת שכל יום שלישי ייפתח בנאומים בני דקה, אנחנו מחויבים עכשיו – אלא אם כן הקהל הנכבד היושב כאן – להסכים על כך שאנחנו נפנה עוד חצי שעה או שלושת-רבעי השעה לדיון בנושא שנקבע להיום באופן מיוחד כאירוע, וזה יום הקשיש.

ראובן ריבלין: אם היה עומד על דעתו חבר הכנסת חנין, כמובן הייתי גם מוצא את הפתרון.

ראובן ריבלין: בזמנו קבענו בישיבת הנשיאות שנושא יום הקשיש יידון ויוצג בפני הכנסת ובפני העם בישראל בשעה 13:30, וכך הייתי עושה.

ראובן ריבלין: אבל הואיל ועכשיו חבר הכנסת טיבייב נמצא פה, חבר הכנסת איתן כבל נמצא פה, חברת הכנסת עינת וילף נמצאת פה, חבר הכנסת דב חנין נמצא פה וחבר הכנסת בן-ארי, שהיה כבר פה, בוודאי ייתנו לו את ההזדמנות לשמוע, אני אקיים את הדיון עכשיו בהסכמתכם.

ראובן ריבלין: אם אחד יאמר: אני לא מסכים – הדיון יתקיים ב-13:30.

ראובן ריבלין: אם אתם מסכימים, אין לי בעיה.

ראובן ריבלין: חזקה על חברי הכנסת שכולם נמצאים כרגע באולם, משום שיש ישיבת כנסת.

אברהם מיכאלי: – – –

ראובן ריבלין: סליחה?

ראובן ריבלין: כל הנוכחים מסכימים.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת חנין, האם אני – אני כמובן פירשתי את דבריך בדווקנות מלאה, אני חושב שאתה גם צודק, אחרת הייתי ננזף על-ידי חברי, השר איתן, שהוא בקי בתקנון בקיאות רבה.

דב חנין: תודה רבה.

מיכאל איתן: – – –

דב חנין: תודה רבה, אדוני היושב-ראש, אני גם התייעצתי עם יוזם הדיון – – –

מיכאל איתן: – – – ועדת הכנסת – – –

ראובן ריבלין: לא, לא.

ראובן ריבלין: ועדת הכנסת יכולה לבוא ולקבוע רק מתי נפתחת ישיבת הכנסת.

ראובן ריבלין: סדר-היום נקבע רק על-ידי היושב-ראש, זה אתה יודע.

ראובן ריבלין: לכן אני בא ונותן, אני לא – אין שיקול אחר.

ראובן ריבלין: באין שיקול אחר, אני אקבע לפי התקנון.

ראובן ריבלין: מה זה, באין שיקול אחר.

ראובן ריבלין: כן, חבר הכנסת חנין.

דב חנין: תודה, אדוני היושב-ראש, אני התייעצתי גם עם חבר הכנסת טיבייב, שהוא יוזם הדיון – –

ראובן ריבלין: בהחלט.

דב חנין: – – ועל דעתו אנחנו מבקשים שלשונו של התקנון תכובד והדיון יימשך, והדיון בנושא יום הקשיש יישאר לשעה 13:30, כפי שנקבע מראש.

ראובן ריבלין: בבקשה.

ראובן ריבלין: חברת הכנסת וילף, אין לך התנגדות.

ראובן ריבלין: כבוד השרה?

ראובן ריבלין: אני מקבל את עמדתכם, משום שאני חושב שאין צורך.

ראובן ריבלין: קבענו אותו ב-13:30 מראש, אני האמנתי שב-13:30 כך יהיה.

ראובן ריבלין: אני חושב שמן הדין שאנחנו נקיים את רציפות הכנסת, כאשר אנחנו מבקשים את הרציפות תוך דיון שנקטע בגלל סיבה כזאת או אחרת; בוודאי הסיבה שבה נקבע מראש שישיבת הכנסת תיפסק בשעה יעודה ולא בנושא מסוים.

ראובן ריבלין: רבותי, אנחנו עוברים לדיון – ב-13:30, אני קובע, כפי שנקבע מראש על-ידי הנשיאות, אנחנו נקיים את הדיון על יום הקשיש.

קריאה: – – –

ראובן ריבלין: יהיה באמצע, זה מותר.

ראובן ריבלין: אנחנו קבענו מראש.

ראובן ריבלין: דבר שהוא נושא שבו התכבדנו.

ראובן ריבלין: היו גם אנשים שהיו מיועדים להגיע הנה.

ראובן ריבלין: ודאי שלא היינו מעזים לבוא ולשנות את העניין.

ראובן ריבלין: [מס' מ/541; "דברי הכנסת", חוברת זו, עמ' .]

ראובן ריבלין: אני מזמין את יושב-ראש ועדת הכלכלה לעלות לדוכן על מנת להמשיך ולהציג – הוא יכול להתחיל מאיפה שהוא רוצה, כי הדבר הפורמלי היה אתמול.

ראובן ריבלין: אני חושב שטוב תעשה אם תיקח שתי דקות אחורה ותתחיל להציג את החוק, ותאמר רק: כפי שאתמול הבהרתי בראשית דברי, ותמשיך.

ראובן ריבלין: בבקשה, אדוני.

אברהם מיכאלי: ואם תהיה הפסקה – – –

ראובן ריבלין: נעצור את הדיון ב-13:30 ואנחנו נקיים את הדיון על יום הקשיש.

כרמל שאמה-הכהן: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני מתכבד להציג בפניכם את הצעת חוק רשות השידור (תיקון מס' 26), התשע"ב–2011.

כרמל שאמה-הכהן: הצעת חוק רשות השידור (תיקון מס' 25), התשע"א–2010, שהציעה הממשלה ואושרה בקריאה הראשונה בסוף שנת 2010, כוללת הוראות שונות הנוגעות הן לשינויים מבניים ברשות השידור כחלק מהרפורמה ברשות, והן הוראות אחרות הנוגעות לפעילותה של הרשות והמתחייבות כתוצאה מהתפתחויות שחלו מאז חקיקת החוק.

כרמל שאמה-הכהן: הדיונים בהצעת חוק זו התקיימו במהלך השנה האחרונה בוועדה המשותפת לוועדת הכלכלה ולוועדת החינוך, התרבות והספורט.

כרמל שאמה-הכהן: הוועדה המשותפת הגיעה לשלב מתקדם בהכנתה של הצעת החוק, אך עדיין יש כמה נושאים שקיים צורך לתת עליהם את הדעת והוועדה טרם הכריעה בעניינם.

כרמל שאמה-הכהן: בנוסף, יש להבטיח כי יעמדו המקורות הכספיים למימונה של הרפורמה.

כרמל שאמה-הכהן: עם זאת, כדי לאפשר התקדמות בביצוע הרפורמה, החליטה הוועדה לפצל מהצעת החוק את הסעיף שעניינו איסור העברת נכסים.

כרמל שאמה-הכהן: התיקון המוצע בעניין זה מבקש לקבוע כי משדרים, נכסי מקרקעין או נכסים אחרים שבבעלותה של הרשות, שהשר הממונה על רשות השידור קבע בתקנות כי הם נכסים חיוניים, לא יימכרו או יועברו אלא באישור השר.

כרמל שאמה-הכהן: באופן דומה, לא תמשכן הרשות או תשכיר לתקופה שמעל עשר שנים נכס חיוני אלא באישור השר.

כרמל שאמה-הכהן: בנוסף, הוסרו המגבלות שהיו בחוק הקיים על מכירת נכסים אחרים שאינם נכסים חיוניים.

כרמל שאמה-הכהן: כדי לוודא כי סעיף זה ישמש כאמצעי לקידום הרפורמה ולא ינוצל למטרות אחרות, קבעה הוועדה כי מכירת נכסי מקרקעין, לרבות העברתם בדרך אחרת או השכרתם לתקופה העולה על עשר שנים, בהתאם לסעיף זה, תיעשה רק כאשר תושלם חקיקתו של החוק הכולל את השינויים המבניים הנדרשים במסגרת הרפורמה ושהובאו, כאמור, בהצעת החוק הממשלתית.

כרמל שאמה-הכהן: בעת הדיונים בהצעת חוק זו הוגשו לוועדה שתי הצעות מטעם חברי כנסת לתיקונים נוספים בהצעת החוק, שלא נכללו בהצעת החוק הממשלתית ומובאים כעת לאישורה של הכנסת לאחר שהוועדה אישרה אותם.

כרמל שאמה-הכהן: התיקון הראשון, שהוצע על-ידי חבר הכנסת אלכס מילר, יושב-ראש ועדת החינוך, ועל-ידי, וכלול בסעיף 2 להצעת החוק, מבקש לעגן בחוק רשות השידור חובה להקצות, במסגרת התקציב השנתי של רשות השידור, סך של 8 מיליון ש"ח לשידורי הרדיו בשפה הרוסית בתחנה המיועדת לשידורים בשפות זרות לעולים חדשים – תחנה הקרויה היום רק"ע, רשת קליטת עלייה – וכן סכום של 1.6 מיליון ש"ח שיוקצה מדי שנה לשידורי רדיו בשפה האמהרית בתחנת הרדיו האמורה.

כרמל שאמה-הכהן: בנוסף, מונחות לפניכם שתי גרסאות לתוספת להצעה זו, בהתאם להוראות התקנון לפני תיקונו האחרון, שקבעו כי במקרה של קולות שקולים בוועדה יובאו בפני המליאה שתי גרסאות.

כרמל שאמה-הכהן: גרסה אחת מבקשת להקצות גם סכום של 3 מיליון ש"ח חדשים לטובת שידורים בנושא מורשת ישראל, כפי שהציע חבר הכנסת ישראל אייכלר.

כרמל שאמה-הכהן: בגרסה השנייה המונחת לפניכם לא תהיה הקצאה כאמור.

כרמל שאמה-הכהן: חברי הכנסת ניצן הורוביץ ועינת וילף הגישו הסתייגות המבקשת למחוק סעיף זה, ואני קורא לחברי הכנסת לדחות את הסתייגותם.

כרמל שאמה-הכהן: הצעה נוספת לתיקון החוק, שהוגשה על-ידי חברי הכנסת זאב אלקין וציון פיניאן, מבקשת לתקן את סעיף 44ג לחוק רשות השידור שעניינו "הפקות מקומיות קנויות".

כרמל שאמה-הכהן: על-פי ההצעה, מבוקש להאריך את התקופה שבה רשאי השר הממונה על רשות השידור להתיר לרשות השידור הפחתה בהיקף השידורים ובסכומי ההוצאה המפורטים באותו סעיף ובתוספת לחוק, כך שתקופה זו תוארך עד ליום ה' בטבת התשע"ב, 31 בדצמבר 2011.

כרמל שאמה-הכהן: ברצוני להדגיש כי אינני מאושר מהוראה זו, ואין לי אלא להביע צער על העיתוי לתיקון המוצע, בשלהי שנת הכספים, כשבמידה רבה מדובר במעשה עשוי.

כרמל שאמה-הכהן: הוועדה גם היתה ערה לביקורת הקשה שנמתחה בדוח מבקר המדינה לשנת 2010 בעניין זה.

כרמל שאמה-הכהן: למרות זאת, בנסיבות שנוצרו ברור שהיה על הוועדה לאשר את התיקון המוצע ולאפשר לשר הממונה להפחית את הדרישות החוקיות בנוגע לרכישת הפקות מקומיות לשנת 2011.

כרמל שאמה-הכהן: הוועדה ערה לא רק למצבה הכספי הקשה של רשות השידור אלא – – –

מגלי והבה: מי השר היום, אדוני?

כרמל שאמה-הכהן: בסוף הדברים אענה על כל שאלה.

כרמל שאמה-הכהן: הוועדה ערה לא רק למצבה הכספי הקשה של רשות השידור, אלא גם לאי-יכולתה של רשות השידור לעמוד בשלב זה בדרישות החוק בכל הנוגע להפקות מקומיות קנויות.

כרמל שאמה-הכהן: יש לזכור שסעיף זה, כבר מעת חקיקתו בשנת 2006, לקח בחשבון את האפשרות שכל עוד הרפורמה בשידור הציבורי לא תצא לדרך, יהיה צורך בהפחתת המחויבויות בעניין סכומי ההוצאה להפקות מקומיות קנויות, ולפיכך כלל אותו סעיף גם את הסעיף הקטן, שאותו מוצע לתקן כעת, המקנה לשר הממונה – קרי, ראש הממשלה – לתקופה שנקבעה בחוק, את הסמכות להפחית את המחויבויות.

כרמל שאמה-הכהן: אין ספק כי מטרתו העיקרית של השידור הציבורי הינה קידום והשקעה בתכנים איכותיים וביצירה ישראלית מקורית, אך לא נוכל לעשות שקר בנפשנו ולחייב את רשות השידור, שמצבה הכספי הקשה ידוע לכול – היא עומדת בעצם על סף פשיטת רגל – לעמוד בתשלום משכורות לעובדי הרשות מחד, ומאידך לעמוד במכסת ההפקות המקומיות הקנויות שנקבעה בחוק, וכל זאת בטרם הושלמה הרפורמה, המחייבת, כפי שכבר הזכרתי, גם העמדת המקורות הכספיים לרשות רשות השידור.

ראובן ריבלין: יש לי, יש לי – – –

מיכאל איתן: כמה כן יהיו ההוצאות על הפקה מקומית?

כרמל שאמה-הכהן: רשות השידור מחויבת על-פי חוק בכמעט 180 מיליון ש"ח.

כרמל שאמה-הכהן: בוצעו פחות מ-30 מיליון ש"ח, כלומר, את כל היתרה השר הממונה יצטרך להפחית עד עוד יומיים.

מיכאל איתן: זה לא בגלל הרפורמה.

מיכאל איתן: הרפורמה יכולה להשפיע על 30 מיליון, על 20 מיליון – – –

כרמל שאמה-הכהן: לא.

כרמל שאמה-הכהן: גם אחרי הרפורמה הם לא יגיעו ל-180 כנראה.

כרמל שאמה-הכהן: זה נאמר בוועדה.

מיכאל איתן: העניין של הרפורמה הוא מעין תירוץ.

כרמל שאמה-הכהן: לא.

כרמל שאמה-הכהן: אבל התקציב – – –

מיכאל איתן: הסיבה היחידה – – –

אין ספק.

מיכאל איתן: – – –

כבוד השר, אדוני היושב-ראש, הציבור מאוד מתעניין לדעת.

יש כמה פלטפורמות שידור מאז פסקה רשות השידור מלהיות מונופול.

יש פלטפורמת השידור שאמורה להתפרנס מפרסומות, יש פלטפורמת שידור שאמורה להתפרנס ממנויים, שזה הכבלים לעומת ערוץ-2 וערוץ-10, והדברים האלה ברורים.

יש ערוץ שידור אחד שהוא ערוץ ציבורי, שמתפרנס מאגרה שמשלם האזרח על מנת לקבל שירות.

בניגוד לפלטפורמות שמתפרנסות מרייטינג, מה שנקרא בלעז, מהיכולת שלהן למשוך צופים, ולכן השיקולים המסחריים הם השיקולים המנחים אותם – למעט חדשות, כמובן, שהחוק הסדיר את העניין בצורה נפרדת – הרשות הציבורית תפקידה לקיים שידורים שמיועדים למיעוטים דווקא, שמיועדים לאנשים שלא יכולים לקיים את השידור הפופוליסטי או הפופולרי או הרייטינגי.

להיפך, היכולת לקיים מה שנקרא באנגליה Channel 4 או בישראל את השירות הציבורי האמיתי, זו רשות השידור, שאנחנו מפרנסים אותה מאגרה המוטלת על כל אזרח ואזרח.

החליטה הכנסת להפחית באגרה.

כרמל שאמה-הכהן: לא.

כרמל שאמה-הכהן: אני חייב לתקן אותך.

כרמל שאמה-הכהן: הכנסת לא מפחיתה – – –.

כרמל שאמה-הכהן: אה, באגרה?

באגרה, באגרה.

כרמל שאמה-הכהן: כן, זו החלטה של הכנסת.

מאידך, גם הצדיקה זאת בכך שהמערכת של רשות השידור מחויבת ברפורמה, ושהדברים האלה – המשא-ומתן לגבי הרפורמה כבר מתקיים למעלה – שנותיו הוא כשנותינו בכנסת.

חבר הכנסת מיכאל איתן נכנס ב-1984 ואני ב-1988, ומהיום הראשון שנכנסנו הוא כבר לימד אותי שיש בעיה של רשות השידור.

הוא היה החונך שלי כשנכנסתי לכנסת.

אז אני מוכרח לומר שיש פה איזשהו דבר וקושי של הציבור להבין.

אם הרשות הציבורית לא נותנת לציבור את אותם דברים שהוא צריך לדעת, למרות שהוא לא רוצה לדעת, מה בכלל יש לנו ערך בשירות הציבורי?

השירות הציבורי כל כולו מיועד לתת מידע, לשפוך אור באמת על נושאים כאלו או אחרים שהשידור הפופולרי לא יכול לתת להם – – –

מיכאל איתן: השקעה בהפקות מקור.

ודאי.

ובראש ובראשונה בהפקות מקור, הפקות תעודה, הפקות היסטוריות, הפקות אשר הן נכס לאומי במדינת ישראל, על כל מרכיביה.

למשל, שידור בשפה הערבית, לא בלוויין אלא בשעה 18:30, אחר-הצהריים, כפי שנעשה במשך 50 שנה, עד אשר פסקו השידורים האלה; שידורים באנגלית, ולא ארבע דקות; שידורים באמהרית.

כל הדברים האלה הם תפקידה של הרשות הציבורית, והיום באים ואומרים לנו שהולכים להפחית מהם את כל החובות.

אז בשביל מה צריך אותם?

מגלי והבה: זו השאלה.

אם צריך אותם, צריך לאפשר להם לקיים את הייעוד שלשמו הם קיימים.

כרמל שאמה-הכהן: מה אדוני מציע?

כרמל שאמה-הכהן: אני לא מבין.

אני לא מציע.

אני רק שואל.

אולי הוועדה דנה בעניין הזה.

כרמל שאמה-הכהן: לא, אני אגיד לך.

כרמל שאמה-הכהן: היו ברירות.

יש קושי.

כרמל שאמה-הכהן: לא.

כרמל שאמה-הכהן: אי-אפשר – – –

שואל אותך השר – – –

מיכאל איתן: יש לי שאלה: כאשר קבעו את החובה להפיק יצירות מקור, האם יש סנקציה אם לא מבצעים אותה?

מיכאל איתן: אין סנקציה.

כרמל שאמה-הכהן: יש סנקציה שאדם לא עמד בחוק, אבל זה סוג של – – –

מיכאל איתן: אז תשאיר את זה ככה.

מיכאל איתן: למה לתקן את החוק?

מיכאל איתן: יומיים לפני תום ההתחייבות אנחנו מתקנים חוק שאין בצדו סנקציה אלא רק האמירה שלא עמדת בחוק.

מיכאל איתן: אנחנו מתקנים רטרואקטיבית את החוק על מנת מה לעשות?

רשות השידור – – –

כרמל שאמה-הכהן: רטרואקטיבית – זה בטוח לא.

כרמל שאמה-הכהן: – – –

מיכאל איתן: – – –

חבר הכנסת שאמה-כהן, אני ואתה, כאזרחי מדינת ישראל המשלמים אגרה – –

כרמל שאמה-הכהן: ברור.

– – יכולים להגיש תביעה נגד זה.

מה זה.

כרמל שאמה-הכהן: אתם הרי מדברים משנת 1984.

לא.

בימים ההם ובזמן הזה.

כרמל שאמה-הכהן: ב-1984, בכל אופן, אני לא יודע על מה אתם מדברים – – –

מיכאל איתן: – – – לאבותינו ולנו.

מגלי והבה: אל תתייחס לשנים – – – תתייחס לנושא – – –

כרמל שאמה-הכהן: אני ב-1984 עוד שיחקתי מחבואים.

כרמל שאמה-הכהן: אני בכלל לא יודע מה קרה כאן ב-1984.

כרמל שאמה-הכהן: אבל אני יודע היום שיש מצב שבו התקציב של הרשות, שבנוי מאגרה, לא מאפשר לה – הרי משכורת צריך לשלם לאנשים?

כרמל שאמה-הכהן: פנסיה צריך לשלם לאנשים שעבדו שם?

אין ספק.

כרמל שאמה-הכהן: יש שם מבנה מאוד מנופח.

נו, הממשלה צריכה לשלם את העניין, להתחיל דף חדש.

כרמל שאמה-הכהן: כן, אבל הממשלה והכנסת לא יכולות לאחוז את המקל – – –

אני מסכים אתך.

כרמל שאמה-הכהן: או שמאשרים העלאת אגרה, ולזה גם הממשלה וגם הכנסת מתנגדות – – –

שמעתי אותך היטב ברדיו, וגם בשידורי הערוץ שבאו וסיקרו את הדיון.

אני מתעניין בעניין זה כאדם מן הציבור, אבל הפתרון שנותנת הכנסת על-פי בקשת הממשלה הוא דבר שהופך את רשות השידור לדבר שלא מובן לציבור.

הוא אומר: רגע, אם אין לנו רשות שידור, בשביל מה אנחנו צריכים לשלם אגרה?

ואם אנחנו משלמים אגרה, מדוע אנחנו לא מקבלים את הפקות המקור, שהן נשמת אפו של השירות הציבורי?

כרמל שאמה-הכהן: לדעתי, אדוני היושב-ראש, השורה התחתונה: אם הרפורמה באמת לא תצא בשנה הבאה, אז באמת אין טעם ברשות השידור.

אתה צודק.

כרמל שאמה-הכהן: אז צריך לקבל החלטה קשה אחרת.

כרמל שאמה-הכהן: אם לא מצליחים לפרוץ את הדרך לרפורמה דרך מימוש הנכסים – – –

מיכאל איתן: אתה יודע כמה שנים אנחנו שומעים את ההבטחות האלה – –

כרמל שאמה-הכהן: אני לא.

כרמל שאמה-הכהן: אני לא ברמה של להבטיח.

כרמל שאמה-הכהן: אני אומר מה דעתי.

מיכאל איתן: – – את הבעות הדעה?

כרמל שאמה-הכהן: יש שר ממונה שיש לו קצת השפעה בממשלה, והוא יצטרך לקבל את ההחלטה.

בכל זאת, אבל אתה מבקש ממני היום להצביע בעד הצעת חוק שאתה מביא, ואני מתקשה.

אני מבין.

אני יודע מה זו משמעת קואליציונית.

אני גם את העניין הזה למדתי.

אני רק רוצה ברמה של היושר האינטלקטואלי להבין על מה אני מצביע פה.

הממשלה, הממשלה.

הממשלה מביאה חוק, שהכנסת תצביע עליו.

אני, כחבר הכנסת, צריך להצביע בעד.

אני מוכרח לומר לך שאני לא מבין את הגיון החוק.

אחת משתיים, אומרת הממשלה: אני לא יכולה עם רשות השידור – שתפרק אותה.

כרמל שאמה-הכהן: אני מסכים אתך.

אני לא אומר שהיא תפרק.

אני לא חושב שצריך.

אני חושב שרשות שידור ציבורי הוא נשמת אפה – כי אני לא רוצה שירות ממלכתי ממשלתי ואני לא רוצה שירות של דוקטרינה כזאת או אחרת של זכיינים או בעלי רשיונות.

הטלוויזיה והרדיו הם של הציבור.

רשות השידור היא רשות ציבורית.

נכון שפעמים רבות אנחנו מתקשים להבחין בשירות הציבורי, כאשר אנחנו שומעים כל מיני שדרים אשר מביעים את דעתם במקום לאפשר לציבור להביע את דעתו, אבל יש רבים מהם שגם מביעים את דעתם ונותנים את האפשרות לוויכוח שהוא ויכוח אמיתי.

אתה מבקש ממני, כיושב-ראש הוועדה, כמובן, על-פי בקשת הממשלה, לאשר איזשהו חוק שמבטל – שלא נותן לי באמת את ההבנה האינטלקטואלית מה רוצים.

אומרים: אוקיי.

זו הוראת שעה.

עד אשר הם יעשו את הרפורמה, הממשלה צריכה לתת את הכסף, אם היא רוצה רפורמה, ולגמור את העניין.

הממשלות לדורותיהן הן שקבעו שיש 1,800 עובדים ברשות השידור.

אני והוא שומעים על 1,800 שצריך חצי מהם – כבר שומעים את זה 40 שנה.

כרמל שאמה-הכהן: אדוני היושב-ראש וגם כבוד השר, אין לנו שום מחלוקת – – –

מגלי והבה: אדוני היושב-ראש, הייתי מציע לך: אחרי ששמעת דעות של שני אנשים שכבר מנוסים בחיים – – –

דרך אגב, חבר הכנסת מגלי, שנינו היינו בו בקדנציה הקודמת כשהיתה ממשלה אחרת.

את אותם דברים אני אמרתי שם.

מגלי והבה: לכן, מה שאני מציע לך, היושב-ראש, שוועדת הכלכלה תמשוך את הצעת החוק – – –

לא, לא.

זה – – –

מגלי והבה: – – – תעשה שיעורי בית – – –

לא.

אל תסתכל בעניין זה – – –

כרמל שאמה-הכהן: חבר הכנסת והבה, יש לך ספק שו עשתה שיעורי בית גם לפני שהיא הגיעה למליאה?

מגלי והבה: כן.

מגלי והבה: היא – – –

הבעת את תמיהתך.

כרמל שאמה-הכהן: אמרנו את זה – – –

מגלי והבה: כן, אבל אתה עוזר לשמר דוקטרינה מסוימת, ולא לציבור.

כרמל שאמה-הכהן: אנחנו לא מנסים לבלבל אף אחד.

כרמל שאמה-הכהן: אנחנו לא מבולבלים.

כרמל שאמה-הכהן: בהצבעה – ראוי להצביע והחוק הזה יאושר.

כרמל שאמה-הכהן: לא כבוד היושב-ראש יספר לנכדים שלו, ולא אני אספר לילדים שלי.

כרמל שאמה-הכהן: זה מסוג הדברים – – –

עוד מעט לא יהיו לנו שידורים בערוץ הראשון, ולא יהיו לנו חדשות בערוץ-10.

ערוץ-10 – הבלגנים שלו ידועים, הייתי שר התקשורת כאשר הזהרתי אותם.

אבל בכל זאת אנחנו הולכים וכורתים את כל ענפי השידור שנמצאים אצלנו במדינה ואשר באמת מפתחים את – – –

כרמל שאמה-הכהן: בכל מקרה, אם למישהו מחברי הכנסת, בין אם מהקואליציה ובין אם מהאופוזיציה, יש רעיון טוב יותר לפתרון ה"ברוך" הזה, שהובא בפנינו בדקה התשעים, אני אשמח גם למשוך את החוק, ללכת לוועדה ולתקן.

כרמל שאמה-הכהן: לא שמעתי בכל משך הדיונים בוועדה רעיון טוב יותר.

כרמל שאמה-הכהן: להשאיר את רשות השידור, בגלל המצוקה הכספית שלה, כעבריינית בסוף השנה הזאת – אם היה עוד זמן שהיא יכולה עוד להפיק הפקות מקור, להגדיל את הכמות, אם היו נזכרים ומתעוררים באמצע השנה – אם זה היוצרים ואם זה אנשי רשות השידור – עוד היינו יכולים להפעיל, לצורך אישור הסמכות להפחתה: תנו איזה משהו בהפקות מקור.

ראובן ריבלין: היה שר תקשורת אחר, בקדנציה הקודמת, אתה עוד לא זכית לשבת באופוזיציה, אבל חבר הכנסת איתן ואני, ואנחנו באנו ואמרנו: תראו, אחת משתיים, אתם, כדי לעשות רפורמה, צריכים להשקיע ברשות השידור 800 מיליון – אני לא יודע כמה, 300 – אתם צריכים, זה תפקידה של הממשלה.

ראובן ריבלין: אתם לא יכולים?

ראובן ריבלין: אנחנו נחליף אתכם, נעשה את זה.

ראובן ריבלין: אבל היום אנחנו באים ועושים בדיוק מה שאמרנו להם לעשות בפעם הקודמת.

ראובן ריבלין: זאת אומרת, הממשלה באה ואומרת: אני לא רוצה להשקיע כסף, אבל אני רוצה – לא מובן לי מה היא רוצה; אני אומר לכם את האמת, אני כמובן אצביע בעד החוק, כי לא יכולים להפקיר את רשות השידור ולהפוך את רשות השידור לעבריינית, אבל הדברים לא יכולים להימשך כך.

איתן כבל: לא יכולים.

איתן כבל: לא יכולים, אדוני.

ראובן ריבלין: בוודאי.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת איתן כבל, במקרה אנחנו עקביים – – –

כרמל שאמה-הכהן: הוא היה שר ממונה.

ראובן ריבלין: אני יודע.

ראובן ריבלין: היינו עקביים, הוא הופיע בפנינו, מה אתה אומר לי?

ראובן ריבלין: הוא אמר לי שאנחנו צודקים במאה אחוז.

ראובן ריבלין: אם הממשלה באמת רוצה לעשות רפורמה ברשות השידור, היא צריכה להשקיע – אני אמרתי 800 מיליון, יכול להיות שזה 500 מיליון, יכול להיות שזה 1.2 מיליארד.

איתן כבל: יושב-ראש הוועדה שמע את דעתי – בדיוק אומר את העניין הזה.

ראובן ריבלין: בסדר.

כרמל שאמה-הכהן: אבל יכול להיות, אדוני היושב-ראש, שבמסגרת החקיקה של השלמת הרפורמה, שאני מקווה שתסתיים בחודש הבא, תיכנס אולי סנקציה ספציפית.

ראובן ריבלין: בסדר.

כרמל שאמה-הכהן: מה קורה אם לא עומדים ב-100% הפקות המקור, אבל אם יש הפרה דרסטית כזאת אולי המנכ"ל צריך לתת הסברים מיוחדים, אולי הדירקטוריון צריך להתחלף, אני לא יודע.

כרמל שאמה-הכהן: מישהו – – –

ראובן ריבלין: אני מודיע לך שאתה עוד תזכה, ודאי הרבה אחרי שאני כבר לא אהיה פה, לשמוע הרבה מנכ"לים.

ראובן ריבלין: אנחנו שמענו, מיקי ואני, ואחר כך איתן כבל – אין – המנכ"לים לדורותיהם, כולם הסבירו לנו.

ראובן ריבלין: מה זה עזר?

כרמל שאמה-הכהן: לא לא לא, אני התכוונתי – – –

ראובן ריבלין: אין אפשרות לקיים רפורמה ברשות השידור – – –

כרמל שאמה-הכהן: אני אמרתי במלים עדינות שמנכ"ל יצטרך ללכת הביתה.

ראובן ריבלין: הם הלכו, הלכו.

ראובן ריבלין: הם הלכו.

כרמל שאמה-הכהן: אה, הם הלכו?

כרמל שאמה-הכהן: אז יותר מזה אין.

ראובן ריבלין: הם הלכו אחד אחרי השני.

ראובן ריבלין: דרך אגב, הם הביאו את זה בחשבון.

ראובן ריבלין: כל אחד אכל ושתה עד אשר הוא פוטר.

כרמל שאמה-הכהן: יותר מלשלוח אדם הביתה קשה לעשות בנדון.

ראובן ריבלין: אבל שלחו, מה אני יכול לעשות, ביניהם חברי הטובים.

כרמל שאמה-הכהן: היה דבר כזה?

ראובן ריבלין: ודאי.

איתן כבל: זה היה אחלה מקום, גם כשידעת שבסוף זורקים אותך.

כרמל שאמה-הכהן: אבל אם אתה יודע שבתוך שנה זורקים אותך – זה די מהר.

ראובן ריבלין: אין מנכ"ל שיכול להמציא דרך שבה מגירעון – מגירעון – הוא יכול לעשות רפורמה, בלי שהממשלה תיתן את חלקה.

ראובן ריבלין: כך עשינו ב"אל על" – –

איתן כבל: הם מורידים את האגרה – – –

ראובן ריבלין: – – כך עשינו ב"אל על" – נתנו כך וכך פיצויים, אני לא רוצה לומר כדי לא לגרות את העובדים במדינה, ויצרנו את הרפורמה בתוך "אל על".

ראובן ריבלין: אבל ההשקעה, כדי ליצור רפורמה, היא השקעה של הממשלה, אלא אם כן הממשלה אומרת: אתה יודע מה, אנחנו נאפשר להם – במקום שנהרוג אותם נאפשר להם למות לבד.

כרמל שאמה-הכהן: כן, זהו, רק צריך לשים לב להבדל בין – –

יוחנן פלסנר: השאלה היא אם זו בכלל רפורמה.

ראובן ריבלין: עכשיו, רבותי.

כרמל שאמה-הכהן: – – צריך לשים לב להבדל בין – – –

ראובן ריבלין: אחר כך כולכם תוכלו – כולכם מסתייגים, כולכם תוכלו לעלות ולדבר.

כרמל שאמה-הכהן: כן, כולם ביקשו זמן דיבור.

ראובן ריבלין: מאה אחוז.

כרמל שאמה-הכהן: יש הבדל בין החמצת יעד של – – –

ראובן ריבלין: אני לא לוקח מזמן הדיבור שלך.

ראובן ריבלין: אתה תרד מפה כשתגמור לדבר.

כרמל שאמה-הכהן: יש הבדל בין החמצת יעד של 90% לבין החמצת יעד אפילו של 40% או 50%.

כרמל שאמה-הכהן: 90% זה דבר שהוא בלתי מתקבל על הדעת, ולכן הגענו למצב, באמת, הלא-נעים, אפילו המביך, אבל חלק מהתפקיד שלנו זה גם לתפור תפרים לפצע שמישהו אחר גרם.

כרמל שאמה-הכהן: אמשיך בדברי המסודרים.

כרמל שאמה-הכהן: להצעה זו, אדוני היושב-ראש – – –

יוחנן פלסנר: מדובר בערוץ שלא מבקר את ראש הממשלה כמובן.

כרמל שאמה-הכהן: לא לא לא, בוא, אל תכניס אותנו לכל זה, וגם בכלל – – –

ראובן ריבלין: פלסנר, פלסנר, זה היה בקדנציה הקודמת, שהיה השר כבל והתפטר.

ראובן ריבלין: תאמין לי, אנחנו – – –

כרמל שאמה-הכהן: אני מבין בכלל שכל הבעיות האלה, של רשות השידור – לימדו אותי פה מלמדי – –

ראובן ריבלין: זה היה כשאני הייתי השר.

כרמל שאמה-הכהן: – – זה כבר דור שלם.

כרמל שאמה-הכהן: זה לא שנה, לא שנתיים ולא עשור.

ראובן ריבלין: זה היה כשפואד היה.

כרמל שאמה-הכהן: לכן אין פה עניין של קואליציה–אופוזיציה.

ראובן ריבלין: אדוני עכשיו ידבר.

כרמל שאמה-הכהן: להצעה זו הוגשה הסתייגות מטעם סיעת קדימה, המבקשת למחוק סעיף זה ולחלופין לקבוע מגבלות על הסכום שהשר הממונה יהיה רשאי להפחיתו.

כרמל שאמה-הכהן: הסתייגות נוספת לסעיף זה הוגשה על-ידי חברת הכנסת עינת וילף, המציעה כי תיווסף לו הוראה שלפיה הרשות תוציא בכל רבעון רבע מההוצאה השנתית הקבועה בחוק.

כרמל שאמה-הכהן: אני תקווה כי בקרוב תשלים הוועדה את הדיונים בשאר סעיפי הצעת החוק לטובת המשך קיומו של השידור הציבורי במדינת ישראל, ואני קורא לחברי הכנסת להתנגד להסתייגויות האמורות ולאשר את הצעת החוק בקריאה שנייה ובקריאה שלישית בנוסח שהציעה הוועדה.

כרמל שאמה-הכהן: תוספת אחת, אדוני היושב-ראש, לפני מילות הברכה – יש שתי גרסאות לעניין רדיו "מורשת", רשת "מורשת", בגלל השוויון בקולות בהצבעה בוועדה המשותפת כלכלה וחינוך.

כרמל שאמה-הכהן: אני לא יודע מה עמדת הקואליציה המתגבשת ביחס לזה – אני באופן אישי קורא, לקואליציה קודם כול, לקבל החלטה לתמוך בסעיף שמאפשר שוויון לרשת "מורשת" לעומת הרשתות האחרות.

כרמל שאמה-הכהן: אני חושב שמן הדין ומן הצדק להיעתר לבקשה הזאת.

כרמל שאמה-הכהן: ומעבר לכך, להודות לכל חברי הוועדה, הוועדה המשותפת, גם כלכלה וגם חינוך, לשותף שלי לעשייה שם, חבר הכנסת אלכס מילר, יושב-ראש ועדת החינוך, למנהלת ועדת הכלכלה, הגברת לאה ורון, ליועצת המשפטית, עורכת-הדין אתי בנדלר, ממלאת-מקום היועץ המשפטי לכנסת, וכמובן לעורך-הדין אלקנה אפרתי, שסייע בחקיקת החוק הזה, וגם לך, אדוני היושב-ראש, על ניהול הישיבה הזאת.

ראובן ריבלין: תודה.

כרמל שאמה-הכהן: נא לאשר, בבקשה, את הצעת החוק.

כרמל שאמה-הכהן: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: כמובן אנחנו נשמע את המסתייגים.

ראובן ריבלין: ראו נא, הואיל ויש שינויים בלוח הזמנים, אני לא אקריא את שמות המסתייגים, וכמובן מחליפי, ממלא-מקומי, יצחק וקנין – אנחנו נאפשר לכל אחד כשהוא יגיע, וניתן את האפשרות לאלה הנוכחים לדבר כמסתייגים.

ראובן ריבלין: הראשונה במסתייגים – חברת הכנסת וילף, שנמצאת פה, לידה גם חבר הכנסת ניצן הורוביץ – אם הוא לא יימצא כרגע יהיה אפשר לתת לו לדבר לאחר מכן.

ראובן ריבלין: בבקשה.

עינת וילף: אני מתייחסת רק להסתייגות הזאת.

ראובן ריבלין: את רוצה פעמיים לעלות, או שאת רוצה פעם אחת בעשר דקות?

ראובן ריבלין: ייתנו לך עשר דקות.

עינת וילף: לי אין – – –

ראובן ריבלין: את רוצה פעם אחת.

ראובן ריבלין: כל אחד שיסתייג פעם אחת במקום לעלות פעמיים יקבל בהתאם למספר ההסתייגויות שלו את הדקות.

ראובן ריבלין: לא נפחית בדקות, אין אפשרות להפחית בדקות אם אין הסכמה.

ראובן ריבלין: אנחנו נפעל לפי התקנון.

ראובן ריבלין: את תסתייגי על מה שאת רוצה, אבל את לא עולה עוד פעם להסתייג.

ראובן ריבלין: עכשיו יש לך עד עשר דקות.

עינת וילף: אולי אני אעלה בסוף את ההסתייגות האחרונה שלי?

עינת וילף: טוב, לא משנה.

ראובן ריבלין: אני מציע, אחרת לא נסיים את הדיון גם היום.

יצחק וקנין: כן.

עינת וילף: תודה רבה.

עינת וילף: כבוד היושב-ראש, השר, חברי חברי הכנסת, לי היו שתי הסתייגויות במהלך הדיונים האלה.

עינת וילף: אני אקדים ואומר לפני כן: כל הדיונים על רפורמה ברשות השידור מוכיחים כי זה סבך מטורף של בעיות, ובעיקר יש לנו בעיה חמורה של ביצה ותרנגולת – כדי לממן חלק מהרפורמה צריך להעלות את האגרה; כדי להעלות את האגרה, האנשים צריכים להרגיש שהם מקבלים תמורה, כפי שנאמר בעבר, ותקופה ארוכה התחושה היא שהם אינם מקבלים את התמורה; כדי לקבל את התמורה צריך הפקות מקור, צריך רפורמה, לשם כך צריך יותר כסף, צריך להעלות את האגרה, וכן הלאה, והסיטואציה היא שבעצם אנחנו תקועים תקופה ארוכה.

עינת וילף: דובר כאן על כך שמדובר על רפורמה עוד משנות ה-80, הדבר הזה חוצה תקופות של ממשלות, מפלגות, קואליציות ואופוזיציות, ואין לי אלא לקוות שבסופו של דבר יימצא פתרון.

עינת וילף: אני רוצה להתייחס לשתי ההסתייגויות; הראשונה מתייחסת לנושא – לקחת כסף בחקיקה ראשית ולייעד אותו למרכיבים בתוך רשות השידור; מדובר על רק"ע ושידורים בשפה האמהרית, ויש כאן עוד הצעה לרדיו "מורשת".

עינת וילף: אז קודם כול, אני חושבת שעל רקע הבעיות ברשות השידור, הצורך שלה לפחות שתהיה לה קצת גמישות בכספים – אני חושבת שלא ראוי שבחקיקה ראשית נקבע לאן הכספים מיועדים.

עינת וילף: אני רוצה גם לספר משהו על רדיו "מורשת".

עינת וילף: על הנושא של רדיו "מורשת" יש חופש הצבעה, בגלל התיקו בוועדה, ואין עמדת קואליציה.

עינת וילף: אתמול או לפני יומיים התקשר אלי ראש הרדיו כדי לבקש ממני תמיכה לכך שהוא יקבל את הכספים, וניהלתי אתו שיחה קצרה כדי להבין במה מדובר.

עינת וילף: דיבר אתי אדם שעלי לציין – היו לו דעות מהחשוכות ביותר ששמעתי תקופה ארוכה.

עינת וילף: כך שאם תחת השם "מורשת ישראל" מסתתרת בעצם כוונה לקדם דעות חשוכות, ואנחנו בדיוק היום מדברים על מה המשמעות של קידום הדעות האלה במרחב הציבורי, אז ודאי שלא – – –

מיכאל בן-ארי: – – –

עינת וילף: סליחה?

מיכאל בן-ארי: את יכולה לפרט מה זה?

עינת וילף: כן, בפירוש: הוא תיאר את כל הנושא של השוויון בין נשים וגברים כדבר שהוא אינו תומך בו, דיבר על הנושא של הדרת נשים כנושא שולי ולא חשוב, דיבר על כך שתפיסתו לגבי מקומן של הנשים במרחב הציבורי – לא בדיוק מה שהייתי אומרת תפיסה מודרנית של שוויון.

יואל חסון: זה מנהל הרדיו, מנהל רדיו "מורשת"?

עינת וילף: כן, שביקש את תמיכתי.

עינת וילף: אני באופן אישי חושבת שזה יהיה נפלא אם יהיו שידורי מקור של מורשת ישראל.

עינת וילף: יש תוכניות – – –

יואל חסון: מה שמו?

עינת וילף: אני מודה שכרגע אני לא זוכרת.

עינת וילף: הוא הציג את שמו בתחילת השיחה ואינני זוכרת כרגע.

מיכאל בן-ארי: מי הוא זה ואי-זה הוא?

עינת וילף: אינני זוכרת את שמו כרגע.

עינת וילף: הוא אמר לי בתחילת השיחה, שהתארכה.

עינת וילף: אינני זוכרת.

עינת וילף: אני מאוד הייתי שמחה – יש תוכניות שאני אוהבת, כמו "פרשת השבוע" עם דב אלבוים, אלה שיחות נהדרות על מורשת ישראל; אם היה מדובר בכספים לדבר הזה – בהחלט.

עינת וילף: אבל מכיוון שמדובר ברדיו שלפחות מהשיחות שניהלתי לא מקדם תפיסות שיסייעו בסופו של דבר לאחדות, למודרניות, ליחס סביר לעולם היהודי, לכך שהיהדות לא תשמש תירוץ לקידום תפיסות שאינן תומכות בשוויון בין גברים לנשים, ומכיוון שיש גם חופש הצבעה קואליציוני, אני ודאי אצביע נגד.

עינת וילף: צר לי ששוב נעשה שימוש בביטוי מורשת ישראל – שהוא ביטוי שרבים מאוד הם בעדו, ורוצים לתמוך בו, ורוצים לתמוך ביצירה עבורו – כדי בעצם לקדם תפיסות שלא ראוי לכלול אותן תחת "מורשת ישראל".

עינת וילף: אני חושבת שהדבר מבייש את מורשת ישראל, שמשתמשים בכך כדי לקדם דברים שאינם תומכים בשוויון בין נשים לגברים.

עינת וילף: ההסתייגות שלי מתייחסת לנושא המרכזי במחלוקת, וזה בעצם המחילה על ההתחייבויות – שלא מולאו – להשקיע בהפקות מקור.

עינת וילף: עכשיו, הבעיה היא כזאת: נחקק חוק – אינני יודעת את ההקשר שבו הוא נחקק, לפני כארבע שנים – שבו נאמר שרשות השידור חייבת להשקיע בהפקות מקור.

עינת וילף: אומרים אנשים שהיו אז – – –

איתן כבל: זה אני, זה אני.

עינת וילף: אז איתן – אומרים שכבר כשנחקק היה ברור שהם לא יוכלו לעמוד בזה.

איתן כבל: לא לא, ממש לא.

איתן כבל: אם יורשה לי אני אומַר לך את זה בשני משפטים.

עינת וילף: אני אשמח.

איתן כבל: אנחנו יצאנו כחלק מתהליך – היה ברור שאם זה רק זה, אז שום דבר לא יקרה.

איתן כבל: הממשלה – ראש הממשלה דאז, אולמרט, נתן לזה גיבוי מלא, שתהיה רפורמה, ורפורמה לא תבוא ממכירת נכסים, אלא מכספי – –

עינת וילף: האוצר.

איתן כבל: – – האוצר.

איתן כבל: יהיה חוק חדש שמוציא את הפוליטיקה – וכתבתי את החוק הזה מאל"ף ועד תי"ו – ובמקביל אמרנו שחלק מהתהליך הזה יהיה הוצאה – – –

עינת וילף: אבל זה לא הותלה, כלומר לא היה מצב – הם קיבלו את ההתחייבות הזאת – –

איתן כבל: נכון.

עינת וילף: – – שבמצב שהם קיבלו אותה הם לא היו יכולים לעמוד בה, אבל ההנחה היתה שתהיה השקעה ותהיה רפורמה.

איתן כבל: לכן לא אמרו להם את זה החל מעוד כמה חודשים.

איתן כבל: נקבע לוח זמנים יותר רחוק.

עינת וילף: במהלך לוח הזמנים הזה לא קרו הדברים האחרים שהיו אמורים לאפשר את זה.

עינת וילף: כלומר, כל התקופה הזאת ישב בעצם בספר החוקים סעיף שבתנאים שהוא היה קיים היה ברור שאי-אפשר למלא אותו כל עוד לא מושקעים הכספים ברפורמה וכל עוד הרפורמה לא יוצאת לפועל.

עינת וילף: ולכן אנחנו נמצאים כאן במצב שהוא גם לא רצוי מבחינתנו כחברי הכנסת: יהיו בספר החוקים סעיפים שתלויים בתהליכים אחרים, וכל עוד התהליכים האחרים האלה לא קורים, ברור שהסעיפים האלה לא יוצאים לפועל.

עינת וילף: עכשיו, מה שקורה זה שאנחנו מקבלים היום החלטה ל-2011, אבל ב-2012 הסעיף הזה עדיין נשאר בספר החוקים, ועדיין אין ודאות שתעבור הרפורמה ויועברו הכספים.

עינת וילף: כולם רוצים, כולם מלאי כוונות טובות, אבל עדיין אין ודאות.

עינת וילף: אז אפשרות אחת זה פשוט למחוק את הסעיף, כדי שנפסיק את ההתבזויות האלה, ונעביר את הסעיף הזה רק כשיעבור החוק ותהיה הרפורמה.

עינת וילף: זה, אגב, הפתרון האלגנטי והנקי ביותר.

עינת וילף: אפשרות אחרת היא מה שהצעתי פה בהסתייגות, אבל גם תוך כדי חקיקת החוק אני אשמח לכל רעיון שתורם לנושא הזה.

עינת וילף: כדי שלא ניקלע למצב שבשבוע האחרון של שנת 2012 אנחנו צריכים להעביר את זה שוב, כיוון שרשות השידור לא עומדת בהתחייבויות, אנחנו לא רוצים להפוך אותה לעבריינית, כי הדברים האלה נמצאים בחקיקה ראשית.

עינת וילף: כדי שלא נעמוד במצב הזה בסוף השנה, ביקשתי שלפחות נעמיד חסמים שיבטיחו שאחת לרבעון הם יצטרכו להוציא את הסכום, ותהיה הצבעה על הנושא הזה.

עינת וילף: אם ההסתייגות לא תעבור היום, יש בהחלט – כבר קיבלתי התחייבות ונכונות – להסכים לפחות לדיווח, שלא נגיע למצב שרק בסוף השנה מתברר שההתחייבויות לא בוצעו, אלא שלכל הפחות נדע בתדירות יותר גבוהה, ואולי כתוצאה מזה לדאוג שגם אם לא 100% ההתחייבויות ימולאו, לפחות זה יהיה הרבה יותר ממה שנעשה בעבר.

עינת וילף: בסופו של דבר אין לי אלא להביע צער שאנחנו נקלעים כאן לחלקי חקיקה בתהליך מתמשך ואין-סופי.

עינת וילף: יכול להיות שצריך להפסיק עם שלל חלקי החקיקה האלה – אם יש איזשהו תהליך, פשוט להקפיא את הכול עד שעובר החוק, עד שעוברת הרפורמה, ואז לטפל בכל השאר, אחרת זה מעסיק את הכנסת בדברים שהם לא לכבוד תהליך החקיקה.

עינת וילף: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה לחברת הכנסת עינת וילף.

יצחק וקנין: אנחנו ממשיכים ברשימת המסתייגים.

יצחק וקנין: חברת הכנסת ציפי לבני – איננה.

יצחק וקנין: חבר הכנסת שאול מופז – איננו – – –

מגלי והבה: היושב-ראש אמר בפתיחה שתקרא למי שנמצא פה, ואם יגיעו תוך כדי דיון – – –

יצחק וקנין: אני לא מתכוון לעשות ככה.

כרמל שאמה-הכהן: – – –

יצחק וקנין: מה זאת אומרת?

יצחק וקנין: אני קורא, רבותי, לפי הסדר.

יצחק וקנין: אני לא יכול לעשות את מה שאתה אומר לי.

יצחק וקנין: יש פה סדר מסתייגים.

מגלי והבה: אבל אני נורא מצטער – – –

יצחק וקנין: מי שאיננו – איננו.

מגלי והבה: אני נורא מצטער – היה סיכום – – –

יצחק וקנין: אין שום סיכום.

יצחק וקנין: זה – – –

מגלי והבה: מה זה אין סיכום?

מגלי והבה: הם שינו – – –

יצחק וקנין: רבותי, ידידי היקר, אני מנהל את הישיבה כרגע.

יצחק וקנין: אני לא יכול לעשות את זה.

מיכאל איתן: אבל למה תיאורטית?

מיכאל איתן: אם יבואו – – –

מגלי והבה: לא – – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת מגלי, תקשיב, אני חייב ללכת לפי הסדר.

יצחק וקנין: אם הם יגיעו אני אאפשר להם, אבל אני חייב להקריא לפי הסדר.

יצחק וקנין: אני לא אתחיל להסתכל כל רגע מי נמצא ומי לא נמצא פה.

מגלי והבה: מי ששינה את לוחות הזמנים זה אתם – – –

יצחק וקנין: חבל על הזמן, ידידי, חבל על הזמן.

יצחק וקנין: חברת הכנסת דליה איציק – איננה.

יצחק וקנין: חבר הכנסת רוני בר-און – איננו.

יצחק וקנין: חבר הכנסת מאיר שטרית – איננו.

יצחק וקנין: חברת הכנסת רוחמה אברהם – איננה.

יצחק וקנין: חבר הכנסת אברהם דיכטר – איננו.

יצחק וקנין: חברת הכנסת מרינה סולודקין – איננה.

יצחק וקנין: חבר הכנסת יואל חסון, בבקשה.

יעקב אדרי: לא קראת את שמי.

יצחק וקנין: תיכף.

יצחק וקנין: אתה בדיוק עוד אחד.

יצחק וקנין: רבותי, אתם רואים?

יצחק וקנין: אתה שם לב, חבר הכנסת מגלי?

יצחק וקנין: אם אני מדלג על אחד שלא נמצא פה – אני הרי לא יכול לעשות את זה לפי המראה – –

מגלי והבה: – – –

יצחק וקנין: – – העיניים שלי לא ישוטטו פה כל רגע לראות מי נמצא ומי לא נמצא.

יצחק וקנין: אני הולך לפי הרשימה.

יצחק וקנין: רבותי, הסברתי את הדברים, יגיע מישהו, אני אאפשר לו.

מגלי והבה: – – –

יצחק וקנין: בואו נסכם – אי-אפשר לעשות את זה בצורה הזאת.

יצחק וקנין: תודה.

יואל חסון: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, אי-אפשר לגעת בחוק הזה עד שלא מבינים ולא נוגעים ברקע הכללי, באווירה הכללית של השבועות האחרונים, במה שקורה למעשה בעולם התקשורת במדינת ישראל.

יואל חסון: עולם התקשורת במדינת ישראל עובר היום פיגוע.

יואל חסון: הוא עובר היום פיגוע ענק, גדול, שהולך ומתעצם בשבועות האחרונים, והיום הפיצוץ.

יואל חסון: אי-אפשר מצד אחד להתעלם מזה שלשכת ראש הממשלה – ראש ממשלת ישראל מוביל היום קמפיין לסגירתו של ערוץ-10.

יואל חסון: הדבר הזה צריך להיות ברור וחד-משמעי.

יואל חסון: אם היתה נעשית בבית הזה הצבעה חשאית של חברי הכנסת אם להתיר או לא להתיר דחיית חובות לערוץ-10, היה פה רוב גורף – היה פה רוב גורף, בקרב כל חברי הכנסת, להעניק לערוץ-10 דחייה.

יואל חסון: אבל מכיוון שהיום העמדות של חברי הכנסת כפופות למשמעת קואליציונית, להנחיות ברורות של ראש הממשלה, ערוץ-10 לא מקבל את ההטבה הזאת.

יואל חסון: עכשיו, כדאי שנשים לב לתמונה הכוללת.

יואל חסון: מצד אחד, אם לא תהיינה הפתעות, ערוץ-10 הולך לסגירה; לא יהיה ערוץ-10.

יואל חסון: הדבר השני שעכשיו קורה: בהנחה שאין ערוץ-10, יישארו רק שני ערוצים שמשדרים אקטואליה – מה שנקרא ערוצים לא זרים – ערוץ-1 וערוץ-2.

יואל חסון: כשנשארים שני ערוצים, ראש הממשלה יודע שקל לו וכדאי לו להתחיל עכשיו עם ערוץ-1.

יואל חסון: לערוץ-2 הוא יגיע.

יואל חסון: אז הוא מתחיל בערוץ-1.

יואל חסון: מה זה מתחיל – הוא בתהליך; הוא בתהליך של גריסה, של שחיקה של הערוץ הזה, להשגת מטרה אחת: שליטה של 100% בערוץ הזה.

יואל חסון: כאשר אתה מגיע למצב שיש לך שני ערוצי אקטואליה מרכזיים, שבאחד מהם אתה שולט ביד רמה ובשני אתה תשלוט דרך הרגולציה, ככה השגת השתלטות מלאה על עולם התקשורת.

יואל חסון: אני קודם כול רוצה להזהיר את עובדי רשות השידור.

יואל חסון: עובדי רשות השידור, בעיני, אחרי הציבור הישראלי, הם הקורבן.

יואל חסון: הם קורבן, כי הם חיים היום בתוך מסגרת אפלה, מלחיצה, מפחידה, שכופה עליהם התנהלות, שכופה עליהם מסרים; העיתונאים היום, ברשות השידור, אינם חופשיים, אינם יכולים לפעול על-פי שיקול דעת עיתונאי נקי מכל אינטרס, ומכל רבב, ומכל לחץ.

יואל חסון: יש שם היום שלטון של אופל, שלטון שמגיע ישירות – בקו ישיר, קו אלומיניום, נקי, ללא הפרעות, קו אלומיניום, קו תקשורת שנפתח מכאן, מקריית בן-גוריון, עד רוממה, בלי הפרעה; נקי, משודר, עובר הרבה יותר טוב מאיכות השידור של ערוץ-1.

יואל חסון: זאת האמת היום, זאת האמת שהציבור הישראלי צריך לדעת.

יואל חסון: זה מה שקורה כאן.

יואל חסון: ואני אומר לכם, חברי חברי הכנסת, אל תתעוררו מאוחר מדי.

יואל חסון: אל תתעוררו מאוחר מדי, כשיום אחד זה יבוא נגדכם, ויום אחד תקשיבו לרדיו ותבינו שזה לא תחנת הרדיו, או תחנת הטלוויזיה, של הקואליציה המאוחדת, המגובשת, ההומוגנית, שמתגייסת היום למען ראש הממשלה; זו לא תחנת הרדיו שלכם, זו לא תחנת הטלוויזיה שלכם – זו תחנת הרדיו של שרה ובנימין נתניהו, זו טלוויזיה של שרה ובנימין נתניהו, שפעם הם יאהבו אתכם, ופעם הם פחות יאהבו אתכם.

יואל חסון: אז תזכרו את זה, ואל תבואו אחר כך בטענות, כי בתחנה של משפחת נתניהו עושים רק מה שטוב למשפחת נתניהו, גם ברדיו וגם בטלוויזיה.

יואל חסון: אז אולי עכשיו דברי נשמעים קצת גסים, קשים, אולי חלק יגידו שאני קצת מגזים – –

יצחק וקנין: משפט אחרון.

יואל חסון: – – אבל תזכרו את מה שאמרתי: היום הקמתם תחנת רדיו ותחנת טלוויזיה, בעצם אישור החוק הזה, למשפחת נתניהו.

יואל חסון: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת יואל חסון.

יצחק וקנין: חבר הכנסת גדעון עזרא – איננו.

יצחק וקנין: חבר הכנסת יעקב אדרי.

יעקב אדרי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אנחנו תמיד התגאינו בפלורליזם בכל הנושאים; בכל הנושאים תמיד אמרנו: מדינה דמוקרטית, יש בה – הכול פתוח.

יעקב אדרי: ובתקופה האחרונה אני חושב שיהיה מאוד קשה להגיד שאנחנו ממשיכים באותו תהליך, של מדינה שאנחנו אור לכל עמי האזור, מדינה שנותנת – שאומרים: אי שפוי בכל המדבר שיש מסביבנו, לפחות מבחינת המשטר.

יעקב אדרי: לצערי הרב, בתקופה האחרונה אנחנו עדים למהלכים מאוד מאוד לא נכונים, לא רצויים, מאוד מסוכנים לדמוקרטיה הישראלית.

יעקב אדרי: ואני יודע כמה שהשר איתן מאוד מאוד מאוד חרד לדמוקרטיה, והוא עושה הכול – הוא עשה בעבר, הוא עושה, וימשיך לעשות, אני מכיר אותו; ואין לי ספק – מותר לי להגיד, השר איתן, שגם אתה לא שלם עם כל העניינים, אולי.

יעקב אדרי: אני מרשה לעצמי להגיד את זה.

מיכאל איתן: בכל מה שקשור לחרדים, מכל הסוגים, מכל המינים, צריך לגלות רגישות וזהירות.

יעקב אדרי: רגישות צריך שתהיה, אבל יש דברים שצריך להגיד – – –

מיכאל איתן: וזהירות.

יעקב אדרי: כן, אני מסכים אתך, אבל יש דברים שצריך להגיד: עד כאן, ולמתוח קו ולהגיד – ואני חושב שהציבור לא יסכים; אם כבר דיברת על הנושא של החרדים, צריך לאפשר בנושאים מסוימים.

יעקב אדרי: הדת חשובה לכולנו, זה נושא שיקר ללבנו, אבל אני חושב שבכמה נושאים – ואני אומר את זה בזהירות, כי יש לי הרבה מאוד כבוד לדת – נחצו הקווים.

יעקב אדרי: אבל תרשו לי לחזור קודם כול לנושאים של החוק, חוק רשות השידור.

יעקב אדרי: אתמול שמעתי שחבר הכנסת כרמל שאמה, ונדמה לי גם ידידי חבר הכנסת איתן כבל, הולכים, עושים מאמץ למצוא פתרון לערוץ-10.

יעקב אדרי: אז אמרתי: ואללה, יופי, כל הכבוד, אבל מי שמבין בעניינים ומי שמודע לכל הנושא הבין שזה היה עוד תרגיל, עוד איזה ניסיון, אבל מזה לא יצא הרבה.

יעקב אדרי: ושמעתי גם אנשים מאוד מאוד רציניים בנושא הזה, אתמול, שאמרו: זה סתם לתקשורת כדי לקבל אולי עוד כמה נקודות, מזה לא יצא כלום, ואכן לא יצא כלום.

יעקב אדרי: וזה מאוד מצער, מאוד מצער שערוץ מכובד – שלא כולנו הסכמנו תמיד עם מה שנאמר שם, בזמנו היתה גם – אני חושב שראש הממשלה הקודם חטף בגדול מהערוץ הזה, אבל זה בדיוק העניין, שזה שאנחנו נמצאים במשטר דמוקרטי – ערוצים, התקשורת, זה כלי מאוד מאוד חשוב בדמוקרטיה, ואם נסרס אותו, ואם נעשה מה שעושים, זה מאוד מאוד מסוכן.

יעקב אדרי: זה פעם עובד ככה, פעם יעבוד אחרת, ואנחנו מכירים לא מעט מדינות שבהן משתלטים על התקשורת, איך זה נגמר שם.

יעקב אדרי: אלה המדינות, בעיקר המדינות האפלות, וצריכים להיזהר בעניין הזה.

יעקב אדרי: "גלי צה"ל", שזה היה הפנינה שבכתר, גם על "גלי צה"ל" השתלטו ללא מאבק; בלי פתיחה באש השתלטו על "גלי צה"ל", ככה, בשקט, וכמובן בקרוב ימונה גם מפקד חדש.

יעקב אדרי: אני מאוד מקווה שכולנו נתעשת, ואני חושב שיש היום הבנה – בקרב כולם, אגב; זה לא רק מפלגות האופוזיציה, זה לא רק קדימה, זה לא רק מפלגת העבודה.

יעקב אדרי: אני חושב שגם בקרב הקואליציה, בקרב שרים מסוימים, שאני שומע בשיחות בארבע עיניים, הם לא שקטים, הם לא שלמים עם מה שקורה ברשות השידור, בכל מה שקשור לתקשורת.

יעקב אדרי: ואני חושב שבעניין הזה טוב שנתעורר כולנו, כי שוב – איך אמר חברי יואל חסון?

יעקב אדרי: פעם זה פה, פעם זה שם; זה מאוד מאוד מסוכן, בסופו של דבר, לדמוקרטיה הישראלית.

יעקב אדרי: אני מאמין שבכל זאת התבונה תגבר, והחוק שהביאו היום יצא בצורה אחרת מידינו, ונתקן את מה צריך לתקן, ובא לציון גואל.

יעקב אדרי: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת יעקב אדרי.

יצחק וקנין: הכרזה למזכירת הכנסת, ואחריה יעלה חבר הכנסת אלי אפללו – איננו.

יצחק וקנין: חבר הכנסת זאב בילסקי, אתה יכול להתחיל לעלות.

יצחק וקנין: בינתיים הכרזה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה ולקריאה שלישית: הצעת חוק לתיקון פקודת העיריות (הוראת שעה) (תיקון), התשע"ב–2011, שהחזירה ועדת הפנים והגנת הסביבה.

ירדנה מלר-הורוביץ: מסקנות ועדת הכלכלה בעקבות דיון מהיר בנושא: מחסור חמור באפשרויות דיור לסטודנטים בצפת – הצעת חברי הכנסת חנין זועבי, חנא סוייד וגאלב מג'אדלה.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יצחק וקנין: תודה למזכירת הכנסת.

יצחק וקנין: (קריאה שנייה וקריאה שלישית)

יצחק וקנין: חבר הכנסת בילסקי, רשות הדיבור שלך.

יצחק וקנין: חמש דקות.

זאב בילסקי: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

זאב בילסקי: האמת היא שיש לי התלבטות; מצד אחד יש לי עוד מעט הצעת חוק מאוד מאוד חשובה, שקשורה בנפגעים של פגע-וברח, שאנחנו מביאים את זה לקריאה שנייה ושלישית, ומאוד הייתי רוצה להספיק היום.

זאב בילסקי: מצד שני, אם כל אחד יגיד את כל זה אז אולי לא נגיע, אז אני אעשה מה שהרמב"ם תמיד המליץ, לבחור את דרך – –

יצחק וקנין: מחצה על מחצה.

זאב בילסקי: כן.

זאב בילסקי: – – את שביל הזהב, את דרך המיצוע, ואני אנצל את חצי מהזמן שיש לי.

זאב בילסקי: ואני רוצה לספר לך, אדוני היושב-ראש, תקציב רשות השידור, רק האגרה שאנחנו משלמים זה משהו כמו, אם אני לא טועה, 800 מיליון או משהו כזה לשנה.

זאב בילסקי: ואני פונה פה לממשלת ישראל ומציע להם פשוט: אפשר להציל את ערוץ-10, אפשר להציל את כל מה שצריך, פשוט לפטור אותנו מהאגרה הזאת.

זאב בילסקי: אתה יודע, נכון שצריך שירות ציבורי, אבל אני חשבתי ששידור ציבורי אפשר למצוא גם בדרכים אחרות.

זאב בילסקי: אפשר לבקש מהערוצים האחרים, להגיד: הנה, הממשלה משלמת לכם, יש לכם זמנים כאלה וכאלה, בואו נעשה שידורים ציבוריים, ואני חושב שהם לא ייפלו ממה שאנחנו מקבלים היום.

זאב בילסקי: ולכן, ביד אחת אנחנו מוותרים על זכויות יוצרים בסכום של 300 מיליון שקל לערוץ הראשון, וביד שנייה ידידי חבר הכנסת כרמל שאמה לא מצליח, בכוחו כי רב, להציל ערוץ שהבעלים שלו השקיעו כבר מאות מיליונים, הפסידו את כל הכסף, לא יראו את זה בחזרה.

זאב בילסקי: ועכשיו, קצת אקט של רצון טוב, גם את זה אנחנו לא רואים.

זאב בילסקי: ולכן, אני מאוד מקווה שברגע האחרון יתעשתו כולם ויאפשרו לערוץ-10 להמשיך ולהתקיים.

זאב בילסקי: אני חושב שהמדינה תיפגע – זכות הציבור לדעת, מקורות האינפורמציה, ייפגעו קשה מאוד אם ערוץ-10 ייסגר.

זאב בילסקי: ולמי שחושב שזה כמו אקורדיון – אפשר לפתוח ערוץ, לסגור ערוץ – זה לא ככה.

זאב בילסקי: ברגע שייסגר הערוץ, אלפי משפחות ימצאו את עצמן מחוץ למעגל העבודה.

זאב בילסקי: ולכן, אני באמת פונה לממשלת ישראל ומבקש מכם: בואו, ברגע האחרון תתעשתו, תלכו לקראת ערוץ-10, ונמשיך ליהנות גם מערוץ-2, גם מערוץ-10, גם מ"גלי צה"ל", ונמשיך לשלם כולנו את האגרה כדי שיהיה לנו גם ערוץ-1.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת זאב בילסקי.

יצחק וקנין: חברת הכנסת רונית תירוש – איננה.

יצחק וקנין: חבר הכנסת נחמן שי – היה פה, איננו.

יצחק וקנין: חבר הכנסת שלמה מולה – איננו.

יצחק וקנין: חבר הכנסת רוברט טיבייב.

נחמן שי: אני פה.

יצחק וקנין: אני אאפשר לך מייד אחריו.

רוברט טיבייב: אדוני היושב-ראש, אני מוצא את עצמי במדינת ישראל, ובעיני מדינת ישראל – וכבר התייחסתי לזה – עומדת בשלושת הדברים העיקריים, מבחינתי לפחות: יהדות, ציונות ודמוקרטיה.

רוברט טיבייב: כמו שאנחנו יודעים, לא הגעתי ממדינה שהדמוקרטיה שם היתה די כבדה.

רוברט טיבייב: לא ידענו את כללי המשחק של הדמוקרטיה.

רוברט טיבייב: רק פה במדינת ישראל אני מבין על מה מדובר ומקבל את כללי המשחק.

רוברט טיבייב: ואני לא רוצה להתייחס ליהדות ולציונות, ולצערי הרב, כמו שאני מרגיש, באמת אני מרגיש את זה, מישהו לוקח את האחריות על היהדות – השאלה אם אני מקבל אותה או לא.

רוברט טיבייב: מישהו מזייף את הציונות, אבל זה סיפור אחר.

רוברט טיבייב: ואנחנו, כמו שאנחנו יודעים, היום מדברים על סגירת ערוץ-10 ותהליך הסגירה, ואנחנו שומעים פה כמה דברים, שראש הממשלה לא ייתן לזה להיסגר, אבל בינתיים אנחנו בתהליך הסגירה.

רוברט טיבייב: הדיון של היום – אנחנו נמצאים בו – שאנחנו הולכים לסגור את ערוץ-10.

רוברט טיבייב: כמו שאנחנו יודעים, אני לא כוכב בערוץ-10.

רוברט טיבייב: באמת, אני לא כוכב שם.

רוברט טיבייב: למה – זה סיפור אחר.

רוברט טיבייב: יש לי המון טענות כלפי התקשורת בכלל וכלפי ערוץ-10 בפרט, אבל זה סיפור אחר.

רוברט טיבייב: בעיני ערוץ-10 הוא כלי של דמוקרטיה, ואסור לתת לזה יד, ואני אומר את זה כלא-כוכב בערוץ-10, וזה כלי של הדמוקרטיה.

רוברט טיבייב: זה בעצם מה שרציתי להגיד.

רוברט טיבייב: תודה, אדוני היושב-ראש.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת רוברט טיבייב.

יצחק וקנין: חבר הכנסת נחמן שי, ואחריו – חבר הכנסת מגלי והבה.

נחמן שי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, התקשורת הישראלית נמצאת תחת התקפה.

נחמן שי: התקשורת הישראלית נמצאת תחת אש.

נחמן שי: התקשורת הישראלית מתגוננת, והיא מתגוננת לא מפני אויבים חיצוניים שאנחנו יכולים להצביע עליהם על המפה; היא מתגוננת מפני אויבים שיושבים בבית הזה ושרוצים לסתום את פיה.

ישראל אייכלר: התקשורת הישראלית היא האויבת.

ישראל אייכלר: היא יורקת אש נגד אזרחים, והיא מחוללת מלחמת אזרחים – – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת – – –

נחמן שי: לא, לא, תן לי, אני רוצה לשמוע את אייכלר.

מגלי והבה: – – – אבל אתה לא משיב לו.

ישראל אייכלר: היא תגרום לשפיכות דמים ברחובות – –

נחמן שי: תודה.

נחמן שי: אוקיי.

נחמן שי: שמעתי.

ישראל אייכלר: – – והעיתונאים האלה יישאו באחריות אישית למעשה.

ישראל אייכלר: תהיה פה מלחמה בגללם.

נחמן שי: הנה, הזמנתי.

נחמן שי: זה היה טקסט – שקט, די, מספיק.

נחמן שי: שמעתי אותך.

נחמן שי: שמעתי אותך.

נחמן שי: זה בדיוק העניין.

נחמן שי: הנה קיבלתם, חברי, בדיוק המחשה להלוך הרוחות של הממשלה הזאת.

נחמן שי: בדיוק.

נחמן שי: ולצערי הרב, חבר הכנסת אייכלר הוא קולה של ממשלת ישראל היום.

ישראל אייכלר: לא.

ישראל אייכלר: לא.

נחמן שי: הוא קולה של ממשלת ישראל.

מגלי והבה: – – – בקואליציה – – –

נחמן שי: אתה רק אומר את זה, הם עושים את זה.

נחמן שי: אתה לא מבין?

ישראל אייכלר: אבל אני קול העם.

נחמן שי: אתה לא חושש לעמוד על ראש הגג ולהגיד את זה.

נחמן שי: הם במחשכים, במרתפים, מתכננים איך לסתום את הפה של התקשורת הישראלית.

ישראל אייכלר: אני רוצה לסתום את הפה?

נחמן שי: מה קרה ביום שישי האחרון בתקשורת, אותה תקשורת שאתם לא אוהבים כל כך?

נחמן שי: הלך כתב של הטלוויזיה, כתב של ערוץ-2, ובא לבית-שמש – שי גל שמו – וצילם את הסיפור של משפחת מרגוליס.

נחמן שי: אם לא היה שם צוות הטלוויזיה, לא היינו מתעסקים מאז בנושא הזה.

נחמן שי: הוא לא היה קיים.

נחמן שי: לא היה כלום.

נחמן שי: היינו ממשיכים לחיות בתוך המסדרון האפל והחשוך הזה שאליו אתה מוליך אותנו.

ישראל אייכלר: מלחמת אזרחים הם רוצים – – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת אייכלר.

יצחק וקנין: חבר הכנסת אייכלר, אמרת את דבריך.

נחמן שי: לא מלחמת אזרחים, אלא מלחמת – כדי לשמור על החברה האזרחית בישראל – –

יצחק וקנין: פעם אחת.

נחמן שי: – – כדי לשמור ולהגן על החברה האזרחית בישראל – –

יצחק וקנין: קריאת ביניים, אני – – –

נחמן שי: – – את זה עושה התקשורת.

ישראל אייכלר: הם עושים את המלחמה.

יצחק וקנין: זה לא דו-שיח.

נחמן שי: ואני אומר שזו היתה הוכחה ניצחת, קטנה.

נחמן שי: כי כמו שי גל, אותו כתב, יש עשרות – עדיין יש – שעושים את עבודתם יומם ולילה, כדי שנדע בתוך ואיפה אנחנו חיים.

נחמן שי: בגלל שאם לא תהיה תקשורת, בחלק גדול מהמקרים לא נדע.

נחמן שי: הלוא כל הרעיון הוא – למה לא רוצים שתהיה תקשורת?

נחמן שי: למה לא רוצים, ידידי חבר הכנסת אייכלר?

נחמן שי: כי התקשורת מפריעה, כי התקשורת מעצבנת, כי התקשורת שמה לפני העיניים שלנו ראי, ובראי הזה, אוי ואבוי, אנחנו רואים פנים חשוכות, פנים מקומטות, פנים מזדקנות של החברה הישראלית.

נחמן שי: לא רואים, לא את הרעננות ולא את היצירתיות ולא את החדשנות.

נחמן שי: אנחנו רואים פנים חדשות בחברה הישראלית, פנים שאני מתבייש בהן – –

מנחם אליעזר מוזס: נחמן – – –

נחמן שי: – – אני מתבייש בהן.

נחמן שי: וזה לא נגד החרדים, חבר הכנסת מוזס.

נחמן שי: אל תנסו להסות אותי.

מנחם אליעזר מוזס: הנה קריקטורה, תראה – – –

נחמן שי: אני ראיתי את הקריקטורות.

מנחם אליעזר מוזס: תראה – – – תקשורת, נכון?

נחמן שי: בתקשורת יש הכול.

נחמן שי: זה כוחה של התקשורת.

נחמן שי: זה כוחה של התקשורת – –

מנחם אליעזר מוזס: – – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת מוזס, סגן השר מוזס – – –

נחמן שי: – – כוחה של התקשורת הוא שהיא מגוונת – –

מנחם אליעזר מוזס: זה כוח, הא?

נחמן שי: – – היא רבת דעות ורבת עמדות – –

מנחם אליעזר מוזס: – – – נגד חרדים – – –

נחמן שי: – – ואין חברה מתפקדת ללא תקשורת.

נחמן שי: אין חברה מתפקדת ללא תקשורת.

נחמן שי: המתקפה על התקשורת שדיברתי עליה היא רב-חזיתית.

נחמן שי: היא רב-חזיתית.

נחמן שי: היא לא עוסקת רק בכלי אחד.

נחמן שי: היא אומרת: בואו נסתום את פיו של ערוץ-10, כי הוא שידר, לצערנו, לצערם הרב, כמה תחקירים שלא מצאו חן בעיני ראש הממשלה.

נחמן שי: בואו נפגע בטלוויזיה החינוכית כי, אוי ואבוי, אולי ישימו שם מנהל שלא מוצא חן בעינינו.

נחמן שי: ובכלל שהטלוויזיה החינוכית לא תעסוק באקטואליה, רק ב"קישקשתא" וב"ברבאבא", רק לזה היא מתאימה, הטלוויזיה החינוכית.

נחמן שי: ובואו ניקח את "גלי צה"ל" – תחנת רדיו מפוארת.

נחמן שי: למרות שהיא שייכת לצבא היא יודעת לעשות את עבודתה העיתונאית במידה מקצועית בלתי רגילה – ונעמיד בראשה תת-אלוף, לובש מדים, קצין חינוך ראשי בצה"ל, כבר שבועות ארוכים, כי מישהו מתכונן להיות מפקד התחנה – אני עוד לא יודע מי הוא ואני לא יודע למה.

נחמן שי: לא היה כדבר הזה בתולדות "גלי צה"ל".

נחמן שי: לא היה.

נחמן שי: וניגע עכשיו ברשות השידור, שחונקים אותה מכל הכיוונים.

נחמן שי: קודם כול חיבקו אותה במינויים פוליטיים, שלצערי הרב עברו את הוועדה הרלוונטית, ולצערי הרב מבקר המדינה והיועץ המשפטי לממשלה לא נכנסו בעובי הקורה, ועכשיו מכתיבים לרשות השידור גם את התקציב, גם את דרכי ההתנהלות שלה, גם את התכנים של השידורים שלה.

נחמן שי: היא כולה נמצאת תחת המגף הזה.

נחמן שי: רשות השידור, שהיא הרשות של כולנו.

נחמן שי: כי מה הולכים לעשות בחוק הזה?

נחמן שי: הולכים למחול לרשות השידור על חובות בסדרי גודל של כמעט 200 מיליון שקל, שהיא היתה צריכה לעשות בהפקה מקומית קנויה.

נחמן שי: למה עושים את זה?

נחמן שי: קודם כול, היא לא עשתה את זה, אבל לא זה העניין.

נחמן שי: דרך העובדה שלא מוציאים את ההפקות האלה החוצה, אז מאות ואולי אלפי אנשים שפרנסתם בתחום הזה, מאבדים אותה.

נחמן שי: הם לא יוכלו לעבוד שם מחר, לא יהיה להם ממה.

נחמן שי: אבל זה ענף שהממשלה לא רוצה שהוא יתפתח – הוא מטריד אותה, הוא מעצבן אותה, הוא מרגיז אותה, ואולי הוא גם לא תומך בה פוליטית.

נחמן שי: אולי הוא לא מאנשי שלומנו.

נחמן שי: ואני מסתכל היום על הפנים של האנשים האלה, שזו הקריירה שלהם, אלה החיים שלהם.

נחמן שי: הם בחרו להיות עיתונאים, הם בחרו להיות טכנאים, הם בחרו להיות צלמים – מחר אין להם איפה לעבוד.

נחמן שי: מה שקורה פה, במדינת ישראל, זה שינוי מהותי באופיה, בדמותה, בדרכי התנהלותה, ואת השינוי הזה מובילה ממשלת ישראל.

נחמן שי: ודרך חור המנעול הקטן הזה – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת נחמן שי – –

נחמן שי: – – של חוק רשות השידור – –

יצחק וקנין: – – אתה מדבר שבע דקות.

נחמן שי: – – הם עושים את המהפכה הגדולה הזאת, המהפכה האיומה הזאת.

נחמן שי: תודה.

יצחק וקנין: תודה לך, חבר הכנסת נחמן שי.

יצחק וקנין: חבר הכנסת מגלי והבה, ואחריו – חברת הכנסת רחל אדטו.

ישראל אייכלר: אין תקשורת בעולם שהיא כל כך חד-צדדית, כל כך עוינת אוכלוסייה מסוימת.

ישראל אייכלר: אני בעד תקשורת, אבל שהיא תראה גם את הדברים היפים וגם את הדברים הלא-יפים.

ישראל אייכלר: לא יבואו לאיזה מועדון להראות בריון ולהגיד שכל תל-אביב – – –

יצחק וקנין: תודה, חבר הכנסת אייכלר.

קריאה: אתה היית חלק – – –

מגלי והבה: חבר הכנסת אייכלר, אני חושב שהוויכוח לא אתנו.

מגלי והבה: אתה צריך להתווכח עם הממשלה, שאתה חלק ממנה.

מגלי והבה: אל תנסה, אתה רוצה, תגיד לו – הנה, מרחק מטר – שאתה עוזב אותו ונלחם על הדעות שלך, אבל אל תנסה להפיל את זה עלינו.

ישראל אייכלר: – – –

מגלי והבה: אנחנו לא בקטע הזה, של המלחמה שלך עם ראש הממשלה.

מגלי והבה: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, זה לא סוד שרשות השידור והשידור הציבורי בבעיה רצינית הרבה שנים, אבל כשאנחנו – אני שמעתי את חבר הכנסת כרמל שאמה, שהציג את הצעת החוק; חבר הכנסת כרמל שאמה, יושב-ראש ועדת הכלכלה, וכל אלה שתומכים בו, מנסה להיות – חבר הכנסת נחמן שי – – –

יצחק וקנין: חברי הכנסת מוזס ונחמן, שבו ותדברו, אתם עומדים – – –

מגלי והבה: תודה.

מגלי והבה: כשחבר הכנסת כרמל שאמה מוציא לפועל את מדיניות הממשלה הזאת, והוא הפך להיות המבצע, בלי להניד עפעף, בלי לשאול את עצמו מה הפלטפורמה הציבורית של השידור שהוא רוצה במדינת ישראל, כאשר אנחנו רואים בעולם כבר – סביבנו, לא רחוק – איך נלחמים ורוצים לשנות משטרים שמכתיבים לרשות השידור, ומכתיבים כל מלה שנאמרת שם, ואצלנו, ראש הממשלה – אנחנו – הרי מי היום השר הממונה?

מגלי והבה: יש לו ממשלה של 30 שרים ועוד תשעה סגני שרים, אפילו את האצלת הסמכות – היה לו יולי אדלשטיין, מהר מאוד בא, שם את זה על השולחן, ואמר לו: אני לא מתעסק עם זה, ואנחנו יודעים גם מה הסיבות שהיו, ויש שרים מוכשרים אחרים – שמעתי את הוויכוח שהיה פה קודם – והוא מתעקש להחזיק את זה, להחזיק את זה ולחוקק את החוקים.

מגלי והבה: אתה רוצה פלטפורמה לשירות הציבורי?

מגלי והבה: בבקשה, תשלם.

מגלי והבה: כי הססמה של רשות השידור, דרך אגב, היתה כל הזמן "יש תמורה בעד האגרה".

מגלי והבה: איזה תמורה יש בעד האגרה?

מגלי והבה: שהרשות שוקעת בחובות שנים רבות, שלא – אני מדבר, אדוני היושב-ראש, אפילו במדינה הנאורה הזאת, כשאתה מדבר על טלוויזיה למגזר כל דוברי הערבית – למגזר הערבי אין טלוויזיה, אין רשות שידור.

ישראל אייכלר: למה אתם שותקים על זה?

מגלי והבה: אנחנו לא שותקים על זה.

מגלי והבה: אני אומר את זה לראש הממשלה, שהוא רוצה לעשות רפורמה, ואתה רוצה לשלוט ברפורמה הזאת, במקום שאתה מנסה להוציא, ואומר: אני רוצה להוריד חובות לרשות השידור – בסדר.

מגלי והבה: אתה עושה השתלטות מהירה מאוד על רשות השידור – לא רק המינויים, גם בתקציבים, גם להכתיב איך ייראו ואיך יהיה השידור במדינת ישראל – אתה שואל את השאלות האלה את אותו ראש ממשלה, לאן הוא רוצה להגיע?

מגלי והבה: ההוצאה לפועל שלו עם כרמל שאמה, עם ערוץ-10, זה סתימת פיות, וצריך להגיד את האמת, וצריך להגיד – כשאני רואה את כרמל שאמה, שרץ כל הזמן ריצת אמוק לבצע את המדיניות הזאת.

מגלי והבה: לאן רוצים להגיע?

מגלי והבה: חברי קודם דיברו על "גלי צה"ל".

מגלי והבה: גם שם יש השתלטות.

מגלי והבה: אז בואו, אתם רוצים – בעולם, המדינות מסביב נלחמות לשנות את המשטרים הרודניים האלה, החבר'ה כאן רוצים להוביל אותנו שתהיה רשות שידור נשלטת, רשות שידור שיכתיבו לה את התוכניות, רשות שידור שיגידו לה מה לעשות, ועושים את זה בחקיקה, ועושים את זה כאשר באים ומצביעים.

מגלי והבה: מי שרוצה לעסוק בפוליטיזציה של רשות השידור, ומתנהל באופן ממש מתוכנן, כל הזמן, כיצד הוא משתלט, זה צריך להאיר לנו אור אדום גדול, שהממשלה הזאת היא מסוכנת, וההתנהלות הזאת, של ראש הממשלה, עוד יותר מסוכנת, ולנצל כל הזמן את השידור הציבורי למטרות שלו – שלא לדבר, דרך אגב – אותם מנויים, ואנחנו מכירים אותם, בהרבה מקרים אני רואה את הכתבות ואת דרך ההתבטאויות שלהם.

מגלי והבה: אז מי שטען פעם שיש תמורה בעד האגרה, אני אומר היום, יש תמורה בעד המדיניות הזאת של ראש הממשלה.

מגלי והבה: המדיניות שלו, שהיא לא מקובלת על רבים מאזרחי ישראל, שלא לדבר על אותם מגזרים שבכלל לא מיוצגים – אין להם שידור.

מגלי והבה: ולבוא להגיד שאני עושה למען כל אזרחי ישראל ולמען השידור, זו הוכחה של הכוונות הרעות של ראש הממשלה, פשוטו כמשמעו, הוא משתלט על השידור והוא סותם פיות.

מגלי והבה: אבל זה לא יעזור לו, כי האמת תצא לפועל.

מגלי והבה: מה שהוא עושה ברשות השידור – –

יצחק וקנין: תודה.

מגלי והבה: – – הוא לא יישאר שם ראש ממשלה הרבה זמן, הגלגל יתהפך, ואז יראו לו מה זו דמוקרטיה אמיתית וחופש דיבור וחופש ביטוי.

מגלי והבה: תודה, אדוני.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת מגלי והבה.

יצחק וקנין: תעלה חברת הכנסת רחל אדטו, ואחריה – חבר הכנסת יוחנן פלסנר.

רחל אדטו: תודה, אדוני היושב-ראש.

רחל אדטו: הרב אייכלר, אתה קורא את "המודיע" או "יתד נאמן"?

ישראל אייכלר: בעוונותי אני שומע את כלי התקשורת הכלליים, ואני רואה שם מסע הסתה של עדר שלם.

רחל אדטו: לא לא, רק תגיד לי אם זה "יתד נאמן", שאתה קורא.

ישראל אייכלר: את שניהם.

רחל אדטו: את שניהם?

רחל אדטו: כי יש סכנה היום ל"יתד נאמן", כי קראתי כרגע ב-Ynet, באחת מהכתבות הראשיות ב-Ynet, כי מאמר המערכת של "יתד נאמן" מהבוקר התקיף את נתניהו, שהוא בוגד בשותפיו הטבעיים, בשותפיו בקואליציה, שהוא מזניח אותם.

רחל אדטו: ואכן, לנוכח מה שקורה עכשיו בערוץ-10 וברשת ב' ובעיתונות – "מעריב" – מי שמעז להגיד וללכת נגד ראש הממשלה באיזה מאמר או משהו, הוא בסכנה, ולכן גם לכם, למי שכתב את מאמר המערכת ב"יתד נאמן" נגד ראש הממשלה, תיזהרו, כי זו רוח הדברים כרגע, על זה אנחנו עומדים כאן ומלינים.

ישראל אייכלר: אני לא מפחד ממנו.

ישראל אייכלר: גם מעל במה זאת, שאת עומדת, אמרתי שהבוגדנות שלו ביחסו לחרדים יותר נוראה מאשר האופוזיציה, כי האופוזיציה דואגת – – –

רחל אדטו: כשאתה אומר את זה, הרב אייכלר, כאן, זה אחרת, אבל כשכותבים את זה בעיתון, ב"יתד נאמן", צריכים להיזהר.

רחל אדטו: כי גם בערוץ-10, כשהתחילו לעשות תחקירים – ותחקירים מבוססים – ובדקו את התחקירים, ובדקו את הכתבות האלה היטב, למרות הכול, ערוץ-10 הגיע למצב שהגיע עכשיו לא בגלל החוב שיש לו בארנונה, ולא בגלל פריסת חובות, שהיה אפשר לפתור את הבעיה, אלא כולנו יודעים בדיוק למה: כי מישהו העז להאיר באור, ולהאיר מה קורה באמת, גם בבית נתניהו, וגם מה שקורה במשרד ראש הממשלה.

רחל אדטו: ולכן כשאנחנו מדברים על סתימת פיות, זאת סתימת פיות אמיתית, וערוץ-10 ייסגר בעוד שלושה ימים אם לא יימצא איזה נס חנוכה; ערוץ-10 ייסגר בדיוק כי מישהו העז להגיד מלה רעה, ולכן כשהתחלתי אמרתי, לאור מה שקראתי עכשיו ב-Ynet, תיזהרו גם אתם בלהגיד את המלה.

רחל אדטו: אנחנו נמצאים עכשיו באיזה ציד מכשפות מטורף, והיום אתה מדבר עם עיתונאים – אתה מדבר אתם והם נזהרים, אומרים: אנחנו נרתעים, אנחנו נזהרים, שלא יבולע לנו.

רחל אדטו: אנשים פוחדים לפרנסתם היום.

רחל אדטו: ולכן אנחנו נמצאים במצב של איזה מדרון חלקלק.

רחל אדטו: אני כבר לא יודעת איפה אנחנו במדרון החלקלק, אני לא בטוחה שהגענו כבר לקצה המדרון החלקלק, אבל כשאנחנו מדברים על רשות השידור, שמשנה את פניה, והערוץ הראשון, שמשנה את פניו, סגירת ערוץ-10, התקשורת הכתובה – אנחנו במצב מדאיג אמיתי לחופש הביטוי, ליכולת שלנו להעביר ביקורת, ליכולת שלנו לראות דברים בזוויות האמיתיות שלהם.

רחל אדטו: ולכן גם מה שקורה כרגע, עם ההעדפה הברורה לחלוטין, והערוץ הראשון – עם מחיקת חובותיו מול אי-מחיקת חובותיו של ערוץ-10 – זה סימן קריאה מאוד גדול לדמוקרטיה של מדינת ישראל.

רחל אדטו: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה לחברת הכנסת רחל אדטו.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת יוחנן פלסנר.

יצחק וקנין: לרשותך חמש דקות.

יוחנן פלסנר: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, חברי חברי הכנסת, אולי בניגוד לרוח הדברים עד עכשיו, אני דווקא מבקש לשבח את ראש הממשלה.

יוחנן פלסנר: ראש הממשלה – הראשון שזיהה את הפוטנציאל של חיסול הערוץ הציבורי כערוץ איכותי; הראשון שיזם את הרס השידור הציבורי, שרתם את כל הגורמים הממשלתיים, הפרלמנטריים, לטובת הפרויקט הזה, שגילה מנהיגות ופגע באופן אנוש בעצמאות של השידור הציבורי, לבסוף גם – שגילה הרבה מאוד חזון ואומץ, שעשה את ההבחנה הגרוטסקית ואפשר מצד אחד לוותר על 300 מיליון שקלים לערוץ הציבורי בהפקות מקור, ומאידך – ערוץ-10, שביקש רק דחייה, לשנה או לשנתיים, הוא לא אפשר את זה.

יוחנן פלסנר: אני חושב שזה באמת חזון, זה אומץ רב, זו מנהיגות שאני חושב שאנחנו יכולים להתברך בה.

יוחנן פלסנר: חברים, מי שמצביע היום בעד החקיקה הזאת – ואני חושב שהדבר הזה לא הודגש מספיק – מבצע פיגוע ביצירה המקומית הישראלית.

יוחנן פלסנר: לא פחות.

יוחנן פלסנר: זו מכה לתרבות, זו סנוקרת ליצירה הדרמטית בישראל, זו מהלומה ליצירה התיעודית בישראל.

יוחנן פלסנר: אתם יודעים מה ניתן לעשות ב-300 מיליון שקל?

יוחנן פלסנר: כמה סדרות, כמה יצירות, כמה סדרות היסטוריות, סדרות מקומיות.

יוחנן פלסנר: במדינה קטנה כמו שלנו יצירה כזאת חייבת סיוע ציבורי, חייבת סיוע, אנחנו לא שוק גדול של 300 מיליון, או מיליארד, שאחר כך יקנו את היצירות הללו.

יוחנן פלסנר: התפקיד של התקשורת הזאת, הערוץ הציבורי, כמחולל שיח, כמחולל תרבות, כמתעד את ההיסטוריה המשותפת שלנו, הוא תפקיד קריטי.

יוחנן פלסנר: ומי שהפסיד פה זה התרבות הישראלית, זו היצירה הישראלית, זו התרבות הציונית.

יוחנן פלסנר: ודרך אגב, לא כולם מפסידים.

יוחנן פלסנר: משום מה, בעלי הברית של נתניהו מרוויחים.

יוחנן פלסנר: מעבירים כאן, בתיקון סעיף מיוחד, כספים – ואני בעד ההעברות הללו – מעבירים כספים לשידורים ברוסית, מעבירים כספים לשידורים באמהרית, לשידורים בנושא מורשת ישראל.

יוחנן פלסנר: כל אלה כן מרוויחים, אבל השידור הממלכתי, הציבורי, היצירה המקומית – אפס.

יוחנן פלסנר: מתוך 300 מיליון – אפס.

יוחנן פלסנר: עכשיו, כל הדבר הזה מתחבר לחזון.

יוחנן פלסנר: היה חזון לגבי השירות הציבורי, חזון – שדרך אגב איתן כבל, שהיה השר הממונה לפני כמה שנים, ניסה להוביל אותו וליישם אותו – שעמד על שני נדבכים עיקריים: 1.

יוחנן פלסנר: עצמאות השידור הציבורי, ו-2.

יוחנן פלסנר: השידור הציבורי כבית הפקות, כמחולל תרבות מקורית.

יוחנן פלסנר: דיברנו על החשיבות של השידור הציבורי כבית הפקות, כיוצר שיח, כמלבן סוגיות, כמחזק את התרבות הדמוקרטית, כחושף פרשיות – כי הוא לא תלוי ברייטינג כזה או אחר – כגוף שיכול לעסוק בדברים רציניים.

יוחנן פלסנר: את החזון הזה מחסלים היום, מבטלים, לא צריך, לא צריך לממן.

יוחנן פלסנר: ונושא העצמאות, בזה כבר טיפל נתניהו – במקום ערוץ שידור עצמאי, רציני, הופך את זה למאגר ג'ובים לו ולמקורביו; אפשר למנות את x, אפשר להביא את החבר מפה, את החבר משם.

יוחנן פלסנר: מאגר ג'ובים, שדרך אגב, מי שמממן אותו, לשם שינוי, הם לא החברים המיליונרים שלו מארצות-הברית אלא משלמי האגרה.

יוחנן פלסנר: משלמי האגרה הפעם צריכים לממן ג'ובים ותפקידים וכיבודים לנתניהו ולמקורביו.

יוחנן פלסנר: אבל את נתניהו אני לא מאשים, כי אין לי שום ציפיות ממנו, הבנו עם מי יש לנו עסק.

יוחנן פלסנר: אני מאשים את החברים כאן, בקואליציה, שבאים ולא פוצים פה, ומאשרים את הדבר הציני הזה, מאשרים אותו.

יוחנן פלסנר: ובייחוד, אני חושב שהציניות – ובכך אני אסיים – הציניות של עוד לקרוא לכך "רפורמה".

יוחנן פלסנר: הרי רפורמה – זו מכבסת המלים האורווליאנית הכי גדולה שאפשר להעלות על הדעת.

יוחנן פלסנר: הרי זה בדיוק ההיפך מרפורמה, זה הרס.

יוחנן פלסנר: לבוא ולקרוא לזה רפורמה בשירות הציבורי, בעוד שבאים ומחסלים את העתיד של השירות הציבורי?

יוחנן פלסנר: וכשאנחנו מסתכלים על ערוץ אחר בשידור המסחרי, שהיום בא ומבקש בסך הכול דחייה של המחויבויות – לא מבקש ביטול, כמו כאן, מבטלים 300 מיליון; דחייה של המחויבויות – לא רוצים לשמוע, לא רוצים לאפשר.

יוחנן פלסנר: בעצם, מצד אחד מחסלים את היצירה המקומית ופוגעים במקומות עבודה של מאות אם לא אלפים, כשהשידור הציבורי לא מהווה בית הפקות, ומאידך, ערוץ שכן מוציא וכן מאפשר הפקות, גם את הענף הזה גודעים.

יוחנן פלסנר: חברים, זו ממשלה מסוכנת, זה ראש ממשלה מסוכן, זה ראש ממשלה שצריך לסיים את תפקידו ומה שיותר מהר.

יוחנן פלסנר: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת יוחנן פלסנר.

יצחק וקנין: חבר הכנסת שי חרמש – איננו.

יצחק וקנין: חבר הכנסת ישראל חסון – איננו.

יצחק וקנין: חבר הכנסת אריה ביבי – איננו.

יצחק וקנין: חבר הכנסת עתניאל שנלר – איננו.

יצחק וקנין: חברת הכנסת אורית זוארץ – איננה.

יצחק וקנין: חברת הכנסת יוליה שמאלוב-ברקוביץ – נמצאת.

יצחק וקנין: חמש דקות לרשותך, חברת הכנסת יוליה שמאלוב.

איתן כבל: מי הבא בתור?

יצחק וקנין: חבר הכנסת, כפי הנראה, דורון אביטל; הוא נוכח פה.

יצחק וקנין: ולאחריו חבר הכנסת איתן כבל.

יצחק וקנין: חמש דקות, יוליה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, שוק התקשורת במדינת ישראל נמצא בכאוס ובשפל המדרגה זה שנים רבות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: שפל מדרגה כלכלי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כל הערוצים במדינת ישראל נמצאים היום במצב שכל עובד זוטר שמגיע, או לערוץ-2, לחלק מערוץ-2, או לערוץ-10 – וכמובן, אני לא מדברת כבר על רשות השידור – לא יודע מה מחכה בעתיד.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הפלטפורמות כבלים ולוויין הפסידו מיליונים, יש כאלה שאומרים אף מיליארדים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ערוץ-10 לא מפסיק להפסיד, ערוץ-9 בקושי התאזן אחרי כמעט עשר שנים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ואני שואלת את השאלה – אני מניחה שאתם שואלים את השאלה – איך הגענו למצב הזה?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ואני אסביר, הגענו למצב הזה כי שורש הבעיה, אדוני היושב-ראש, טמון ברשות השידור.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: רשות השידור, שהיתה אמורה להיות רשות ציבורית, ממלכתית, שמקבלת את רוב כספה מהאגרה שמשלם לה הציבור, והיום, במיוחד היום, לאור המחאה החברתית, אנחנו יודעים שלמשפחה, שמוציאה 380 שקל בשנה, זה הרבה מאוד כסף.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ונשאלת השאלה: על מה?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז אני אגיד לכם על מה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: באופן עקרוני, אגרה היתה אמורה לממן שידור שהוא שידור א-פוליטי, שידור ציבורי שאמור להכין כמעט ב-150 מיליון שקל הפקות מקור, הפקות מקומיות, סדרות איכותיות וסרטים דוקומנטריים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בפועל, מה שקרה הוא שהכסף הזה הלך במשך עשרות שנים – ולא רק בממשלה הזאת, אני חייבת לציין, אלא במשך עשרות שנים – הלך למשכורות של אנשים שלא באו לעבוד אלא באו לעבודה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז מה עשתה מדינת ישראל?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אמרה שמישהו צריך לתת פתרון לאותן הפקות מקור ולאותו שוק היוצרים שקיים במדינת ישראל, והוקמו ערוצים מסחריים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: באה מדינת ישראל, ממשלות ישראל לדורותיהן, ואמרו שהטלוויזיה המסחרית תשנה ותיתן את המענה במקום הטלוויזיה הציבורית, והפילו על השוק המסחרי רגולציה בלתי מתקבלת על הדעת.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: רגולציה, אף ערוץ נורמלי במדינות בעולם לא היה יכול לעמוד ברגולציה המטורפת הזאת שיש במדינת ישראל.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הכשל הוא בטלוויזיה הציבורית, אבל מי שצריך לענות על הכשל זו דווקא הטלוויזיה המסחרית.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ואני אומרת, אדוני היושב-ראש, היום, כאן, שכשראש הממשלה, שהוא אחראי על רשות השידור, מחליט שצריך להמשיך להיניק את התינוק הזה מכספי הציבור – ואני לא מדברת על 5% עמלה, שבוטלה כרגע, או רוצים להקטין אותה – רק בגלל שזה שומר איזשהו אינטרס, אני אומרת לו: אדוני ראש הממשלה – ואני רוצה שהוא ישמע אותי – לא פוליטיזציה מעניינת אותי, מעניין אותי מה קורה עם אותן המשפחות בטלוויזיה המסחרית, שמחר הם אמורים ללכת הביתה, כי אין אף אחד שיכול להמשיך לממן את הטלוויזיה המסחרית במקומה של הטלוויזיה הציבורית.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: רשות השידור צריכה להיסגר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הרדיו צריך להיות מופרד מרשות השידור, כי אין ברדיו, ברשות השידור, כשל שוק.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יש להפריד ביניהם.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לסגור את רשות השידור ולהתחיל להקים אותה מהתחלה, אולי מכספי התמלוגים של הטלוויזיה המסחרית, אבל להמשיך עם יצירת המקור, שכרגע, בעקבות הרפורמה המוזרה שעשו בכנסת הזאת – – –

יצחק וקנין: חברת הכנסת ברקוביץ, משפט אחרון.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: משפט אחרון בבקשה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ברפורמה המוזרה הזאת הולכים להקטין, ברשיונות, ב-150 מיליון שקל הפקות מקור.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: רשות השידור כרגע לא עושה את הפקות המקור האלה, ואני שואלת: מה הולך לקרות עם שוק היצירה במדינת ישראל?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה קורה עם המשפחות האלה?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לאן הם ילכו לעבוד?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: דבר נוסף אני רוצה להגיד – – –

יצחק וקנין: משפט אחרון, ביקשתי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני, מעבר לזה שאני כנראה לא אצליח להשפיע, כי החוק הזה לצערי יעבור, אני מאוד מציעה שברשות השידור כן יתייחסו, באופן מאוד מאוד רציני, לכל הנושא של המורשת, ואני בעד להשקיע במורשת, כי זה מה שצריכה לעשות רשות השידור, והיא לא עשתה את הדבר הזה במשך שנים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז אם רוצים לעשות שינוי, לפחות תעשו שינוי אחד קטן שם.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה לחברת הכנסת יוליה שמאלוב-ברקוביץ.

יצחק וקנין: חברת הכנסת נינו אבסדזה – איננה.

יצחק וקנין: חבר הכנסת דורון אביטל, ואחריו – אחרון הדוברים, חבר הכנסת איתן כבל.

יצחק וקנין: לרשותך חמש דקות.

דורון אביטל: אני אנצל פחות, אני מקווה.

דורון אביטל: רציתי לנצל את ההזדמנות להתחיל בציטוט, תמיד מצטטים פה מחז"ל, אבל היתה גם חוכמה במקומות אחרים.

דורון אביטל: המשורר, אני חושב, הבריטי או האמריקני, קיטס, יש לו ציטוט נפלא שבו, הוא אומר: "אמת ויופי אחד הם, אמת" – – –

אברהם מיכאלי: להבדיל.

דורון אביטל: להבדיל?

דורון אביטל: אני במסורת של הרמב"ם, אני מאמין בחוכמה היכן שהיא נמצאת.

דורון אביטל: הוא אומר: "אמת זה יופי, יופי זה אמת, זה כל מה שאתה צריך לדעת, זה כל מה שיש".

דורון אביטל: למה אני פותח בזה?

דורון אביטל: במובן הזה אני ארחיב את נאום הדקה שלי מהיום, כי בנאום הדקה שלי דיברתי על התחרות הנפלאה שארגנה לבנת: 50,000 שקל למי שייצר את יצירת האמנות הציונית הטובה ביותר.

דורון אביטל: חשבתי שיש טעם לפגם – למרות שאני חושב שאני ציוני לא פחות מכל אחד מהיושבים פה – לסרטט סוג כזה של תחרות.

דורון אביטל: לא מזמינים באמנות את התוצאה, חירות היא תנאי להצלחה; וכך גם לגבי אמת.

דורון אביטל: לנסות לסרטט מראש ערוץ שיסרטט מראש את התוצאות הנדרשות מהשלטון, הדבר הזה שקול לגמרי לסוגיית התערוכה הציונית.

דורון אביטל: אני חושב שאנחנו צריכים מאוד להיזהר בלחשוב שמודל ייחוס אחד, תמונה אחת של מציאות היא התמונה שצריך לכפות על הציבור, וזה לא משנה אם התמונה הזאת, כמו שהרב אייכלר מדבר, מסורטטת על-ידי התקשורת, או התמונה הזאת מסורטטת על-ידי המשטר.

דורון אביטל: התמונה של המציאות הישראלית היא תמונה מאוד מורכבת, עם פרספקטיבות שונות, ורק אם נאפשר תנאים בריאים, את אותם תנאים שאנחנו מסרטטים לאמן – לסרטט תנאים בריאים לתקשורת, לסרטט את הפרספקטיבות השונות – הרי נצליח ברגע קריטי לשלב את הפרספקטיבות האלה לתוצאה ראויה למדינת ישראל.

דורון אביטל: צריך מאוד מאוד להיזהר לא להזמין מראש את התמונה.

דורון אביטל: אני חושש שאנחנו נמצאים היום במצב עניינים שבו אנחנו מנסים לכפות תמונה אחת על הציבור הישראלי.

דורון אביטל: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת דורון אביטל.

יצחק וקנין: אחרון הדוברים – חבר הכנסת איתן כבל.

יצחק וקנין: אחריו ידבר השר מיכאל איתן, וחבר הכנסת כרמל שאמה, יושב-ראש הוועדה, יסכם את הדיון.

יצחק וקנין: חמש דקות לחבר הכנסת איתן כבל.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אדוני השר, חברי יושב-ראש ועדת הכלכלה, האמת היא, שלא האמנתי שאני אעמוד כאן, אחרי כמה שנים, ואני אומַר שאני מתגעגע לג'ו בראל.

איתן כבל: אני לא האמנתי שאני אעמוד כאן ואומר בפעם השנייה: אני מתגעגע לג'ו בראל.

איתן כבל: געגועי לג'ו.

רוחמה אברהם-בלילא: רק לג'ו?

איתן כבל: פתאום.

איתן כבל: הדבר הכי נורא שאני יכול להגיד על הממשלה הזאת – שהיא גורמת לי להתגעגע לג'ו בראל.

איתן כבל: לאיזה מצב הגענו?

איתן כבל: שפתאום ג'ו בראל, תקופתו נראית כתקופה זוהרת בשמים של רשות השידור, שהשידור הציבורי בתקופתו נראה בשיא פריחתו, כתקופת זוהר.

יצחק וקנין: איתן, על זה נאמר:

יצחק וקנין: אם ראשונים כמלאכים, אנחנו כבני-אדם.

איתן כבל: זה מטורף.

איתן כבל: מטורף לגמרי.

איתן כבל: זה פשוט לא ייאמן.

איתן כבל: עומד כאן לפניכם אדם שמאמין באמונה שלמה בחובה שיהיה שידור ציבורי.

איתן כבל: חבר הכנסת כרמל שאמה, חברי, ידידי, אתה יודע, רק השליחים מתחלפים ברשות השידור.

איתן כבל: כל פעם בא מישהו אחר ונהיה חותמת הכשרות, ואומרים: זו הפעם האחרונה, בפעם הבאה יהיה הרבה יותר טוב.

כרמל שאמה-הכהן: אבל לא אומרים שזו הפעם האחרונה.

איתן כבל: זה נכון.

איתן כבל: ואנחנו, ואתה עושה את הדברים כשליח מצווה אמיתי.

איתן כבל: אני אומר לך, שאשר עשית היום ואנחנו עושים, אתה תבקש למחוק זאת מהרזומה שלך, שהוא רזומה מרשים.

כרמל שאמה-הכהן: אני לא רושם אותו.

איתן כבל: אני מציע לך כבר עכשיו.

כרמל שאמה-הכהן: לא רושם מראש.

איתן כבל: מציע לך לראות זאת כחובה שהוטלה עליך, כי אחרת יבולע לך.

כרמל שאמה-הכהן: לא, לא יבולע לי – – –

איתן כבל: אני אמרתי.

איתן כבל: אני אמרתי.

איתן כבל: לא אתה, אני אמרתי.

איתן כבל: הרי איך אפשר?

איתן כבל: איך אפשר לדבר בכלכלה, כשיד אחת מורידה אגרה, יד אחת לא עושה את הרפורמה כמו שצריך, יד נוספת את החוק מבקשת לגדוע?

איתן כבל: הרי מה היה המרכיב המרכזי בהבראת רשות השידור?

איתן כבל: רגל אחת דיברה על חוק שמוציא את הפוליטיקה מתוך רשות השידור; רגל שנייה דיברה על רפורמה כספית שמדינת ישראל נותנת אותה, לא ממכירת נכסים.

איתן כבל: באותו יום שבאו ודיברו שהרפורמה תהיה ממכירת נכסים, הבנו שצריך לקבוע כבר יארצייט לרשות השידור.

איתן כבל: רק, רשות השידור היא גוף כל כך חזק, שקשה לעקור אותו.

איתן כבל: מגיעים כל פעם, מתחלפים רק.

איתן כבל: דרך אגב, רק מתחלפים פה.

איתן כבל: כל עוד מבטאים את שמו של ראש הממשלה כמו שצריך באותה קדנציה הוא אומר: חברים, סעו, הכול יהיה בסדר.

איתן כבל: אבל זו כבר בדיחה.

איתן כבל: כמה אפשר להתעורר בשתיים, שלוש לפנות בוקר ולראות עוד פעם את אותו שידור חוזר.

איתן כבל: כבר נגמרו להם השידורים החוזרים, למען השם.

איתן כבל: כמה אפשר לראות את "פרפר נחמד" וכמה אפשר לראות את "השירים בעמק"?

איתן כבל: זו בושה וחרפה.

איתן כבל: בשביל זה אנחנו משלמים אגרה?

איתן כבל: ועומד כאן אדם שמאמין באמונה שלמה בחובה שיהיה שידור ציבורי.

איתן כבל: ולא זו אף זו, כמאמר הגמרא.

איתן כבל: אני אומר לך, אדוני היושב-ראש, הימים האלה מזכירים לי את הספר של חאלד חוסייני "רודף העפיפונים".

איתן כבל: כך זה מתחיל בדיוק.

איתן כבל: זה מתחיל בתקשורת.

איתן כבל: זה מתחיל על-ידי קבוצה קטנה, חבר הכנסת אייכלר, שמדברת ומטפלת בנושאים דתיים, זה מתחיל שם.

איתן כבל: זה מעולם לא התחיל מכל העם.

איתן כבל: זה מתחיל מקבוצה קטנה, כשהרוב דומם ולא קם וזועק וצועק ועוצר אותם.

איתן כבל: אתה חושב שזה לא יגיע אליך, ובוקר אחד אתה מתעורר ובעיניהם אתה כבר לא כשיר.

איתן כבל: האבסורד במקומות כאלה, שהקיצוני של האתמול הוא המתון של היום.

איתן כבל: כי קמה קבוצה אחרת, שכבר רואה בו לא כשיר, מתון מדי.

איתן כבל: ואז זה כבר לא "נשות טליבאן" וזו לא השתלטות רק על המסך וזו תחרות בלתי נגמרת, שאנחנו, כחברה בישראל – – –

ראובן ריבלין: אני הגעתי, ואני נותן לך עוד שתי דקות.

איתן כבל: תודה, אדוני.

איתן כבל: אנחנו כחברה בישראל לא יכולים להרשות זאת לעצמנו.

איתן כבל: אי-אפשר שנמשיך כך.

איתן כבל: לכן, אדוני היושב-ראש, אתה מכיר מה זה רשות השידור, דיברנו על זה.

איתן כבל: אני זוכר את היום שבו היה ויכוח אמיתי – ואני מאלה שבאמת ובתמים נלחמו לא לסגור את רשות השידור.

איתן כבל: האמנתי, כמו תמים, אמרתי: אני אשים את הרגל, ככה בדלת, אולי נצליח בכל זאת לבנות שידור ציבורי.

איתן כבל: כי עד אז, כולל היום, לצערי, ערוץ-1 מגיעים אליו, אתם יודעים איך?

איתן כבל: כשרוצים להגיע ל-10.

איתן כבל: יותר קל לעשות 11 ולרדת אחד.

איתן כבל: זה עצוב.

איתן כבל: אני רוצה שתבינו, שידור ציבורי איננו רק טלוויזיה, הוא גם רדיו.

איתן כבל: ורשת ב', שהיתה פאר היצירה, תחנת הרדיו 88, שבאמת אני הייתי ממאזיניה הקבועים.

איתן כבל: ורשות השידור בכללותה טיפחה וניסתה לדבר אל קהלים גדולים ורחבים – – –

ראובן ריבלין: 88 לא שינו את המוזיקה.

איתן כבל: לא לא, אני יודע שלא.

איתן כבל: לפחות את זה עוד לא.

איתן כבל: אולי, אתה יודע, אולי גם זה יגיע.

איתן כבל: ויש באמת מרשת "מורשת" ועד רשתות אחרות – – –

ראובן ריבלין: יכול להיות שאם אני אהיה השר לענייני רשות השידור אני אשים מוזיקה רק שאני אוהב.

איתן כבל: כן, הכול יכול להיות.

איתן כבל: בוודאי.

איתן כבל: לכן, אדוני היושב-ראש, אני עומד כאן לפניכם – הרי נעביר את זה, ברור.

איתן כבל: איך אמרתי?

איתן כבל: אתם זוכרים את הנאום שלי?

איתן כבל: הסוס של קליגולה, הסוס של נתניהו – למה קליגולה מינה את הסוס שלו לסנטור?

איתן כבל: כי הוא היה יכול?

איתן כבל: גם נתניהו עושה הכול כי הוא יכול.

איתן כבל: מה ההבדל?

איתן כבל: לכן, אדוני היושב-ראש, אני, למרות כל מה שאמרתי, עדיין מאמין בשידור הציבורי, אבל האופן – אתה יודע, על זה נאמר כמאמר "הכוזרי", אולי כוונותיך רצויות – המעשים של הממשלה הזאת אינם רצויים.

איתן כבל: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת איתן כבל.

ראובן ריבלין: אדוני השר רצה להתערב בדיון?

ראובן ריבלין: אם כן, אז בבקשה.

מיכאל איתן: – – –

ראובן ריבלין: אדוני, אני לא אכריח אותך.

ראובן ריבלין: אם אדוני חושב שהוא צריך לעלות, מסיבה זו או אחרת, הוא ודאי יעלה וידבר.

ראובן ריבלין: אין ספק שכאשר הממשלה תהיה של מפלגה זו או אחרת – כל ממשלה שרוצה לעשות רפורמה ברשות השידור צריכה לדעת שהדבר עולה כסף.

ראובן ריבלין: לא יכול להיות מצב שבו גם לא ניתן כסף וגם נאמר להם, עשו רדיו ציבורי.

ראובן ריבלין: אין, הדברים האלה הם בלתי אפשריים.

ראובן ריבלין: רדיו או תקשורת ציבורית.

מיכאל איתן: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, נכון, אני מקבל את ההנחה הזאת, שאם אנחנו רוצים שידור ציבורי אנחנו צריכים להקצות כספים כדי לקיים את המטרה הזאת, ומתייחסים לשידור הציבורי כאל מוצר ציבורי, מוצר שצריך לבוא מכוח הציבור, מאחר שיש לו ערך מיוחד, ואת הערך המיוחד הזה אי-אפשר לספק אך ורק על-פי דרישות של העולם המסחרי, של מימון בעזרת הרייטינג שממומן בעזרת פרסומות וכל מה שקשור בזה.

מיכאל איתן: אני חושב שכשאנחנו ניגשים לבעיה הזאת, של השידור הציבורי, אנחנו צריכים בראש ובראשונה לצאת מנקודת מוצא של בירור היחס בין התשומות שאנחנו משקיעים בשידור הציבורי לבין התפוקות, כי אחת הבעיות הקשות של ארגונים ציבוריים, שאין ספק בחשיבות קיומם, היא שברגע נתון מסוים, מאחר שהם בנויים על תקציב קבוע, כל אלמנט ההתייעלות וכל האלמנט של חישוב מה התפוקות ומה התשומות, והאם הן עומדות אחת ביחס לשנייה, מתחיל להתערער, ואז אתה מגיע למצב שבו אנחנו נמצאים היום מול השידור הציבורי.

מיכאל איתן: כי אנחנו אומרים, השידור הציבורי עולה מאות מיליונים למשלמי האגרה, מקבל את הכסף – השאלה האם אנחנו יכולים ואיך אנחנו מודדים, האם יש תמורה לאגרה; האם באמת שווה המאמץ הזה שעושים אזרחי ישראל – הרוב המכריע שלהם מחויבים, מכוח החוק, לעשות אותו ולממן את הערוץ הציבורי.

מיכאל איתן: אז נתחיל בכך שאביא את דעתי האישית, שצריך לחפש דרך למדוד נכון את התפוקות של הערוץ הציבורי.

מיכאל איתן: אני אתן דוגמה – אין לי מודל ברור, אבל אני אתן דוגמה: נניח שאנחנו מודדים היום רייטינג בערוץ המסחרי – סופרים אנשים.

מיכאל איתן: והמון אנשים רואים, נגיד, שידור מסוים, נגיד – מיליון איש רואים שידור מסוים, אומרים, זה שיא השיאים.

מיכאל איתן: למה?

מיכאל איתן: כי זה תואם את מספר האנשים שיראו את הפרסומת לאחר מכן.

מיכאל איתן: לעומת זאת, בשידור הציבורי הרייטינג צריך אולי להימדד אחרת לגמרי – לא על-ידי מספר הצופים בהכרח, אלא מין מכפלה של מספר צופים בכמות או באיזשהו מדד או מקדם של שיעור ההנאה שלהם וההערכה שלהם את מה שהם ראו.

מיכאל איתן: נניח שיש מצד אחד מיליון איש שאחרי שראו תוכנית מסוימת מעריכים את התרומה של התוכנית הזאת ב-1, בממוצע.

מיכאל איתן: אז יש מיליון כפול 1; לעומת זאת בשידור הציבורי יכול להיות שראו רק 200,000, אבל הם העריכו את התועלת האישית שכל אחד מהם קיבל ב-6, לעומת הממוצע הקודם – 1.

מיכאל איתן: אז יש לנו פתאום איזושהי מכפלה של תפוקה שהיא קטנה במספר הצופים שרואים באותו רגע את השידור, אבל במכפלה הזאת, של כמות ההנאה שכל אחד ואחד מהמיעוטים האלה מקבל מהשידור, היא הרבה יותר גדולה, והיא חשובה, וזה המקום שבו הערוץ הציבורי יכול לתת להם את התמורה על כך שהם באים, כי הם לא נמדדים על-פי כמות האנשים.

מיכאל איתן: השידור המסחרי נמדד כל הזמן לפי כמות האנשים, אז הוא יכול להביא למכנים הנמוכים, והוא חייב להיות צמוד למכנים משותפים הרבה יותר נמוכים.

מיכאל איתן: אבל אם אנחנו אומרים שהתפקיד של השידור הציבורי הוא בין השאר לא רק ללכת לכמויות גדולות של אנשים, אלא גם לכמויות קטנות של אנשים, אבל לתת להם שיעור תוספת שולית שאין להם בשום מקום אחר, אז כל הבדיקה וכל המדידה וכל המחשבה – – –

ראובן ריבלין: זאת הדרך היחידה של מיעוטים לקבל את הדבר שהם רוצים; אנשים שמתעניינים בהיסטוריה, אנשים שמתעניינים במוזיקה – –

מיכאל איתן: אני יכול לתת דוגמה – –

ראובן ריבלין: – – לראות את התזמורת הפילהרמונית.

מיכאל איתן: – – אנשים שאוהבים מוזיקה אנדלוסית – –

ראובן ריבלין: נכון.

מיכאל איתן: – – אין להם היום איפה לראות את זה בטלוויזיה, כי אין מספיק אנשים שילכו לראות את זה, או במקביל, או בתוספת, נקרא לזה כך, אנשים שאוהבים אופרה קלאסית.

מיכאל איתן: לא יהיה לזה כנראה רייטינג.

מיכאל איתן: אבל אותם אנשים שיוכלו, או שירצו, או שמתעניינים – אם הם במספרים סבירים; זה לא כל עשרה או חמישה אנשים, אבל גם שם יש חשיבות למספר, אבל כל אחד מהם יבוא ויאמר לאחר מכן: זה העשיר אותי, זה נתן ביטוי למאוויים שלי, אני חסיד של התוכנית הזאת, ובאים לתוכנית הזאת רק עשרות אלפים, ולא מאות אלפים, עדיין זה מצדיק שאת זה יעשה השידור הציבורי.

מיכאל איתן: אני לא מביא הנה איזשהו דבר בדוק וגמור, אלא רעיון ומחשבה איך אנחנו צריכים להתייחס מראש לערוץ הזה.

מיכאל איתן: הוא לא צריך להתחרות, למשל, בתוכניות מיובאות מחו"ל; הוא לא צריך להתחרות אפילו בתוכניות שגורפות אולי ציבורים גדולים מאוד ואין בהן ערך מוסף שכל אחד מהאנשים יכול לבוא ולומר שזה תרם לו תרומה מאוד חשובה.

מיכאל איתן: אני חושב שזה אחד הדברים שממנו צריך לצאת כנקודת מוצא לא רק לבדיקה, אלא גם להיערכות של השידור הציבורי.

מיכאל איתן: אני שמעתי היום את ההערה של חבר הכנסת בילסקי בעניין תקציבי עתק שמשרד הביטחון מוציא לחברת "מקינזי" בדבר הצורך בהתייעלות מערכת הביטחון, ונזכרתי, כאשר עלה הנושא של רשות השידור, בהון עתק שבמשך השנים פעם אחר פעם הוציאה רשות השידור על שכירת יועצים שיבצעו הצעות לרפורמה.

מיכאל איתן: אני יכול להגיד לכם שגם – ככה אני מעריך – שאם יאספו את כל הסכומים שרשות השידור הוציאה לצורך קבלת הצעות להתייעלות, ושלא בוצע מהן שום דבר, או שבוצע אחוז קטן מאוד מההמלצות, יהיה אפשר לקיים את רשות השידור גם ללא התייעלות עוד שנה או שנתיים רק בכספים האלה, אם אפשר לקבל אותם בחזרה – על אחת כמה וכמה אם הדבר היה נעשה.

מיכאל איתן: לכן, כאשר אני שומע פה את יושב-ראש ועדת הכלכלה, שאני מאוד מעריך ומכבד את הנמרצות, את ההיגיון שיש לו, ואת הדברים שהוא אומר, ואני גם לא יכול לסתור אותם כהוא זה, כי כשאני הייתי במקביל – לך אחורה לאותן שנים – גם אני הייתי מאוד אופטימי כל פעם שבאו תוכניות הבראה, ואמרתי לעצמי: נו, הפעם זה ילך.

מיכאל איתן: וזה לא הלך.

מיכאל איתן: אז אני לא יכול – מכיוון שאני אומר שתוכניות הבראה שהוצאו עליהן סכומי כסף גדולים לא עבדו, אני לא יכול לבוא ולהגיד היום: טוב, אז לא נעשה שום דבר.

מיכאל איתן: להיפך, אני אומר את הדברים האלה מתוך תחושה מסוימת של סקפטיות, אבל מתוך רצון לעודד את הנחישות של הממשלה לבצע רפורמה בתוך השידור הציבורי, כדי שהרפורמה הזאת תצליח לפתור את הבעיה.

מיכאל איתן: ואם אנחנו ניכשל, וזה יצטרף לעוד סדרה, לאותה סדרה ארוכה של כישלונות לבצע רפורמות, אני חושב שאנחנו בזה עלולים להוביל לכך שהשידור הציבורי יקבל מכה עוד יותר קשה.

מיכאל איתן: אני לא אומר שהשידור הציבורי ייעלם לגמרי, אני לא רוצה לאיים, כי צריך שידור ציבורי, וכולנו מודעים, אבל מה שיש לנו היום זה שידור ציבורי שאיננו ממלא את ייעודו, על דעת כולם, וצריך את השינויים.

מיכאל איתן: ולכן אני אומר שהדבר הזה צריך לעבור בדיקה, ונחישות ברצון לבצע את הרפורמה הזאת על הצד הטוב ביותר.

מיכאל איתן: אני רוצה להתייחס – – –

גאלב מג'אדלה: כבוד השר, ברגע זה השתכנענו.

גאלב מג'אדלה: ברגע זה השתכנענו.

מיכאל איתן: טוב, אני מבין שהשתכנעת עם בואו של ראש הממשלה.

מיכאל איתן: הוא שכנע אותך.

מיכאל איתן: עצם הופעתו שכנעה אותך.

גאלב מג'אדלה: – – – השתכנענו.

מיכאל איתן: אני רוצה לומר בהקשר של הדברים שנאמרו כאן – קודם היה לנו איזשהו ויכוח – יש אילוצים, אני לא מציע לאף אחד לחשוב שההפרה של החובה של רשות השידור כלפי ההפקות הקנויות היא חובה שאם הממשלה או רשות השידור לא ממלאת אותה היא הופכת אותה לעבריינית.

מיכאל איתן: לכן אני רוצה לקבל את דבריו של יושב-ראש הכנסת, שאמר קודם שאנחנו לא רוצים להפוך את רשות השידור, בגלל סבך בעיותיה וקשייה, לעבריינית, בגלל העובדה שהיא לא קיימה את ההתחייבות שלה להוציא 180 מיליון שקל – –

ראובן ריבלין: להפקות מקור.

מיכאל איתן: – – להפקות קנויות.

מיכאל איתן: אז אני רוצה לדייק, ואולי לתקן במשהו; אני חושב שהביטוי "עברייני" הוא לא למי שאינו מקיים כל הוראת חוק שהיא, או התחייבות כלשהי, שהממשלה נותנת במסגרת חוק שקיים – –

ראובן ריבלין: הוא לא עבריין רק במובן שאין סנקציה, אבל הוא עבריין.

מיכאל איתן: נכון, בדיוק.

ראובן ריבלין: כל מי שעובר על החוק הוא עבריין.

מיכאל איתן: נכון.

מיכאל איתן: אני חושב שעבריין הוא מי שעובר על חוק פלילי, לא מי שלא יכול למלא את תוצאת החוק, אבל עכשיו – –

זאב אלקין: – – –

מיכאל איתן: – – תראה – – –

ראובן ריבלין: אבל עכשיו הוא מדבר לעניין, יושב-ראש הקואליציה.

מיכאל איתן: תראה, תראה, חבר הכנסת אלקין, אני חייב לומר לך משהו: כשאתה מעלה אותי לדוכן – –

ראובן ריבלין: אתה לא יכול לדעת מתי הוא ירד.

מיכאל איתן: – – אתה מבקש ממני לדבר, אתה לוקח סיכון מסוים.

מיכאל איתן: בפעם השנייה תחשוב על זה פעמיים.

ראובן ריבלין: ברור.

ראובן ריבלין: הוא נוגע גם בשאלה מאוד רצינית.

מיכאל איתן: אני לא אסיים לפני שאני אומר את מה שיש לי לומר, ואני אקצר.

מיכאל איתן: העובדה, אדוני היושב-ראש, היא – ראשית, אני רוצה לומר שזה לא עניין של עבריינות, אלא עניין של עמידה בהתחייבות מסוימת.

מיכאל איתן: זה לא הופך אדם לעבריין.

מיכאל איתן: זה לא הופך את הממשלה או את רשות השידור לעבריינית, גם אם היא לא היתה, בשל אילוציה, יכולה לעמוד בהתחייבויות, כי בניהול שוטף יש לפעמים מצבים שאתה צריך להכריע בסדרי עדיפויות ואתה אומר לעצמך: אני יכול – עוד לא ביצעתי רפורמה, אני צריך לשלם תשלומי שכר, אז אני לא אשלם ואני אהיה בהלנת שכר בעבריינות, או אני אהיה – זאת לא עבריינות, אני חושב.

מיכאל איתן: זה נכון, זה מהלך שלא צריך להתקיים, זה אי-עמידה בהתחייבויות ובדרישות החוק, אבל זה עדיין לא הופך מישהו לעבריין, ואף אחד גם לא ייתבע לדין על אי-ביצוע של הדבר הזה, גם אם יש חומרה מבחינה ציבורית בזה שהממשלה אינה מקיימת את החוק.

מיכאל איתן: יחד עם זאת, אני חושב שהפטור מהסנקציה הציבורית לא יבוא בגין איזשהו תרגיל מזהיר, שיומיים לפני תום השנה, כשברור שהממשלה לא יכולה ממילא לבצע, הממשלה תבטל את החוק או את החיוב שלה מכוח החוק.

מיכאל איתן: מה המשמעות שאנחנו מבטלים את החיוב הזה מכוח החוק?

מיכאל איתן: מה המשמעות?

מיכאל איתן: מה אנחנו אומרים בעצם לציבור?

מיכאל איתן: שכל אדם בישראל שיש לו התחייבות ולא מילא אותה – אז אין לו ברירה, הוא צריך למלא את ההתחייבות, אבל אנחנו גם לא מילאנו את ההתחייבות, אבל יש לנו פטנט להיות צודקים ומוסריים.

מיכאל איתן: איך?

מיכאל איתן: נכנס את הכנסת – כלי בלעדי שיש לנו בו רוב – ואנחנו נבטל את החיוב שלנו.

מיכאל איתן: אני חושב שזה לא מנגנון ראוי.

מיכאל איתן: אני הייתי מעדיף שנודה שעשינו טעות, שלא נערכנו, ועוד יומיים השנה מסתיימת, זה לא מעלה ולא מוריד, ואנחנו לוקחים את הדברים לתשומת לבנו כדי שבשנה הבאה זה לא יקרה.

מיכאל איתן: היכולת שלנו לשנות את זה בחקיקה צריכה להיות אולי מלווה גם ביכולת שלנו לבוא ולהגיד שגם בשנה הבאה לא נבצע את זה, אבל אני בעד שנבצע בשנה הבאה.

מיכאל איתן: ועל כך, אני חושב, שגם העתירה של היוצרים לבג"ץ היא לא במקומה, משום שלא חשוב כרגע, היומיים האלה, שבהם המהלך הזה שאנחנו כרגע מבטלים את חובת הממשלה לרכוש הפקות קנויות.

מיכאל איתן: מה שחשוב יותר מהסמנטיקה הזאת של היומיים – שאנחנו, לקראת השנה הבאה, נעשה את כל המאמצים כדי שנוכל לבצע את ההתחייבות הזאת, שאף אחד לא מטיל בה דופי, ספק, או שולל אותה.

מיכאל איתן: ולכן אני חושב שהדרך, בסופו של דבר, היא לקבל את החוק, שמאפשר גם מכירת נכסים לצורך הרפורמה, שמאפשר צביעת כסף – אפרופו צביעת כסף, היה אפשר לצבוע כסף גם להפקות קנויות, וזה לא נעשה כאן – צביעת כסף לשידורים באמהרית וברוסית, ולקוות שאכן אנחנו מניחים את הכלים ואת היסוד לביצוע רפורמות, ולא נזדקק לתרגילים של חקיקת בזק ביומיים האחרונים של שנת 2012 כדי להכשיר, עוד פעם, איזשהו מחדל שאנחנו אחראים לו.

ראובן ריבלין: תודה רבה לשר איתן.

ראובן ריבלין: יושב-ראש ועדת הכלכלה, האם אדוני רוצה לסכם, או אתה מוותר?

כרמל שאמה-הכהן: – – –

ראובן ריבלין: אין לך תשובות, אתה חוזר על בקשתך לאשר על-פי הצעת הוועדה ולדחות את כל ההסתייגויות.

ראובן ריבלין: ובכל זאת, גם אם אנחנו נצביע, ושכנעת אותנו לגבי ההצבעה, יש הרבה נושאים שאנחנו לא מבינים איך אנחנו נחיה אחרי שנאשר את הצעת החוק, גם אלה שיתמכו בך.

ראובן ריבלין: כדאי לשים לב: אם אנחנו רוצים רדיו ציבורי, אנחנו צריכים לתת את דעתנו שאנחנו צריכים לשמור על צביונו, על כל אותן מטרות שלשמן אנחנו יצרנו את חוק רשות השידור.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: רבותי, אנחנו עוברים – – –

נסים זאב: – – –

ראובן ריבלין: לא הבנתי, חבר הכנסת נסים זאב.

ראובן ריבלין: אתה רוצה לדבר?

ראובן ריבלין: אם היתה לי פרוצדורה שנקראת "נסים זאב", אני מייד הייתי נותן לך.

ראובן ריבלין: רק – אני מציע לאדוני להצטרף לממשלה, ואז, כשר, תוכל להתערב בכל שלב משלבי הדיון.

ראובן ריבלין: אני אעביר את משאת נפשה של הכנסת לראש הממשלה, כדי שישקול את העניין, אבל כך אתה לא יכול לדבר.

ראובן ריבלין: מה אני יכול לעשות?

ראובן ריבלין: רבותי, אנחנו עוברים להצבעות.

ראובן ריבלין: ההצבעה היא די מורכבת.

ראובן ריבלין: ובכן, לשם החוק ולסעיף 1 אין הסתייגויות, ולכן אנחנו נצביע על שם החוק וסעיף 1, מקשה אחת, בקריאה שנייה, ללא הסתייגויות, על-פי הצעת הוועדה.

ראובן ריבלין: רבותי, נא להצביע.

ראובן ריבלין: שם החוק וסעיף 1 לפי הצעת הוועדה – נא להצביע.

ראובן ריבלין: מי בעד?

ראובן ריבלין: מי נגד?

ראובן ריבלין: מי נמנע?

קריאות: – – –

ראובן ריבלין: לא להפריע בזמן ההצבעה.

ראובן ריבלין: לא להפריע בזמן ההצבעה.

ראובן ריבלין: הצבעה מס' 1 בעד סעיף 1 – 35 נגד – 18 נמנעים – אין סעיף 1 נתקבל.

ראובן ריבלין: 35 בעד, 18 נגד, אין נמנעים.

ראובן ריבלין: אני קובע ששם החוק וסעיף 1 נתקבלו בהתאם להצעת הוועדה.

ראובן ריבלין: אנחנו עוברים לסעיף 2.

ראובן ריבלין: בסעיף 2 יש שתי גרסאות: גרסה א' וגרסה ב'.

ראובן ריבלין: כל מי שהוא בעד גרסה א' מצביע בעד, וכל מי שהוא בעד גרסה ב' מצביע נגד.

ראובן ריבלין: אני אומר: אנחנו מצביעים גרסה מול גרסה.

ראובן ריבלין: האם יש מישהו שמערער?

ראובן ריבלין: כך מצביעים.

ראובן ריבלין: אנחנו מצביעים: מי שבעד גרסה א' מצביע בעד, ומי שהוא בעד גרסה ב' מצביע נגד.

ראובן ריבלין: נא להצביע.

ראובן ריבלין: גרסה א' – מי בעד?

ראובן ריבלין: מי נגד?

ראובן ריבלין: נא להצביע.

משה גפני: מה מעניין אותי – – –?

קריאה: תצביע נגד, מה אכפת לך?

משה גפני: משמיצים אותנו.

משה גפני: בשביל מה אני – – – הצבעה מס' 2 בעד גרסה א' לסעיף 2 – אין בעד גרסה ב' לסעיף 2 – 51 נמנעים – 1 סעיף 2, כהצעת הוועדה בגרסה ב', נתקבל.

נגד – 51, כלומר בעד גרסה ב'.

לכן – נגד הוא בעד גרסה ב'.

אין בעד גרסה א', ויש נמנע אחד.

אני קובע רק שגרסה ב' נתקבלה.

אנחנו עוברים להסתייגות של חברת הכנסת עינת וילף, שמבקשת הסתייגות לנושא.

עינת וילף: – – –

מושכת אותה.

אז אין הסתייגות.

יפה.

יואל חסון: מה את מושכת?

מגלי והבה: מה הדיבורים שלך פה?

קריאות: – – –

תודה רבה.

חבר הכנסת מגלי והבה.

עוד 20 שניות לקריאות לחברת הכנסת וילף.

קריאות: – – –

נחמן שי: למצוא חן בעיני – – –

תמו 20 השניות, הפסיקו הזעקות.

חברת הכנסת וילף, את משכת את הסתייגותך.

לכן אנחנו מצביעים על סעיף 2 לפי גרסת הוועדה, על-פי גרסה ב'.

איתן כבל: תקשיבו לאלקין.

לא להפריע בזמן ההצבעה.

זאב אלקין: – – –

יואל חסון: לא, אל תגיד – – –

נסים זאב: חבר'ה, אתם בשידור.

נסים זאב: תהיו קצת רציניים.

נסים זאב: הצבעה מס' 3 בעד סעיף 2 – 34 נגד – 17 נמנעים – 1 סעיף 2, לפי גרסה ב' שנתקבלה, נתקבל.

34 בעד סעיף 2 לפי גרסה ב', 17 מתנגדים, אחד נמנע.

אני קובע שהצעת גרסה ב' התקבלה כסעיף 2.

תודה רבה.

לסעיף 3 יש לנו הסתייגויות של כל חברי סיעת קדימה, המבקשים קודם כול לקבוע כי הסעיף יימחק.

מי בעד ההסתייגות ומי נגד?

נא להצביע.

הצבעה מס' 4 בעד ההסתייגות – 17 נגד – 35 נמנעים – 1 ההסתייגות של קבוצת סיעת קדימה לסעיף 3 לא נתקבלה.

משה גפני: – – – כל שבוע אני משתתף – – –

חבר הכנסת גפני, לא להפריע.

35 נגד, 17 בעד, נמנע אחד.

אני קובע שההסתייגות הראשונה לסעיף 3 לא נתקבלה.

אנחנו נצביע על לחלופין א' להסתייגות הראשונה, אלא אם כן חזרו בהם.

אנחנו מצביעים על ההסתייגות לחלופין.

מי בעד החלופין?

מי נגד?

הצבעה מס' 5 בעד ההסתייגות – 17 נגד – 35 נמנעים – אין ההסתייגות לחלופין א' של קבוצת סיעת קדימה לסעיף 3 לא נתקבלה.

17 בעד, 35 נגד ואין נמנעים.

אני קובע שהחלופין א' גם הוא לא נתקבל.

אנחנו עוברים לחלופין ב'.

רבותי חברי הכנסת, נא להצביע, מי בעד ומי נגד לחלופין ב' בסעיף 3?

הצבעה מס' 6 בעד ההסתייגות – 17 נגד – 34 נמנעים – 1 ההסתייגות לחלופין ב' של קבוצת סיעת קדימה לסעיף 3 לא נתקבלה.

17 בעד החלופין ב', 34 נגד, אחד נמנע.

אני קובע שחלופין ב' גם הוא לא נתקבל.

אנחנו עוברים על ההסתייגות לחלופין ג'.

נא להצביע.

מי בעד?

מי נגד?

מי נמנע?

נא להצביע.

הצבעה מס' 7 בעד ההסתייגות – 17 נגד – 34 נמנעים – 1 ההסתייגות לחלופין ג' של קבוצת סיעת קדימה לסעיף 3 לא נתקבלה.

בעד חלופין ג' בסעיף 3 הצביעו 17, אחד נמנע, ו-34 הצביעו נגד.

החלופין גם הוא לא נתקבל, לכן לא נותרו הסתייגויות להצבעה.

קריאה: – – –

סליחה.

לא, זה לסעיף 4.

זאב אלקין: זה לסעיף הזה – – –

הבנתי.

חברת הכנסת וילף, האם את מבקשת להצביע, או שאת מושכת את ההסתייגות?

עינת וילף: מושכת.

מגלי והבה: הצעת פשרה.

זו הסתייגות 4 לסעיף 3.

האם גברתי מבקשת להצביע?

עינת וילף: מושכת.

מושכת את ההסתייגות.

לכן – לא נותרו לנו הסתייגויות.

לעומת זאת אין לנו הסתייגויות גם לסעיף 4, ולכן נצביע על סעיפים 3 ו-4 לפי הצעת הוועדה.

נא להצביע.

מי בעד?

מי נגד?

מי נמנע?

הצבעה מס' 8 בעד סעיפים 3–4, כהצעת הוועדה – 35 נגד – 18 נמנעים – אין סעיפים 3–4, כהצעת הוועדה, נתקבלו.

בעד סעיפים 3 ו-4 לפי הצעת הוועדה הצביעו 35 חברים, 18 התנגדו, ואין נמנעים.

אני קובע שסעיפים 3–4 בהצעת החוק עברו, והחוק כולו עבר בקריאה שנייה.

עכשיו אני פונה ליושב-ראש ועדת הכלכלה, האם אתה שוקל אם להצביע, או שאתה מבקש להצביע?

איתן כבל: תמשוך, תמשוך.

כרמל שאמה-הכהן: מה שבא לך.

מה שבא לי?

אני נטול שיקול דעת בעניין זה.

אני יכול לנחש מה שבא לך, ולהצביע.

כרמל שאמה-הכהן: – – –

זאת אומרת להצביע?

כרמל שאמה-הכהן: – – –

להצביע.

תודה רבה.

אנחנו עוברים להצביע על הצעת חוק רשות השידור (תיקון מס' 26), התשע"ב–2011, בקריאה שלישית.

נא להצביע.

הצבעה מס' 9 בעד החוק – 35 נגד – 18 נמנעים – אין חוק רשות השידור (תיקון מס' 26), התשע"ב–2011, נתקבל.

משה גפני: – – – אלי ישי.

35 בעד, 18 נגד, ואין נמנעים.

אני קובע שחוק רשות השידור (תיקון מס' 26), התשע"ב–2011, עבר בקריאה שלישית וייכנס לספר החוקים של מדינת ישראל.

רבותי, זה החוק הראשון של הממשלה שעובר ביום שלישי במושב זה של הכנסת.

יכולים להעביר חוקים ביום שלישי, אתה רואה, אדוני יושב-ראש הקואליציה?

אין בעיה.

אפילו ראש הממשלה בא להצביע.

תודה רבה.

אנחנו ממשיכים בסדר-היום.

יואל חסון: – – – התחנה שלו.

יואל חסון: לא יבוא?

יואל חסון: ציון יום הקשיש

אנחנו עוברים לציון יום הקשיש.

יש לך פה נאום ליום הקשיש, ואתה תקריא.

אחרי זה נמשיך בסדר-היום.

אני רק אבקש מסגן היושב-ראש מוחמד ברכה לבוא ולהחליף אותי.

רבותי חברי הכנסת, אנחנו ממשיכים עם הצעות לסדר-היום בנושא יום הקשיש – הצעות לסדר-היום מס' 6911, 6997, 7014, 7027 ו-7051.

ראשונת הדוברים היא סגנית השר לענייני אזרחים ותיקים, חברת הכנסת לאה נס.

בבקשה.

אחריה ידבר חבר הכנסת רוברט טיבייב.

בבקשה, גברתי.

לאה נס: אדוני היושב-ראש, חברי השרים, חברי הכנסת, כנסת נכבדה, יום הקשיש הבין-לאומי נקבע על-ידי האו"ם ב-1 באוקטובר.

לאה נס: המשרד לאזרחים ותיקים מייחד את כל חודש אוקטובר ומציין בעצם את חודש האזרחים הוותיקים.

לאה נס: השנה, עם החגים שבאו עלינו לטובה, אנחנו כבר מושכים כחודשיים של אזרחים ותיקים.

לאה נס: זיגמונד פרויד, אשר נפטר ב-1939, בגיל 85, ראה בעצמו זקן מופלג, והתייחס לגילו כחריג שכלל אין טעם לחקור בו.

לאה נס: קשה לבוא בטענות על פרויד שמציע תיאוריה כוללת המתעלמת מקבוצת אוכלוסייה זו, ששיעורה בזמנו היה פחות מ-3%.

לאה נס: המציאות בימינו השתנתה באופן שכזה, שגילו של פרויד, שהיה נחשב לחריג אז, הוא תוחלת החיים הממוצעת של ימינו.

לאה נס: הגדרת הזקן והזיקנה בתחילת המאה ה-21 קיבלה פנים חדשות.

לאה נס: תודות לטכנולוגיה המפותחת והרפואה המתקדמת תוחלת החיים בישראל היא מן המובילות בעולם.

לאה נס: לתוחלת החיים הארוכה ישנן השפעות רבות.

לאה נס: זהו אפקט דומינו, שמתחיל עכשיו.

לאה נס: אני חוזרת ואומרת מעל כל במה: אנו ניצבים בפני מהפכה דמוגרפית.

לאה נס: תוחלת החיים הארוכה מביאה לתאוצה בצמיחת אחוז האזרחים הוותיקים ביחס לאוכלוסייה.

לאה נס: אדוני היושב-ראש, אני עם הדיבורים כבר לא שומעת את עצמי.

מוחמד ברכה: רבותי חברי הכנסת.

לאה נס: כולל חבר הכנסת הנכבד שיזם את יום הקשיש הבין-לאומי.

לאה נס: כל כך חשוב.

מוחמד ברכה: אדוני שר האוצר, הדוברת אומרת שמפריעים לה.

לאה נס: מאז קום המדינה אוכלוסיית הוותיקים הכפילה את עצמה, ועד שנת 2030 תעמוד על כ-14% מכלל האוכלוסייה.

לאה נס: תוחלת חיים ארוכה מביאה שינויים בהרגלי החיים של הוותיקים, לכן תופעות או צרכים שנחשבו שוליים בעבר יתפסו משקל חשוב במערך השירותים הנדרשים מאתנו כמדינה.

לאה נס: אני רוצה לתת דוגמה כדי לסבר את האוזן.

לאה נס: בימים אלו נדונה סוגיית הרפורמה בטיפול הסיעודי – חברי השר – – –

מוחמד ברכה: רבותי השרים כץ ואיתן, אתם מתחת לדוכן, וזה מפריע לדוברת, סגנית השר.

לאה נס: מנתוני משרד הבריאות בדוח עולה כי על-פי נתוני חברות הביטוח, באמצע שנות ה-90 היתה תוחלת החיים של נזקק סיעודי כ-18 חודש, ואילו כיום היא עומדת על ממוצע של 36 חודשים.

לאה נס: מכאן שהיום תוחלת חייו של נזקק סיעודי הכפילה את עצמה.

לאה נס: על-פי אומדן שמוצג בדוח, הגיעה בשנת 2010 ההוצאה הלאומית על שירות סיעודי באשפוז בקהילה לכ-9.7 מיליארד שקלים, שהם 1.3% מהתוצר המקומי הגולמי באותה שנה, וכמעט רוב הסכום הזה, כמעט 6 מיליארד, היה ממימון ציבורי.

לאה נס: זהו נתון אחד שמלמד באיזה תהליך משמעותי אנו מצויים היום.

לאה נס: אמר רבי ישראל מסלנט כי "כוח ראייתו של אדם הוא למרחקים, אולם כל מטבע קטן מסתיר בפניו".

לאה נס: הטיפול בבעיות ברמת התקציב בלבד, רק, כמו שאומרים "דרך החור של הגרוש", מסיט לעתים את הדיון מעיקרו.

לאה נס: צריך למצוא פתרונות עומק, שינוי מן היסוד, ולהכין את המחר.

לאה נס: התנהלות נכונה, גם בקרב האזרחים הוותיקים, הצעירים והבריאים, יכולה לשנות את התמונה כולה.

לאה נס: ולא פחות חשובה הדרך של חשיבה מניעתית, שהיא תגרום לאיכות חיים טובה ובריאה לכלל האזרחים הוותיקים של היום ושל מחר.

לאה נס: כמו שאמרתי, מדינת ישראל ניצבת בעיצומו של שינוי גדול.

לאה נס: ההתמודדות עם האתגרים הרבים שמביאות עמן מגמות אלה שתיארתי, תוחלת החיים הארוכה והשינוי הדמוגרפי, מחייבים עשייה.

לאה נס: העלאת המודעות והיערכות רחבת היקף הינם מיעדיו המרכזיים של המשרד לאזרחים ותיקים.

לאה נס: לפני כחודשיים, כמו שאמרתי, עם ציון חודש האזרחים הוותיקים, התקיימה ישיבת ממשלה מיוחדת, שיוחדה לנושא האזרחים הוותיקים בישראל, ובה אושרה החלטת ממשלה להתנעת התוכנית "חיים בגיל".

לאה נס: התוכנית הזאת מהווה פלטפורמה לרפורמה מקיפה בחיי האזרחים הוותיקים בישראל, שאנחנו מובילים, רפורמה שבסיסה שינוי רדיקלי בתפיסת האזרח הוותיק, שינוי בתפיסת הממסד הארצי והמקומי, וחשוב לא פחות, שינוי בתפיסת האזרח הוותיק את עצמו, כאשר אחד מתוצריה העיקריים של התוכנית הוא שילובו של האזרח הוותיק במרקם החברתי-הכלכלי של האוכלוסייה בישראל כגורם רלוונטי משפיע ותורם, ובכך להשיב את כבודו ואת מקומו הראוי.

לאה נס: עיקרה של התוכנית "חיים בגיל", שכבר פועלת בימים אלה בכמה יישובים, הוא כתיבת תוכנית-אב יישובית שבוחנת וממפה את הצרכים של הוותיקים מצד אחד ואת המשאבים הפוטנציאליים הטמונים – אני ממש מתחרה פה בחברי השרים, ממש קשה.

מוחמד ברכה: לא נעים.

לאה נס: לא נעים לי.

מוחמד ברכה: השר כץ והשר איתן, תפסיקו.

מוחמד ברכה: כבוד השרים, היא גם מהממשלה וגם מהמפלגה.

מוחמד ברכה: זה בלתי אפשרי.

קריאה: – – –

לאה נס: אני יודעת שיש המון דברים חשובים.

מוחמד ברכה: היא סגנית שר, מה זאת אומרת?

לאה נס: התוכנית שאני מדברת עליה בוחנת וממפה את הצרכים של הוותיקים מצד אחד, ואת המשאבים הפוטנציאליים שטמונים באוכלוסייה וקיימים מצד שני גם בכל רשות.

לאה נס: חשוב לי לציין כי כיום ההתייחסות של הממסד לאוכלוסייה הוותיקה מבוססת על מנגנונים היסטוריים, ולכן נקודות הממשק שהיו ונשארו הן בעיקר בתחומי הבריאות והרווחה.

לאה נס: לכן היום קיימים שירותים וישנה מודעות שבעיקר מתייחסת ל-20% מכלל האזרחים הוותיקים.

לאה נס: בין המטרות של התוכנית היא להרחיב את טווח הרדאר, כך שאנחנו נדע ונוכל להגיע לכל האזרחים הוותיקים, לכל 100% האזרחים הוותיקים, גם לאותם 80% שעד היום לא היו בטווח הראייה של הממסד.

לאה נס: תוכנית-האב היישובית הינה מסמך אסטרטגיה שנבנה על-ידי הרשות המקומית בליווי צמוד של אנשי מקצוע ברמה המקומית ובפיקוח של מומחים בדיסציפלינות שונות ברמה הארצית.

לאה נס: התוכנית הזאת מאפשרת לרשות המקומית להטמיע את מכלול הפרמטרים הקשורים בעולמו של האזרח הוותיק בעשייה השוטפת, להתאים שירותים בהתאם לצרכים שילכו ויגדלו בשל הצמיחה הדמוגרפית המואצת.

יואל חסון: גברתי סגנית השר, מה עם קצבת הזיקנה?

יואל חסון: עד שלא נתאים אותה לשכר המינימום במשק יהיו פה מאות אלפים של קשישים שלא יכולים לחיות כי אין להם הכנסה אחרת חוץ מקצבת זיקנה.

לאה נס: חברי הנכבד, אני אגיע גם לנושא הזה.

לאה נס: צריך לפתור כמו שאמרתי, לעשות פה שינוי רדיקלי בכל היחס לאזרחים הוותיקים, חשיבה כוללת בהתייחס לגילם ולאחוזם באוכלוסייה – –

יואל חסון: זה בידיים שלך.

לאה נס: – – ועל זה בדיוק אני מדברת.

יואל חסון: זה בידיים שלך.

לאה נס: נכון, וזה בדיוק מה שאנחנו עושים.

לאה נס: בידיים שלי – בידיים שלנו.

יואל חסון: אז קדימה.

לאה נס: בדיוק מה שאנחנו עושים.

לאה נס: התוכנית הזאת תשמש גם פלטפורמה ליישום תוכניות לאומיות של משרדי הממשלה השונים שנוטלים חלק בוועדת ההיגוי שמלווה את התוכנית.

לאה נס: התוכנית היא רב-תחומית והתוצאות שלה, התוצרים שלה הם רבים ומגוונים ונוגעים לכל מרכיבי חיינו: בתחום הדיור, הן בהיבט התכנוני והן בהיבט של ניצול המצב הקיים; מבחינת תחבורה; מרכזי פעילות, תרבות, תעסוקה ופנאי, נגישות מערכות הבריאות ועוד; בעצם בכל תחום מחייו של האזרח הוותיק.

לאה נס: תוכנית האב החלה לפעול בעשרות יישובים, ועד סוף שנת 2012 היא תגיע לכמחצית מהרשויות בארץ.

לאה נס: התוכנית הזאת, רחבה ומקיפה, נבנתה בעמל רב, על בסיס תוכנית של ארגון הבריאות העולמי, שגם הוא מתמודד עם אתגר הזיקנה, ובעזרת השם תביא לשינויים מרחיקי לכת.

לאה נס: אני יכולה להעיד כי כבר בשלב הזה, בעשרת היישובים הראשונים שהחלו כפיילוט, ניכר כי עצם הכנת התוכנית והעלאת הנושא לסדר-היום הציבורי הביאו לתמורות ביחס לאוכלוסייה אצל מקבלי ההחלטות בכל רשות מקומית.

לאה נס: זאת, בד בבד עם כניסתו של יועץ לאזרחים ותיקים בכל רשות מקומית, בהתאם לחוק שהעברנו כבר בשנה הקודמת.

לאה נס: לצד זה, המשרד לאזרחים ותיקים ממשיך ופועל לקידום ולחיזוק מעמדם וכבודם של האזרחים הוותיקים וניצולי השואה, תוך העצמתם והפיכתם למשפיעים המרכזיים בחברה בישראלית.

לאה נס: המשרד פועל במגוון תחומים לטיוב ולשיפור איכות חייהם: בבריאות, רווחה, השכלה, תעסוקה, תרבות, פנאי ועוד.

לאה נס: אני רוצה לציין כמה פעילויות מרכזיות שאנחנו עושים, שחשוב לי להזכיר אותן היום, כמו החלטת ממשלה בדבר בדיקות גריאטריות כוללניות בקופות-החולים, בכל קופות-החולים, לכלל האזרחים הוותיקים בני 70 פלוס; מאות מלגות לסטודנטים שמתנדבים בקרב האזרחים הוותיקים וניצולי השואה.

לאה נס: חלק מהמתנדבים עוזרים במיצוי זכויות בבתי הוותיקים ואצל ניצולי השואה, אחרים מתנדבים בפעילויות העשרה, פנאי, וכמובן במגוון של פעילויות, אם זה מחשבים ופעילויות של העשרה חברתית.

לאה נס: אנחנו מפעילים עשרות קתדראות באוניברסיטאות עממיות לאוכלוסיית האזרחים הוותיקים, פעילות רחבה ומגוונת לחיזוק הקשר הבין-דורי במערכת החינוך הפורמלית והלא-פורמלית, בבתי-הספר, בתיכונים ובתנועות הנוער של כלל הציבור בישראל.

לאה נס: ישנו מוקד מיוחד, ייחודי, מוקד אנושי, שאנחנו מפעילים – 8840* – שטיפל עד היום במעל 200,000 פניות של ותיקים ומעניק ייעוץ ועוזר בהתמודדות מול גורמי הממשל וגורמים מסחריים.

לאה נס: אנחנו מפעילים מערך של מתנדבים, שקוראים להם "והדרת", בבתי הוותיקים במסגרת השירות הלאומי, ויש הפעלה של מערך דומה במסגרות השירות האזרחי בסקטור החרדי והערבי.

לאה נס: זוהי תוכנית מיוחדת, רגישה מאוד ומצליחה מאוד.

לאה נס: פעילות לקידום ולמיצוי של זכויות ניצולי השואה לצד פרויקט לתיעוד זיכרון השואה.

לאה נס: בתחום השבת הרכוש היהודי מתקופות השואה, פרויקט "הארט" – הקמת מאגר בין-לאומי שלא היה כמותו; תודות גם לקמפיין ייחודי בתמיכתו של ראש הממשלה, שכבר זוכה להצלחה רבה, וזאת לצד הקמת תשתית לתיעוד הרכוש הגזול מארצות ערב, שבימים אלה יוצא לדרך.

לאה נס: בתחום התעסוקה אנחנו מקימים, כבר בשנת 2012, 12 מרכזי השמה ברחבי הארץ בשיתוף עם משרדי התמ"ת והרווחה ואש"ל – מרכזים שישלבו אזרחים ותיקים בשוק העבודה הכללי, וכל זאת מבלי לפגוע במקומות עבודה לצעירים.

לאה נס: יחד עם זאת, כ-50 מועדוני תעסוקה חברתיים אשר יש בהם לשמש מסגרת חברתית מצד אחד, ואפשרות להגדיל את ההכנסה החודשית מן הצד השני.

לאה נס: זה יעזור לעשרות אלפי אזרחים ותיקים שחיים על הקצבה החודשית בלבד, שיהיה להם באמת שיפור משמעותי בהכנסה.

לאה נס: בתחום ההתנדבות, על אף העובדה שהזמן הפנוי מצוי בידם, שיעור ההתנדבות בקרב האזרחים הוותיקים נמוך מהשיעור של ההתנדבות באוכלוסייה בכללותה.

לאה נס: ולצערי הרב, הסתבר לנו, גם מנתונים של ה-OECD, שבכלל ההתנדבות בקרב האוכלוסייה בישראל היא מן הנמוכים, שזה באמת דבר מפליא.

לאה נס: בשיתוף מאות ארגוני ההתנדבות ברחבי הארץ אנחנו משיקים בקרוב תוכנית שתעודד התנדבות בקרב האזרחים הוותיקים, תוך הגדלה משמעותית של המסגרות שבהן ניתן לאייש מתנדבים.

לאה נס: אני רוצה כמובן לסיים את דברי בתמצית העשייה שלנו, הדברים הברורים שאני מתארת לעצמי שחברי פה יפתחו בהם.

לאה נס: האזרחים הוותיקים הם סוללי הדרך, יוצקי התשתית שעליה כולנו חיים פה היום.

לאה נס: זוהי חובה מוסרית של כולנו, חובה שהיא זכות גדולה, לדאוג להם, לוודא שיחיו ויזכו לחיות בכבוד, ובאיכות חיים ראויה, כמובן בבריאות טובה.

לאה נס: המסורת היהודית מושתתת על ערך של כבוד הזקן, ואנחנו יודעים לצטט פסוקים רבים וציטוטים כמו "והדרת פני זקן", "מפני שיבה תקום", "כבד את אביך ואת אמך".

לאה נס: אלה אמרות שלא אבד עליהן הכלח.

לאה נס: הן חקוקות בסלע, ואנחנו חייבים לממש אותן, להחזיר את אותם ערכים שעליהם התרבות שלנו והמסורת שלנו מושתתות.

לאה נס: זה לא דבר מובן מאליו, ועל כך אנחנו צריכים להשקיע, ומשקיעים.

לאה נס: צריך להרכין את הראש, להסיר את הכובע בפני אותם אזרחים ותיקים ולדאוג להם.

לאה נס: יש לנו עוד הרבה עבודה.

לאה נס: אבל אני מקווה שהמהלך שאנחנו עושים עכשיו יהיה פריצת דרך בכל ההתייחסות לאזרחים הוותיקים.

לאה נס: כמו שאמרתי, שינוי שייעשה בכל התפיסה של האזרחים הוותיקים, אבל ראשית כול, גם אצל האזרחים הוותיקים.

לאה נס: כל שנה מתווספים 50,000 אזרחים ותיקים במדינה.

לאה נס: רובם הם אזרחים ותיקים בני 65 פלוס, צעירים במלוא כוחם ואונם, שרוצים ויכולים עוד לתרום, גם לעצמם וגם לקהילה.

לאה נס: וזה התפקיד שלנו, לאפשר להם זאת.

לאה נס: יש להם עוד לחיות כמעט 30 שנה ברוכות לפי תוחלת החיים הממוצעת, ובשנים האלה זה התפקיד שלנו כממשלה לדאוג להם.

לאה נס: התוכנית שדיברתי עליה הולכת לפתוח שירותים לאוכלוסייה הזאת שעד עכשיו לא היה לה מענה – שתהיה לאנשים סיבה לקום בבוקר, לצאת מהבית, להיות פעילים ועסוקים.

לאה נס: מחקרים מראים שאנשים שהם עסוקים ופעילים, בכל גיל, משפרים את התפקוד הפיזי שלהם ופשוט מאריכים חיים.

לאה נס: אלה מחקרים מדעיים מהארץ ומהעולם.

לאה נס: ולכן אנחנו מפעילים מיזמים ופרויקטים בכל תחום: בהעשרה, בפעילויות חברתיות, גם בספורט – בכל תחום – בחינוך, כדי לתת לאנשים סיבה להיות עסוקים.

לאה נס: כמובן, יש נושא התעסוקה והעבודה, וגם לכך אנחנו נותנים פתרונות שהם כבר מיידיים, לתת לאוכלוסייה להיות עסוקה, כל אחד בדרכו – מי שמתאים לו להתנדב, מי שרוצה להמשיך לעבוד, מי שרוצה להיות עסוק במועדון חברתי, מי שרוצה ללמוד.

לאה נס: חייבים לאפשר לאנשים להיות עסוקים, כדי שבאמת בשנים הברוכות הללו הם יחיו באיכות חיים טובה.

לאה נס: תודה רבה.

מוחמד ברכה: תודה, גברתי סגנית השר.

מוחמד ברכה: אני מזמין את חבר הכנסת רוברט טיבייב לשאת את דבריו.

מוחמד ברכה: לרשותך, אדוני, שלוש דקות, אבל אם אתה רוצה להגיע לחמש, אני אאפשר לך.

מוחמד ברכה: אבל בין שלוש לחמש – – –

רוברט טיבייב: תודה.

רוברט טיבייב: באמת תודה, אדוני היושב-ראש.

רוברט טיבייב: אני הייתי בטוח – –

מוחמד ברכה: זה תקף לגבי כולם, לא רק – – –

רוברט טיבייב: – – שהכנסת היתה צריכה להשכיל ולהבין.

רוברט טיבייב: ולדבר על זה חמש דקות זה בעיני בושה, אבל אני לא מאשים אותך.

רוברט טיבייב: אני מאשים את הכנסת והיחס של הכנסת כלפי אותם קשישים.

רוברט טיבייב: אבל כנראה אין מה לעשות עם זה.

רוברט טיבייב: וזה היחס, עוד הפעם, של כנסת ישראל כלפי הקשישים, לצערי הרב.

רוברט טיבייב: אבל נסתפק במה שיש.

רוברט טיבייב: לפחות הכנסת הסכימה להתייחס לנושא הזה.

רוברט טיבייב: זה כבר המון.

רוברט טיבייב: אדוני היושב-ראש, חברותי, חברי הכנסת, נתחיל בעובדה משמחת: אזרחי ישראל מאריכים חיים.

רוברט טיבייב: דוח השוואתי חדש של ה-OECD מגלה כי תוחלת החיים בישראל היא מהגבוהות בעולם.

רוברט טיבייב: הישראלים חיים בממוצע 81.6 שנים – המקום החמישי בעולם, שנתיים יותר מתוחלת החיים הממוצעת במדינות החברות בארגון, שעומדת על 79.5, ושלוש שנים יותר מאזרחי המעצמה הגדולה בעולם – ארצות-הברית.

רוברט טיבייב: בדרך למקום החמישי עקפנו אפילו מדינות כמו שבדיה, קנדה, צרפת והולנד.

רוברט טיבייב: מסתבר שלמרות הלחץ, המתח, המלחמות והנטייה הישראלית להתרגז, והרבה בזכות מערכת הרפואה המתקדמת, אנחנו מאריכים חיים.

רוברט טיבייב: אבל האם תוחלת חיים ארוכה, משמעותה גם איכות חיים טובה?

רוברט טיבייב: לא כל כך בטוח.

רוברט טיבייב: למעלה מ-700,000 קשישים חיים היום במדינת ישראל.

רוברט טיבייב: 70% מהם סובלים מבעיות בריאותיות שונות.

רוברט טיבייב: אבל הבריאות היא חלק בלתי נמנע, גם אם ההשקעה של המדינה בבריאות נמצאת בתחתית הרשימה באותו סקר של OECD.

רוברט טיבייב: האתגר של המדינה אינו שיפור בריאותם של הקשישים אלא בעיקר היחס אליהם.

רוברט טיבייב: באתגר הזה אנחנו לא תמיד עומדים בכבוד.

רוברט טיבייב: הקשישים בנו את המדינה, לחמו למעננו בארץ ובעולם.

רוברט טיבייב: אבל, בשלב הזה של חייהם הם זקוקים להגנה, וזו לא תמיד ניתנת להם.

רוברט טיבייב: ההזנחה, האלימות והניצול לרעה של הקשישים הם תופעות שכיחות מדי.

רוברט טיבייב: הקשישים הינם טרף קל לשודדים, לעבריינים פחדנים, שלא מהססים להכות קשישים וקשישות במהלך מעשה השוד.

רוברט טיבייב: פשוט הם לא יכולים להחזיר להם.

רוברט טיבייב: אני רוצה, אדוני היושב-ראש, לשבח את מחלקת המחקר של הכנסת, שבזמן הקצר הכינו לנו דוח, והדוח הזה מגלה דברים נוראים.

רוברט טיבייב: מצב ההתאבדויות אצל הקשישים הוא כמעט פי-2.5 מהמצב הכללי בכלל האוכלוסייה, וזה נתון אדיר.

רוברט טיבייב: השאלה היא למה זה קורה, וכנראה גם התשובה נמצאת באותו מחקר של הממ"מ.

רוברט טיבייב: אי-השוויון בקרב הקשישים בישראל הוא מהגבוהים במדינות ה-OECD, מהגבוהים ביותר.

רוברט טיבייב: ניסינו לברר מה הפילוג באוכלוסיות, איפה זה תלוי, איך אפשר לטפל בנושא הזה, וגם את התשובה קיבלנו במחקר של הממ"מ.

רוברט טיבייב: לצערנו הרב, למרות – ואני מצטט את המחקר של הממ"מ – למרות בקשותינו, ממשטרת ישראל לא העבירו לנו נתונים על התפלגות קשישים נפגעי עבירות לפי מבצע העבירה ואף נתונים על התפלגות הקשישים נפגעי עבירות לפי מין ולפי קבוצות האוכלוסייה: גברים, נשים, ערבים, יהודים, עולים חדשים וכן הלאה.

רוברט טיבייב: אני לא מבין את הגישה של משטרת ישראל, למה לא נתנו לנו נתונים, אז היינו יכולים לפחות לבדוק, אבל זה המצב, לצערי הרב.

רוברט טיבייב: ואנחנו – פשוט אתה צריך להבין, אדוני היושב-ראש, אני גם, יש לי המון טענות גם כלפי כנסת ישראל.

רוברט טיבייב: עצם העובדה שאנחנו נוכחים פה והאולם ריק, זה היחס שלנו כלפי הקשישים.

רוברט טיבייב: רק ועדה אחת בכנסת, ועדת העלייה והקליטה, הסכימה לדון היום בנושא החשוב הזה; שום ועדה אחרת לא התייחסה.

רוברט טיבייב: עוד הפעם, זה היחס של כנסת ישראל כלפי כל הבעיות של הקשישים, והן רבות.

רוברט טיבייב: קשישה בת 80 שמעולם לא גלשה באינטרנט גילתה בדיעבד שבמשך שנים שילמה על חבילת גלישה לחברת סלולר, והיא לא מנויה, אף אחד לא שאל אותה אם היא מנויה בחבילה.

רוברט טיבייב: אבל הבעיות הן לא רק חיות האדם שפוגעות בקשישים, פוגעות בקשישים חסרי ישע.

רוברט טיבייב: למרות הצער, התופעה של ניצול לרעה של הקשישים היא הרבה יותר רחבה ומסוכנת, החל מבתי-זקנים, שכדי למקסם את הרווחים מספקים לקשישים תנאי מחיה ירודים, דרך חברות עסקיות שמבקשות לעשות קופה על גבם של הצרכנים הקשישים, ועד לסתם נוכלים קטנים שמוצאים להם קורבנות קלים.

רוברט טיבייב: אני פשוט מתנצל, אני חייב לקצץ, יש לי עוד המון המון דברים להגיד, אבל אני כנראה אקצר.

רוברט טיבייב: הגיע הזמן שנלמד שהביטחון הפנסיוני אינו סתם ססמה אלא מחויבות של המדינה לאזרחיה, מחויבות שעד עכשיו היא נכשלה בה.

רוברט טיבייב: וזה לא רק שהכול גרוע, יש גם נקודות אור לא מעטות.

רוברט טיבייב: את אורך החיים בישראל כבר הזכרתי, אבל זה לא הכול.

רוברט טיבייב: בשירות הרווחה מדינת ישראל היא עדיין מהמתקדמות בעולם; רשויות רבות מספקות סיוע מיוחד לקשישים בכל הקשור לביצוע מטלות הבית השונות; 30% מאוכלוסיית בני ה-20 מטפלת ללא תמורה כספית בקשישים, וגברתי השרה כבר התייחסה לזה, וזה חשוב מאוד.

רוברט טיבייב: אבל עדיין, למרות הכול, אנחנו חייבים להסתכל במראה ולחשוב אם אנחנו עושים מספיק – אם אנחנו עושים מספיק כדי להגן על ביטחונם של הקשישים; אם אנחנו עושים מספיק כדי להגן על הקשישים מפני הניצול; אם אנחנו עושים מספיק כדי להקטין את בדידותם.

רוברט טיבייב: התשובה, לצערי, שלילית.

רוברט טיבייב: "והדרת פני זקן" – לא ססמה שמתמצית בפינוי המושב באוטובוס.

רוברט טיבייב: מדובר בתפיסת עולם שרואה בקשיש מי שכל חייו פעל למעננו וכעת אנחנו חייבים לפעול למענו, ויש לנו עוד הרבה מה לעשות.

רוברט טיבייב: העובדה שהיום אנחנו מציינים בכנסת את יום הקשיש מלמדת שהנושא חשוב לנו, אבל אסור לנו להסתפק בדיבורים ומחובתנו להתגייס ולפעול לשיפור איכות החיים של אזרחי ישראל המבוגרים, לשמור על ביטחונם וכבודם, והעיקר, לסייע להם לחיות לא רק חיים ארוכים, אלא חיים ארוכים, נעימים ופוריים עד מאה-ועשרים.

רוברט טיבייב: תודה רבה.

יעקב אדרי: תודה רבה לחבר הכנסת רוברט טיבייב.

יעקב אדרי: אני מזמין את חבר הכנסת איתן כבל לשאת דברים, בבקשה.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אדוני השר, גברתי סגנית השר, שבאמת עושה עבודה יוצאת מן הכלל ויישר כוח, ואני אומר את זה מכל הלב.

איתן כבל: את במקום הנכון.

איתן כבל: אני מאחל לך שתמשיכי למעלה, למעלה, אבל איפה – – –

אורית זוארץ: שרה, אולי.

איתן כבל: מה?

אורית זוארץ: השרה לענייני – – –

איתן כבל: כן, בפועל היא השרה – – –

רוברט טיבייב: היא השרה.

איתן כבל: אה, היא השרה?

איתן כבל: לא ידעתי – – –

אורית זוארץ: עם משרד משלה.

יעקב אדרי: היא מחזיקה – – –

איתן כבל: חברים יקרים, אל תעשו ממני – אני קצת ותיק, יודע את ההבדלים, לפחות על-פי החוק.

איתן כבל: זה שהיא בפועל, והיא עושה הכול, זה ברור ואני יודע.

איתן כבל: אבל אני פניתי אליה בתואר הרשמי שלה, ויישר כוח על כל מה שאת עושה, גברתי.

איתן כבל: חברי חברי הכנסת, "אל תשליכני לעת זיקנה" הפך בישראל של ערב 2012 מציטוט הלקוח מספר תהילים לזעקתם של עשרות אלפי קשישים.

איתן כבל: לפני יוקר הדיור, לפני מחיר ה"קוטג'", לפני הכול, עלינו לעשות את כל אשר ניתן על מנת שהדור המפואר הזה יעביר את שנותיו האחרונות בצורה מכובדת.

איתן כבל: זה המעט שאנחנו יכולים לעשות עבור אלו שבזכותם מדינת ישראל הפכה מחלום למציאות.

איתן כבל: חלקם הגיעו לכאן מזוועות המלחמה מאירופה, חלק אחר עזב את כל מה שהוא מכיר והגיע למקום קשה ולא מוכר, ולכולם היתה מטרה אחת שהתגשמה: להקים בית לעם היהודי.

איתן כבל: צדק חברתי אמיתי מתחיל ביחס ההוגן כלפי האנשים האלה.

איתן כבל: את החוב האדיר שאנו חבים להם לא נוכל לעולם להשיב, אבל אסור לנו בשום פנים ואופן להשלים עם העובדה שבישראל יהיה היום אפילו אדם מבוגר אחד הסובל מחרפת רעב או קשישה שידה אינה משגת תרופות.

איתן כבל: ביום שבו נשלים עם הבושה הזאת, נאבד את זכות הקיום שלנו כאן.

איתן כבל: זאת אחריותה הבלעדית של המדינה, וזאת אחריות שחייבת לבוא לידי ביטוי עכשיו.

איתן כבל: לדור הוותיק שעוד נותר כאן אין את הפריווילגיה לחכות עד שנפרוץ את כל המחסומים של הביורוקרטיה.

איתן כבל: אין פה עניין של קואליציה או אופוזיציה, מדובר כאן בהורים של כולנו, בסבא ובסבתא של כולנו, וכדאי שכולנו נשנס מותניים ונעשה ככל שביכולתנו על מנת לתקן את העוול הגדול שנגרם לקשישים במדינת ישראל: אם בחקיקה, אם בהחלטות ממשלה, אם בהעלאת הנושא לסדר-היום הציבורי.

איתן כבל: אני קורא לכל חברי חברי הכנסת, מכל הסיעות, להפעיל את כל הכלים העומדים לרשותם-לרשותנו, על מנת שהדור המופלא שהקים את מדינת ישראל יזכה לקבל בערוב ימיו את הכבוד שהוא ראוי לו כל כך.

איתן כבל: חברי חברי הכנסת, אני אומר לכם, ואני מניח שזה לא עניין רק אישי שלי, כל אחד ואחד מאתנו נתקל בנושא של המאבק הכל-כך קשה של הקשישים, של הגמלאים, כשלפעמים אתה שומע ממה גמלאי חי, ואתה פשוט, זה פשוט – אנחנו בחנוכה – נס – – –

אורית זוארץ: דמי חנוכה.

איתן כבל: זה פשוט נס, איך אנשים מצליחים עם כל כך מעט לחיות.

איתן כבל: זו פשוט בושה וחרפה.

איתן כבל: וכשאתה בא ומדבר עם ממשלת ישראל, ממשלות ישראל – הרי מה העניין?

איתן כבל: כשבן-אדם יש לו, אז יש לו, יכול לחיות.

איתן כבל: חבר הכנסת רוברט טיבייב, בן-אדם יכול לחיות, הוא חי.

איתן כבל: אבל כשאתה פוגש אנשים שאין להם ממה – הוא חוסך מהתרופות עבור הלחם, מהלחם עבור התרופות.

איתן כבל: לפעמים אתה עומד ואתה אומר: אתה חבר כנסת, אתה כאן, חלק ממקבלי ההחלטות של מדינת ישראל, ואין לך יכולת לתת תשובות.

איתן כבל: זה איום ונורא.

איתן כבל: זה פשוט בלתי מתקבל על הדעת.

איתן כבל: וכשאתה מתחיל לדבר – ואני מסיים, אדוני היושב-ראש – מתחיל לדבר על כספים, נוגע לחוק הסיעוד וזה, אומרים לך: זה ימוטט את כלכלת ישראל.

איתן כבל: ואני אומר, אם יש מקום שבו הצדק החברתי צריך היה לבוא ואם יש מקום שההסתדרות הכללית היתה צריכה להיכנס בו בכל הכוח עבור צדק חברתי, זה המקום הזה של המאבק למען הקשישים, למען אלה שכבר לא יכולים לעשות גם עבור עצמם.

איתן כבל: ואני רוצה להודות בהזדמנות הזאת לנתן לבון, יושב-ראש "כן לזקן", שבאמת – אני יודע, כל אחד מחברי הכנסת, הוא משגע אותו, ומוציא אותנו מדעתנו – אבל הוא עושה עבודת קודש, ואני מנצל את ההזדמנות הזאת לומר לו תודה.

איתן כבל: תודה, אדוני.

יעקב אדרי: תודה לחבר הכנסת איתן כבל.

יעקב אדרי: אני מזמין את חברת הכנסת עינת וילף, בבקשה.

עינת וילף: כבוד היושב-ראש, תודה רבה לך, כבוד סגנית השר וחברי חברי הכנסת, במשך חיי, לא יודעת אם להגיד "הקצרים", התוודעתי לתופעה שככל שמתבגרים, אז ההגדרה של מיהו צעיר היא זה שמבוגר ממך בעשור.

עינת וילף: ואז תמיד ההתייחסות לאדם מסוים – כן, ודאי, הוא צעיר, הוא רק בן כך וכך, והטווחים האלה הם תמיד עשור יותר מאיפה שאנחנו נמצאים.

עינת וילף: הדבר הזה בעצם משקף תופעה.

עינת וילף: הרי היום אנחנו דנים בבעיה שהיא תוצאה מהצלחה – אלה בעיות של עשירים – העלייה בתוחלת החיים, העובדה שמדינת ישראל היא המדינה שבה תוחלת החיים היא מהארוכות בעולם.

עינת וילף: כתוצאה מזה, מדינת ישראל צריכה להתמודד עם מנגנונים שלא היו ערוכים להצלחה כזאת, ולכן אנחנו חייבים להתמודד עם זה באמצעות שינוי תפיסתי.

עינת וילף: אתמול היתה כאן תמיכה מקיר לקיר בשמירת גיל הפנסיה של נשים ב-62.

עינת וילף: אני אישית מודה שלא אהבתי את הנושא.

עינת וילף: אני מבינה את כל השיקולים לכאן ולכאן, אבל בעיני, אנחנו צריכים לשים חזון ברור שלאורך זמן לא יהיה דבר כזה בכלל גיל פנסיה; שכל אדם יעבוד ויוכל לעבוד עד הגיל שבו הוא מרגיש שהוא יכול, יפרוש בגיל שהוא רוצה.

עינת וילף: מי שיעבוד יותר, הפנסיה שלו תהיה גבוהה יותר, ומי שיפרוש מוקדם יותר, הפנסיה שלו תהיה נמוכה יותר, כל אחד בהתאם למה שחסך.

עינת וילף: אבל צריך – כדי לשנות את שוק העבודה, כדי לשנות את היחס לאנשים בגילים שונים, חייבים להוריד את התפיסה שאדם מעבר לגיל מסוים הוא לא כשיר להיות חלק משוק העבודה ולכן הוא צריך לפרוש.

עינת וילף: הדבר הזה גם משפיע על כלל המדדים האחרים.

עינת וילף: אנשים עובדים הם אנשים בריאים יותר, אנשים עובדים אלה אנשים שיש להם תחושת משמעות בחיים, שהם פחות בודדים.

עינת וילף: היו היום דיווחים בעיתונות על כך שהקשישים בישראל מרגישים עצבות ובדידות ופחות תחושת תרומה ומשמעות, אבל הדברים האלה קשורים.

עינת וילף: חלק מזה קשור לעבודה.

עינת וילף: ואם אנחנו ממשיכים לקבע את התפיסה שמעבר לגיל מסוים אדם אינו כשיר לעבוד, אנחנו מקבעים את התפיסה של אנשים בגיל מסוים כאנשים נזקקים, נצרכים.

עינת וילף: ואז גם כל המצגת וכל התוכניות וכל הפעילות וכל הדרישה מהמדינה, אלה דרישות שמכוונות לאנשים שהם נזקקים ונצרכים, במקום להתייחס לאנשים שיש להם יכולת לתרום, שמעוניינים לעבוד, והתפקיד הוא לאפשר להם להיות שותפים בחברה ובשוק העבודה, ולא: כיצד אנחנו עוזרים להם כקשישים וכנצרכים ונזקקים.

עינת וילף: זה ראשית – – –

לאה נס: – – – על התוכנית – – – מדברת בדיוק על – – –

עינת וילף: אוקיי.

עינת וילף: אז אני חושבת שזה הכיוון.

עינת וילף: צריך ללכת לכיוון הזה.

לאה נס: – – – דיברתי פה עשר דקות רק על הנושא הזה – על כל שינוי התפיסה, ואחד לאחד זה בדיוק מה שהתוכנית עושה – – –

עינת וילף: מצוין.

לאה נס: – – – מדברת היום שצריך לדאוג לנזקקים, לקשישים, בגיל המבוגר, ובקשיים שמוכרים לרווחה ולבריאות, אבל יש לנו עוד 80% שאם לא ניגע ונטפל בהם – שעליהם את מדברת – גם המספר של ה-20% יהיה יותר גבוה וגם זה ישפיע על כל המערכת.

לאה נס: צריך לטפל בזה במקביל, לעשות את השינוי, וזה בדיוק התוכנית והרפורמה שהצגתי פה לפני חמש דקות, שהממשלה אישרה וכל רשויות המדינה.

עינת וילף: מצוין.

עינת וילף: אז קודם כול, אני שמחה שהדגש הוא דווקא על ה-80%, כי זה בעצם המפתח.

עינת וילף: אנחנו גם צריכים לדבר כאן – – –

לאה נס: זה הדגש של המשרד לאזרחים ותיקים, כי אנחנו עדיין לא משרד הרווחה, אבל אנחנו גם מטפלים ונותנים את האג'נדה לכלל האזרחים – – –

עינת וילף: לאה, אני לא נגדך, זה בסדר.

עינת וילף: לאה – – –

יעקב אדרי: סגנית השר, אני מציע, לאה, שאולי בסוף תסכמי.

עינת וילף: לאה, מותר בכנסת, ימים מיוחדים, נואמים לטובת נושאים.

עינת וילף: זה לא אחד נגד השני.

עינת וילף: באמת, לאה, לא צריך להיכנס למגננה.

לאה נס: – – – את הדברים.

עינת וילף: בסדר גמור, אין בעיה.

לאה נס: אני מחזקת את דברייך.

עינת וילף: מצוין.

עינת וילף: תודה רבה.

עינת וילף: ולכן, בהמשך לדברים האלה אני רוצה להוסיף שגם צריך לגבש תפיסה של סולידריות בין האנשים שהם בגילים, נקרא לזה, מתקדמים יותר – כי בסופו של דבר יש הרבה מאוד אנשים בגילים מבוגרים יותר שיש להם את המשאבים, אבל בגלל שהמנגנונים שלנו של ביטוח לאומי ופנסיה עובדים על טייס אוטומטי, כולם מקבלים אותם.

עינת וילף: כולם מקבלים את הקצבאות, כולם מקבלים פנסיות מסוימות, ונשאלת השאלה אם אין מקום להתחיל להכניס מבחני הכנסה, מבחני יכולת, כדי להבטיח שאותם 20% שאת מדברת עליהם, הם יקבלו מהמדינה הרבה יותר ממה שמקבלים היום, אבל מי שחייו היו כאלה שמאפשרים לו לחיות ברווחה, לא יקבל גם מביטוח לאומי עוד כמה דברים רק בשל היותו בגיל מסוים – – –

רחל אדטו: – – –

יעקב אדרי: כל הממשלות – סליחה שאני מתערב – כל הממשלות התנגדו לכל אורך השנים לעניין הזה.

עינת וילף: אני יודעת.

עינת וילף: זה שהתנגדו בעבר לא אומר שלא צריך – – –

רחל אדטו: – – –

יעקב אדרי: זה מבטיח שגם בעתיד, זה אותה שכבה שמתנגדת לכל אורך הדרך.

עינת וילף: בסדר, אבל אני בהחלט חושבת שהשינויים, גם מבחינת הגיל, לאורך זמן הדברים האלה יצטרכו להשתנות.

עינת וילף: כי בסוף זה לא עושה שכל, וכדי לעזור לאותם 20% שהם נזקקים, צריך שאותם 80% לא יישענו על מערכת שבסופו של דבר היא ברמת התוספת שלא משנה את חייהם, לעומת אלה שזה יכול לשנות את חייהם.

עינת וילף: ואני רק אסיים ואגיד: אנחנו צריכים גם לחשוב על הדברים שאנחנו עושים כחברה, לא כמדינה, לא כארגונים; האחריות שלנו, המשפחות.

עינת וילף: בדידותם של אנשים מבוגרים תלויה לא במדינה, היא תלויה ביחס המשפחות, וגם השינוי בכל השירותים שניתנים צריך להיות לעבר השירות בבית: סיעוד, בדיקות רפואיות, בדיקות תלות – כל הדברים האלה צריכים לעבור למנגנון של טיפול בבית, וכמה שפחות להוציא את האנשים מבתיהם, לאפשר להם לחיות בסביבה מוכרת ועם אנשים מוכרים.

עינת וילף: אני רוצה לברך את חבר הכנסת טיבייב על כך שהוא יזם את היום החשוב הזה ועל העלאת הנושא לדיון במליאת הכנסת.

עינת וילף: תודה רבה.

יעקב אדרי: תודה לחברת הכנסת עינת וילף.

יעקב אדרי: אני מזמין את חבר הכנסת דב חנין, בבקשה, חמש דקות.

קריאה: – – –

יעקב אדרי: יש לי ברירה?

דב חנין: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, גברתי סגנית השר, עמיתי חברי הכנסת, קודם כול, ברכות לחברי חבר הכנסת טיבייב על כך שהוא יזם את הדיון החשוב הזה.

דב חנין: זו הזדמנות עבורנו, חברי הכנסת, להעלות לסדר-היום ולבחון באופן רציני ואמיתי את אחת השאלות הכואבות שקיימות בחברה שלנו – שאלת יחסנו לקשישים, שאלת יחסנו לדור ההורים שלנו: האם היחס הזה נכון, האם היחס הזה צודק, האם היחס הזה אפשרי.

דב חנין: נמצאת אתנו סגנית השר, שאני יודע שהיא מאוד מסורה לנושא הזה, אבל אני חייב לומר לכם, עמיתי חברי הכנסת, כשאני מסתכל על אולם הדיון הזה ואני רואה את שולחן הממשלה, ואני מסתכל מולי ורואה את כיסאו של ראש הממשלה, שלפני שעה ישב פה – הרי לא תגידו: ביום שלישי הוא לא בכנסת; ביום שלישי הזה הוא בא במיוחד לכנסת כדי להצביע – למה שעה?

דב חנין: חצי שעה – כדי להצביע בענייני רשות השידור, שזה מאוד קרוב ללבו ויקר ללבו.

דב חנין: ההשתלטות הזאת על רשות השידור מאוד חשובה לו.

דב חנין: לא היה מן הראוי, עמיתי חברי הכנסת, שראש הממשלה הזה יישאר עוד חצי שעה – אני לא מבקש ממנו לבוא במיוחד, כיוון שהוא כבר נמצא אתנו – וישמע את הדיון הזה, ואולי גם יתייחס למצוקותיהם של הקשישים בארץ הזאת?

דב חנין: ראש הממשלה איננו, ושר האוצר איננו, ושר הרווחה איננו.

דב חנין: 30 שרים בממשלת ישראל הגדולה ביותר בתולדותינו, ואף אחד מהם לא מוצא לנכון, אפילו כמחווה אנושית, להיות עוד כמה דקות – הרי הם כולם היו כאן, הם כולם היו באולם הזה עד לפני כמה דקות.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, אני קראתי עכשיו את דבריו של מנכ"ל משרד ראש הממשלה הפורש, אייל גבאי.

דב חנין: הוא השתחרר מתפקידו, כולנו מכירים אותו היטב, ועכשיו הוא יכול לומר כנראה באופן חופשי את אשר על לבו, וכך הוא אומר, אדוני היושב-ראש; הוא אומר: אי-אפשר לחיות בארץ הזאת.

דב חנין: ולמה אי-אפשר לחיות בארץ הזאת?

דב חנין: כי יש פה פערים, כי יש פה חוסר צדק, כי אי-אפשר לגמור את החודש.

דב חנין: ואלה הם דברים קשים, אלה הם דברים חמורים.

דב חנין: ואני רוצה לומר לכם, עמיתי חברי הכנסת, כל הדברים האלה נכונים קודם כול ביחס לקשישים.

דב חנין: קודם כול ביחס לקשישים.

דב חנין: הקשישים הם הראשונים הנפגעים מכל הבעיות החברתיות.

דב חנין: הם אלה שתלויים בשירותי הרפואה הציבורית שהולכת ומידרדרת.

דב חנין: כשדיבר שר האוצר דאז, בנימין נתניהו, על "האיש השמן", הוא התכוון שהקשישים צריכים לקבל פחות שירותים; הם צריכים לקבל פחות שירותים של הבריאות הציבורית, הם צריכים לקבל פחות שירותי רווחה.

דב חנין: כשהוא דיבר על "האיש השמן" הוא דיבר על זה שהם צריכים לקבל פחות שירותים של תחבורה ציבורית, כי מי נוסע באוטובוסים שלנו?

דב חנין: אני מרבה לנסוע באוטובוסים, ואני רואה הרבה מאוד אנשים מבוגרים, שלפעמים אין להם רכב, ולפעמים קשה להם לנהוג, והם משתמשים בתחבורה ציבורית.

דב חנין: וצריכים לעמוד, כי אין מקומות ישיבה, וצריכים לחכות בתחנות שעות בשמש, ולפעמים בגשם וברוח, כי האוטובוס לא מגיע בזמן.

דב חנין: אלה הם הקשישים שלנו, וככה אנחנו רוצים שהם יחיו.

דב חנין: ועמיתי חברי הכנסת, הקשישים סובלים במיוחד גם ממצוקת הדיור.

דב חנין: אני רוצה בהקשר הזה לדבר, למשל, על 70,000 הקשישים שמתקיימים בישראל מקצבאות.

דב חנין: מקצבאות בלבד.

דב חנין: רק קצבאות.

דב חנין: חלק גדול מהם, אגב, חברי חבר הכנסת טיבייב, עולים.

דב חנין: אין להם מקורות הכנסה, אין להם דירות, חלק גדול מהם נמצאים ברשימת ההמתנה האין-סופית לדיור ציבורי.

דב חנין: לא זכאים לדיור ציבורי, כי אתם יודעים, כל הזמן מעלים את הקריטריונים, כדי שהרשימה לא תלך ותגדל.

דב חנין: כיוון שמספר הדירות הולך ומצטמצם, מעלים את הקריטריונים, ומחמירים את הקריטריונים, כך שגם אנשים שנמצאים במצוקה קיצונית לא יכולים היום להגיע לדירה בדיור הציבורי.

דב חנין: ואנשים שלא מסוגלים לקבל את הדירה הציבורית – לא מסוגלים לקבל פתרון מהמדינה, או מחברת "עמיגור", או מאחת החברות הציבוריות – הם נאלצים לשכור דירה בשוק החופשי, ולשכור דירה בשוק החופשי זה אומר שאין להם כסף לתרופות, ולפעמים אין להם כסף לאוכל, כי זה לוקח ממש את כל הכסף, אבל הרבה יותר מאשר את כל הכסף של הקצבאות הדלות שהם מקבלים.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, אני רוצה לומר לכם שמצבם של הקשישים במדינת ישראל הוא בושה לכולנו, אבל האחריות היא לא של כולנו, כי המצב הקשה הזה של הקשישים הוא תולדה של מדיניות נמשכת.

דב חנין: ועם כל הכבוד וההערכה, גברתי סגנית השר, חברת הכנסת לאה נס – אנחנו מכירים, אני יודע את מסירותך, גם בנושא הזה וגם בנושאים אחרים, אבל הטילו עלייך טיפול בתיקון של מצוקות – –

יעקב אדרי: נתתי לך עוד – – –

דב חנין: – – ושל בעיות שהן עניינה של כל הממשלה, ולכן, מי שאחראי לבעיה הזאת זו הממשלה כולה.

דב חנין: אני רק רוצה לסיים במשפט ולומר שאני רוצה לברך על התייצבותם והצטרפותם של הקשישים ושל מייצגיהם למחאה החברתית.

דב חנין: אני התרגשתי לראות את נציגי הקשישים – הזכירו פה את חברי עמותת "כן לזקן" – שמגיעים למחנה האוהלים ברוטשילד להביע את הזדהותם, הצטרפותם למחאה החברתית הזאת ולדרישות שלה.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, אם לא יהיה צדק לקשישים לא יהיה פה צדק חברתי.

דב חנין: תודה רבה.

יעקב אדרי: תודה לחבר הכנסת דב חנין.

יעקב אדרי: אני מזמין את אחרון הדוברים, חבר הכנסת מיכאל בן-ארי.

יעקב אדרי: בבקשה.

יעקב אדרי: יש לך חמש דקות.

יעקב אדרי: בבקשה.

מיכאל בן-ארי: אדוני היושב-ראש, גברתי סגנית השר, חברי ומכובדי חבר הכנסת רוברט טיבייב, אני רוצה להודות לך פעמיים; פעם אחת אני רוצה להודות לך על שאתה לוקח נושא כל כך אמיתי, כל כך כואב, כל כך נעוץ בבשרה של החברה הישראלית, ומעלה אותו לסדר-היום.

מיכאל בן-ארי: לצערי אין פה כרגע מספיק חברי כנסת שחושבים שהם יהיו פעם קשישים, או שיש להם קשישים במשפחה.

יעקב אדרי: הם חושבים שלא, אגב.

מיכאל בן-ארי: אה, הם חושבים שלא?

מיכאל בן-ארי: אגב, זו ברכה להיות קשיש.

מיכאל בן-ארי: אני מאחל לעצמי ולכל אחד מאתנו שנהיה קשישים בבריאות, ולא נהיה תלויים בחסדי אף אחד, כמו שאבות אבותינו איחלו.

מיכאל בן-ארי: אז זה דבר אחד, שהוצאת אותנו מתוך הסערות, שלטעמי חלקן מלאכותיות מאוד.

מיכאל בן-ארי: זה דבר אחד.

מיכאל בן-ארי: ודבר שני, על עצם העניין, על עצם העניין החשוב הזה.

מיכאל בן-ארי: ואחרי כל הדברים החשובים, שאני חושב שיש פה בהחלט קונסנזוס מקיר לקיר לדברים שנאמרו, אני רוצה לגעת בשני היבטים נוספים, גברתי סגנית השר.

מיכאל בן-ארי: נדמה לי שחברת הכנסת וילף דיברה על העניין הזה שצעיר וזקן זה עניין יחסי.

מיכאל בן-ארי: אני מסתכל על בני גילי שבמשך שנים ארוכות עבדו בעבודות שכיבדו אותם והם כיבדו את מקום עבודתם, והם הגיעו לשנות ה-40 המאוחרות שלהם, ופתאום הם נפלטים – נפלטים ממקומות העבודה, והם חסרי סיכוי, חסרי סיכוי כמעט, לחזור למעגל העבודה, למעגל עבודה שיכבד אותם, יכבד את היכולות שלהם, את הניסיון שלהם, את התבונה שלהם.

מיכאל בן-ארי: כי יש איזה ססמה שמישהו הטביע לפני כמה שנים, ש"העולם שייך לצעירים".

מיכאל בן-ארי: שייך למי – יש איזה פסוק: "תפארת בחורים כֹחם" – זה נדמה לי במשלי – "והדר זקנים שֵׂיבה".

מיכאל בן-ארי: ידע החכם שיש יתרונות הן לגיל הזה, הן לגיל הזה.

מיכאל בן-ארי: יש יתרונות לגיל הצעיר, שבו יש נמרצות, אתלטיות, יכולת לעבוד בלי חשבון, וכן הלאה – ולגיל המאוחר יותר, שבו יש תבונה, שיקול דעת, ניסיון חיים, נאמנות, יציבות; יש לכל גיל יתרונותיו.

מיכאל בן-ארי: יש לפעמים שיש מזה לזה ומזה לזה, אבל כשאני מדבר בסך הכול – אבל אנחנו נמצאים בדור ובתקופה שהעולם שייך לצעירים, שאם אתה לא צעיר, אם הבלורית שלך לא מתנופפת כשהיא שחורה כהוגן, אז אתה לא בעניין.

מיכאל בן-ארי: אני לא אקבל אותך לעבודה, או שאני אעדיף את הצעיר יותר על פניך.

מיכאל בן-ארי: וזה דבר שאנחנו כחברה – אני לא יודע, דבר כזה אי-אפשר לתקן בחקיקה, זה לא המקום שבו אנחנו נתקן את זה, אבל זה מקום שבו התפיסה החברתית שלנו, התפיסה האנושית שלנו, צריכה שינוי, ואם תרצו, אפילו שינוי רדיקלי, מבחינת היחס שלנו לעצמנו, לכל אחד מאתנו.

מיכאל בן-ארי: הרי גם אני, גם חברי, גם הבן שלי, גם אבא שלי, יגיע לגיל הזה.

מיכאל בן-ארי: האם אז אני גם אתייחס אליו באותו אופן?

מיכאל בן-ארי: אגיד לו: ידידי הצעיר, אתה כבר לא צעיר, אתה כבר זקן מבחינתי?

מיכאל בן-ארי: זה דבר שצריך לתת עליו את הדעת, ואני כשלעצמי אין לי תשובה.

מיכאל בן-ארי: ואם אפשר, ברשותך, במחצית הנוספת, או השליש האחרון של הזמן שנותר לי – –

יעקב אדרי: לא, יש לך עוד דקה.

מיכאל בן-ארי: – – אני רוצה לדבר על נקודה אחת נוספת, שאני חושב שגם כן לא באה לידי ביטוי – ושוב, בלי לחלוק על הדברים הנכונים שנאמרו פה מקצה לקצה.

מיכאל בן-ארי: יש עניין שאדם יכין את עצמו בצעירותו לימי זיקנתו.

מיכאל בן-ארי: כמו שאמרתי קודם, אני חושב שכל אחד מאתנו רוצה לאחל לעצמו להגיע לימים של זיקנה.

מיכאל בן-ארי: לזיקנה יש הרבה דברים מבורכים.

מיכאל בן-ארי: אני זוכר את הורי הקשישים, עליהם השלום, שלא פעם היו אומרים: זיקנה זו לא שמחה.

מיכאל בן-ארי: זה היה איזה מין ביטוי, ובכל זאת, עד כמה שזכור לי, ימיהם היו מלאים.

מיכאל בן-ארי: ימיהם היו מלאים.

מיכאל בן-ארי: אני זוכר שהיתה הצעה לאבי להמשיך לעבוד אחרי גיל 65 בחצי משרה, הוא אמר: לא, יש לי מה לעשות.

מיכאל בן-ארי: ואכן צדק, עד יומו האחרון ימיו היו מלאים.

מיכאל בן-ארי: ואני חושב, גברתי השרה – סגנית השר, אבל את יודעת, הטעויות לפעמים הן – –

יעקב אדרי: היא השרה.

מיכאל בן-ארי: – – הן לא בשליטתנו, אלא הן מכוונות, אנחנו נתייחס אלייך כמי שבעצם המיניסטר לטובת הנושא הכל-כך חשוב.

מיכאל בן-ארי: ואני רוצה להגיד לך שזה לכבודה של הממשלה – לכבודה של הממשלה, שהיא מקדישה לעניין הזה סוג של מיניסטריון, סוג של – – –

יעקב אדרי: תודה.

מיכאל בן-ארי: אם אפשר משפט?

מיכאל בן-ארי: אם אפשר משפט?

יעקב אדרי: כן.

מיכאל בן-ארי: לכן אני אומר שכל אחד מאתנו, אנחנו כחברה, צריכים גם כן לחשוב על ההכנה שלנו לימים שלאחרי הימים שבהם רצתי לעבודה.

מיכאל בן-ארי: נגיד שנדבר על העניין של עובדי הקבלן, ויכול להיות שטופלו הדברים האלה בשבועות האחרונים פה בכנסת בצורה מבורכת, ויש עוד מה לעשות בעניין, מעבר לעניין של פנסיה, וחיים בכבוד, והקצבה, יש עניין של המעש, התוכן, למלא את החיים שלנו בימי הזיקנה, ואני מאחל לעצמנו שאנחנו נוכל להיות – אנחנו כאן – הפה, והידיים והרגליים של אלה שכבר היום לא יכולים למלא את הדברים האלה, כדי שהזיקנה של הציבור שכרגע נמצא במצב הזה, ושלנו, כשנגיע לכך, תהיה זיקנה מלאה, "והדר זקנים שיבה".

מיכאל בן-ארי: תודה.

יעקב אדרי: תודה רבה לחבר הכנסת מיכאל בן-ארי.

יעקב אדרי: יוסיפו דברים מהצד חברת הכנסת אורית זוארץ ולאחר מכן חברת הכנסת רחל אדטו.

יעקב אדרי: בבקשה.

יעקב אדרי: דקה.

אורית זוארץ: כבוד היושב-ראש, סגנית השר, חברי וחברותי חברי הכנסת, אני מחזיקה את הספר: ביקורת המדינה על השלטון המקומי.

אורית זוארץ: כבוד סגנית השר, השרה, אני אומרת, הלוואי במהרה בימינו, מגיע לך, את ראויה, את עושה עבודה נהדרת, אני חושבת שהתוכנית שהצגת היא מאוד מבורכת.

אורית זוארץ: אני רוצה להעיר שתי נקודות שחשוב מאוד שיבואו לפתחך, גם אם את לא אחראית במישרין לאגפי הרווחה, אבל כמי שממונה על נושא האזרחים הוותיקים.

אורית זוארץ: 1.

אורית זוארץ: הוועדה לשינוי חברתי-כלכלי, טרכטנברג, בשמה העממי, התעלמה והשתיקה לחלוטין את הצרכים של הקשישים וניצולי השואה.

אורית זוארץ: אין שם שום משפט שמתייחס לקשישים וניצולי השואה, בוועדת-טרכטנברג, ואם ממשלת ישראל החליטה לעשות שינוי, אז יתכבדו ויוסיפו גם לתקציב משרדך.

אורית זוארץ: הציר השני זה הנושא של הגנה על זקנים בשלטון המקומי.

אורית זוארץ: בהנחיות לעובדים הסוציאליים לא עלה נושא ההתעללות בזקנים והזנחתם, לא פורטו סימנים לזיהוי התעללות או הזנחה, לא הוזכרה החובה הקבועה בחוק העונשין בדבר דיווח לפקידי הסעד על כל חשד להתעללות או הזנחה.

אורית זוארץ: לצערי הרב, רק 8% מכלל הקשישים העולים מדווחים על עבירות שנעברו כלפיהם, כי הם מרגישים לא מוגנים, והמערכת חסרה.

אורית זוארץ: אז אולי באמת כדאי לשתף פעולה עם משרד הרווחה ולפקח קצת יותר מקרוב.

יעקב אדרי: תודה.

אורית זוארץ: אני מכאן מתכוונת לפנות ליושב-ראש ועדת הביקורת, חבר הכנסת רוני בר-און, השר לשעבר, לדון באופן מעמיק על מצבם של קשישים והשירותים שהם מקבלים באמצעות השלטון המקומי, וחשוב לנו שגם את, כסגנית שר שממונה על הנושא, תגיעי לדיון.

אורית זוארץ: תודה.

יעקב אדרי: תודה על הדברים.

יעקב אדרי: חברת הכנסת רחל אדטו, בבקשה.

רחל אדטו: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, חברי רוברט, תודה רבה על שהבאת את הנושא לכאן היום.

רחל אדטו: אני מרגישה באווירה מאוד מלנכולית היום, לשבת כאן ולדבר על קשישים.

רחל אדטו: אחת מהבעיות היא באמת שאין לנו הגדרה של קשיש מהו, בן 62 והלאה, 65 ומעלה, או שזה רק בני 80 חולים?

רחל אדטו: אנחנו מתייחסים לכל החברה הזאת כאילו היא חברה הומוגנית של אנשים שהם כולם קשישים וחולים, ואני רוצה לזכור שתמיד יש אותם אנשים שהם בני 60, 70, 80, שכוחם במותניהם, ועובדים, ושמחים, וגרים בקרב המשפחות שלהם, ומכובדים.

רחל אדטו: יחד עם זאת – אנחנו חברה שסוגדת לנעורים, והיטיב לומר זאת מיכאל בן-ארי, ובתור חברה שסוגדת לנעורים קשה לנו באמת לראות את האנשים הקשישים שהגיעו בלי פנסיה ובקושי חיים מהביטוח הלאומי שלהם.

רחל אדטו: אני רוצה רק לדבר על האספקט שקרוב אלי, זה הנושא של הזקנה במסדרון.

רחל אדטו: דווקא לקחנו את אותה זקנה במסדרון בתור הדוגמה איך מערכת הבריאות לא מיטיבה עם הקשישים, איך היא מקשה עליהם, איך קשישים שמגיעים לבית-חולים מדברים אליהם לא בגובה העיניים, כאילו הם לא מבינים מה שאומרים להם; איך שהם צריכים לקחת תרופות, מחליפים להם את התרופות כל פעם והם לא יודעים מה לקחת, כי לפעמים מחליפים את השמות של התרופות; איך אנשים לא יכולים לקבל תרופות כי אין להם השלמת הכנסה מספיקה ואין להם יכולת לקבל, דווקא בגיל המבוגר יותר, כשהם יותר חולים וצריכים יותר תרופות, הם צריכים לשלם יותר את ההשתתפויות העצמיות.

רחל אדטו: אני רוצה גם לדבר על ריפוי השיניים; כולם חשבו שזה דבר נהדר שנותנים אותו רק לילדים, ואני חושבת שריפוי שיניים היה צריך להיות דווקא לאנשים קשישים, שכשאין להם שיניים הם לא יכולים גם לבלוע ולאכול.

רחל אדטו: כלומר, יש כל כך הרבה בדרך, כל כך הרבה עוד מה לעשות רק בדברים האלה, שנוגעים בכבוד האדם הזקן הנצרך, ולא בהסתכלות מלנכולית כפי שאנחנו מדברים פה כרגע.

רחל אדטו: תודה.

יעקב אדרי: תודה לחברת הכנסת רחל אדטו.

יעקב אדרי: סגנית השר רוצה להוסיף כמה מלים?

יעקב אדרי: בבקשה.

לאה נס: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, ראשית כול אני רוצה לברך את רוברט טיבייב ואת כל חברי הכנסת שהשתתפו בדיון במסגרת יום הקשיש הבין-לאומי.

לאה נס: אני רוצה באמת קצת לתת נקודה – לחזור לכל מי שהציג דברים, אבל אני רוצה לדבר על אחרונת הדוברים, שדיברה פה על הגדרה של קשיש.

לאה נס: אז כשאנחנו מדברים על אזרחים ותיקים – ואני מקפידה לדבר על אזרחים ותיקים, כי בחוק האזרחים הוותיקים אזרח ותיק זה גבר בן 67 ואשה בת 62, ואנחנו יודעים שבחמש שנים הקרובות זה הולך להיות 62.

לאה נס: אז יש הגדרה מכוח החוק, וזה באמת הציבור שהמשרד לאזרחים ותיקים אמון עליו, שהיום זה כ-750,000 אזרחים ותיקים.

לאה נס: כשדיברו פה על אזרחים ותיקים, ואמר מיכאל – בבית הוא מרגיש צעיר, הכול יחסי – אז הנושא של אזרחים ותיקים מגיע לכל בית בישראל, כי אם זה לא אתה זה ההורים שלך, זה סבא וסבתא.

לאה נס: אין בית שזה לא נוגע בו.

לאה נס: דיברו פה על הכבוד והחינוך, אז זה הדבר הראשון שצריך לעשות, אני לפחות לקחתי את הנושא הזה בתור הדבר הראשון – התוכנית של הקשר הבין-דורי ותוכנית במערכת החינוך, גם מבחינת ערכים – היום בכל מערכת החינוך, כל שכבת גיל בבית-ספר יש לה מערכי לימוד של כבוד למבוגר, ועושים את זה כל השנה, לא במסגרת יום הזקן, או יום האזרח הוותיק, ולא כשבוע, אלא כל השנה.

לאה נס: היום כל תנועות הנוער, 13 במספר, מגויסות למען אזרחים ותיקים.

לאה נס: רק בשנה האחרונה הפעלנו יותר מ-100,000 חניכים.

לאה נס: הנושא של הכבוד והיחס – אין ברירה, בזה צריך להתחיל, עוד לפני הגדלת הקצבאות.

לאה נס: גם כשמדברים פה – דיבר פה רוברט – על אלימות, אז אני רוצה להגיד לך שיש גם כמובן תוכנית שהממשלה מפעילה, "עיר ללא אלימות", אבל אנחנו במשרד שותפים לתוכנית של ערים – אלימות נגד קשישים.

לאה נס: אנחנו עושים את זה בעשר רשויות בשלב זה.

לאה נס: אני רק רוצה לדווח לך – תוכנית מיוחדת, שנפרדת מ"עיר ללא אלימות"; היא נבחרה במיוחד בערים שבהן היה דיווח על אלימות יתר, וכמובן, גם הפעולות נעשות באזורים שמועדים לפורענות בהתעללות והתעמרות בקשישים.

לאה נס: אומנם, דווקא מהדיווחים שיש לי מהמשטרה – יש אומנם ירידה של אחוזים ספורים באלימות, אבל זה לא דבר שנותן לנו מנוח.

לאה נס: אנחנו צריכים להילחם על כל פגיעה, בכל קשיש, גם אם זה אחד, אז מובן שלדבר על אחוזים ומספרים, כשאמרת שאין לך נתונים – אנחנו לא צריכים אפילו את הנתונים, לא משנה, מספיק לראות בעיתון כמעט כל יום על פעולות נגד קשישים, שזה פשוט מחריד אותנו.

לאה נס: זה מחריד כלפי כל אחד, בכל גיל, כמובן בעניינים של קשישים.

לאה נס: יש פעילויות – אני לא פירטתי את כל הפעילויות שהממשלה עושה, המשרד לאזרחים ותיקים, הממשלה ומשרד החינוך.

לאה נס: דיברת פה על שיניים, אז אנחנו, רק המשרד שלנו, עשה בשלוש שנים האחרונות טיפולי שיניים חינם לקשישים נזקקים, ואנחנו בדרך עכשיו לטיפולי שיניים לכלל האזרחים הוותיקים.

לאה נס: כי כמו שאמרת, עושים את זה.

לאה נס: כשדיבר פה איתן על כך שהעולם שייך לצעירים, או מי שהזכיר פה, אז אני מצטערת באמת להגיד, העולם כבר לא שייך לצעירים.

לאה נס: חוקרים דמוגרפיים מראים שבשנת 2030 מספר התינוקות היילודים והמבוגרים יהיה זהה.

לאה נס: יהיה גרף כזה, שהוא דבר – זה מה שקוראים, אתגר הזיקנה.

לאה נס: לכן דיברתי על אותה רפורמה של שינוי תפיסה, שצריך לטפל בכל עוולה, בכל קשיש שחסר לו וקשה לו.

לאה נס: עושים את זה, ואפשר לעשות את זה יותר, ויש מה לעשות ויש פה עשייה.

לאה נס: אבל השינוי שאני דיברתי עליו, והזכירה אותו גם חברת הכנסת וילף, זה שינוי, מהפכה במושג של אזרחים ותיקים, בכל היחס אליהם.

לאה נס: באמת שינוי.

לאה נס: אין היום שירותים לאזרחים ותיקים – לא צריך רק להיות מסכן וחולה לקבל מהמדינה, אתה צריך להיות אזרח ותיק מכובד, מגיע לך.

לאה נס: זה בדיוק מה שאנחנו עושים.

לאה נס: אני מניחה שבשנה הקרובה כבר יראו את הדברים, כי התוכנית הזאת, בעצם ההכנה שלה כבר נותנת פתרונות.

לאה נס: עצם זה שמדברים על זה, היום זה על סדר-היום.

לאה נס: עצם זה שהמשרד לאזרחים ותיקים נמצא בממשלה, וראש הממשלה החליט להשאיר את המשרד הזה, זה אומר דורשני.

לאה נס: תודה רבה.

יעקב אדרי: תודה לסגנית השר חברת הכנסת לאה נס.

יעקב אדרי: אני רוצה באמת להצטרף לכל הברכות, לאה, אני שומע את זה מראשי הרשויות, על העבודה הנהדרת שלך.

יעקב אדרי: באמת יישר כוח, ואני בטוח שעוד נשמע רבות על הדברים שאת עושה.

רחל אדטו: יישר כוח.

יעקב אדרי: תודה גם לרוברט.

יעקב אדרי: ידידי רוברט, חבר הכנסת שיזם, התעקש, ובאמת אתה ראוי לכל הברכות.

יעקב אדרי: בסופו של יום כולנו נהיה קשישים.

רחל אדטו: כך אנחנו נשפטים כחברה.

יעקב אדרי: עד מאה-ועשרים.

יעקב אדרי: אני חושב שנסת

יעקב אדרי: פק בדברים.

יעקב אדרי: [מס' מ/640; "דברי הכנסת", חוב' ח', עמ' 24630; נספחות.

יעקב אדרי: ]

יעקב אדרי: ברשותכם, נעבור לנושא הבא:

יעקב אדרי: הצעת חוק לתיקון פקודת העיריות (הוראת שעה) (תיקון), התשע"ב–2011.

יעקב אדרי: אני מזמין את חבר הכנסת אמנון כהן, יושב-ראש – – –

קריאה: – – –

יעקב אדרי: אה, זה בילסקי, חבר הכנסת זאב בילסקי, שיציג את הנושא במקום חבר הכנסת אמנון כהן.

זאב בילסקי: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני מתכבד להביא בפני הכנסת, לקריאה השנייה ולקריאה השלישית, את הצעת חוק לתיקון פקודת העיריות (הוראת שעה) (תיקון), התשע"ב–2011.

זאב בילסקי: אני עושה את זה לבקשתו של יושב-ראש הוועדה אמנון כהן, שישבתי בדיון וראיתי את המאמץ שהוא השקיע כדי להביא את החוק הזה לכאן לפניכם.

זאב בילסקי: מה שהביא להצעת החוק שמובאת בפניכם הוא פסק-הדין שניתן בבג"ץ מלינובסקי, זה בעניינה של העיר חולון.

זאב בילסקי: פסק-דין זה עסק בשאלת חוקיותו של היטל שמירה שגבתה עיריית חולון בחוק עזר.

זאב בילסקי: אני רוצה להגיד לכם שחוקי עזר דומים קיימים ברשויות מקומיות רבות; זה התחיל אחרי האינתיפאדה, ובכך אנחנו מגבירים את השמירה ואת הביטחון של התושבים.

זאב בילסקי: בית-המשפט פסל את חוק העזר בשל ליקויים בהליך אישורו, אך הוא לא פסק בשאלת סמכותן של העיריות לעסוק בנושאים, לגבות אגרה או היטל בעד שירותי שמירה או אבטחה.

זאב בילסקי: במרס 2011 החליטה ועדת הפנים והגנת הסביבה לקבוע הסדר זמני, כהוראת שעה, עד סוף השנה, כאמור שנת 2011, והסדר זה כולל גם הוראות מעבר לגבי רשויות מקומיות שכבר התקינו חוקי עזר המאפשרים גביית היטלים או אגרות.

זאב בילסקי: ועדת הפנים של הכנסת סברה כי יש להסדיר את הנושא באופן מקיף ומפורט יותר, שיביא בחשבון את מגוון השיקולים הכרוכים בכך.

זאב בילסקי: אך כדי שלא להעמיד את הרשויות המקומיות בפני שוקת שבורה – וצריך להבין שיש הרבה מאוד רשויות מקומיות שהתקשרו במכרזים עם מאבטחים, עם כלי רכב, ובכך קיימו את הביטחון ברשויות המקומיות.

זאב בילסקי: כדי שהן לא יעמדו בפני שוקת שבורה ב-1 בחודש הוחלט אז שלא לאשר את ההסדר החלקי שהוצע כהוראת שעה, מתוך שאיפה להביא הסדר מלא יותר עד סוף 2011.

זאב בילסקי: ואכן כך היה.

זאב בילסקי: בשבוע שעבר הניחה הממשלה על שולחן הכנסת את הצעת חוק לתיקון פקודת העיריות (מס' 126) (הסדרת שמירה, אבטחה וסדר ציבורי), התשע"ב–2011.

זאב בילסקי: הצעת הממשלה, אדוני היושב-ראש, ביקשה לעגן באופן קבוע את סמכותן של הרשויות המקומיות להסדיר עניינים של שמירה, אבטחה וסדר ציבורי בתחומן, וכפועל יוצא – גם את סמכותן לגבות היטל לשם כך.

זאב בילסקי: במהלך הדיונים בוועדת הפנים והגנת הסביבה נשמעו טענות בעד ונגד הסדר זה.

זאב בילסקי: מחד גיסא, נטען כי תושבי הרשויות המקומיות שבהן קיים ההסדר מרוצים ממנו וההסדר תורם לשמירה על הסדר הציבורי, ואם לא יופעלו הסיירות בידי הרשויות לא יהיה מי שיעשה זאת.

זאב בילסקי: במאמר מוסגר, אדוני היושב-ראש, בהיותך ראש עיר ותיק ומצטיין – – –

יעקב אדרי: יחד אתך.

זאב בילסקי: אתה בוודאי יודע, אדוני היושב-ראש, שהתושבים, הם באים לראשי הרשויות ואומרים: תן לי גם ביטחון.

זאב בילסקי: אבל למעשה אתה צריך לשלוח אותם למשטרת ישראל.

זאב בילסקי: פה נמצאה איזושהי דרך ביניים, ולמרות שזה תפקיד קלאסי של המשטרה והמדינה חייבת לספק את השירות הזה לאזרחים, נמצאה איזושהי דרך ביניים.

זאב בילסקי: וחלק העלו חששות מכך שיהיו פערים בין רשויות מקומיות חזקות וחלשות, באופן שזה שעלול להשפיע על רמת הביטחון האישי של התושבים.

זאב בילסקי: בנסיבות האלה סברה הוועדה כי ההסדר שהוצע אף הוא אינו ממצה, ואינו מביא בחשבון חוק אחר שהכנסת אישרה ביולי האחרון, שמסדיר פיילוט להקמת מערך שיטור עירוני.

זאב בילסקי: אבל פרק הזמן שנותר עד לפקיעת הוראת השעה, ממש ימים ספורים, אינו מאפשר דיון מעמיק לקביעת הסדר מלא, שייתן מענה במכלול הסוגיות.

זאב בילסקי: על כן החליטה ועדת הפנים, בראשותו של היושב-ראש אמנון כהן, להמשיך את תוקפו של ההסדר הזמני ולהאריך את הוראת השעה בשנתיים נוספות, עד סוף שנת 2013.

זאב בילסקי: הסדר זה כולל גם את הוראות המעבר לגבי רשויות מקומיות שכבר התקינו חוקי עזר המאפשרים גביית היטלים או אגרות.

זאב בילסקי: ככלל, נקבע כי העיסוק בתחומי הסדר הציבורי, השמירה והאבטחה יהיה בנושאים, בתנאים ובסייגים שקבעו שר הפנים והשר לביטחון הפנים כאחד, בהסכמת שר המשפטים.

זאב בילסקי: בנוסף החליטה הוועדה כי אם יוטלו היטלים או אגרות, הם יוגבלו לסכום המקסימלי שיקבע שר הפנים.

זאב בילסקי: במלים אחרות, הוועדה לקחה בחשבון את כל השיקולים וקבעה מידתיות, גם לגבי הפעלת השירות וגם לגבי גביית האגרה.

זאב בילסקי: לעניין רשויות מקומיות שהיה להן חוק עזר בתוקף שנקבעו בו אגרה או היטל בעד שירותי שמירה, נקבע בהוראת המעבר כי הן יוכלו להמשיך ולגבות את האגרה או ההיטל בעד התקופה שמיום תחילתו של החוק ועד לסיומו כאמור בשנת 2013, אף אם הסכום שנקבע בהן גבוה מהסכום שיקבע שר הפנים.

זאב בילסקי: אדוני היושב-ראש, הוועדה לא מפסיקה לדון בעניין הזה, הוועדה תמשיך את הדיונים בנושא הזה, תלבן את מכלול הסוגיות, הערכיות והאחרות, שעולות בהצעת החוק, כדי להביא לאישור הכנסת הסדר מלא ומגובש.

זאב בילסקי: עד אז, כאמור, אנחנו מבקשים להמשיך הסדר זמני זה.

זאב בילסקי: להצעת החוק, אדוני היושב-ראש, לא הוגשו הסתייגויות.

זאב בילסקי: אני מעריך שהוגשו בקשות רשות דיבור.

זאב בילסקי: אני מבקש מכל חברי חברי הכנסת לאשר את הצעת החוק בקריאה השנייה ובקריאה השלישית.

יעקב אדרי: תודה לחבר הכנסת זאב בילסקי, ראש עיריית רעננה לשעבר, שמכיר את הנושא מכל הכיוונים.

יעקב אדרי: אני מזמין את חבר הכנסת דב חנין לרשות דיבור.

יעקב אדרי: בבקשה, חמש דקות.

יעקב אדרי: נמצאת אתנו גם משלחת של איגוד צעירי המפלגות השמרניות באירופה בראשות המנכ"לית הלנה לאמב, ברוכים הבאים.

יעקב אדרי: בבקשה, חברי הכנסת דב חנין.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, אני ביקשתי את רשות הדיבור כדי להציע לכנסת להתנגד להצעת החוק הזאת.

דב חנין: אני חושב שהיא הצעת חוק בעייתית ואפילו מסוכנת.

דב חנין: אני אתחיל בביקורת על צורת ההתנהלות של הממשלה מול הכנסת.

דב חנין: סוגיה, כפי שאמר חברי חבר הכנסת בילסקי, כל כך עקרונית, כל כך רצינית.

דב חנין: יודעים שתוקף החוק עומד להסתיים בסוף דצמבר.

דב חנין: לא מביאים לנו חוק – חודשיים, שלושה, ארבעה לפני המועד – כדי שנוכל לדון, להתווכח, לשכנע אחד את השני, ללמוד את הסוגיה.

דב חנין: מביאים לנו את זה עשרה ימים לפני, ותרוצו, תפתרו את הבעיות, או אל תפתרו את הבעיות.

דב חנין: זו מתכונת של זלזול בכנסת.

דב חנין: הממשלה הזאת מזלזלת בכנסת, כפי שהיא מזלזלת בכלל בדמוקרטיה, והזלזול הזה מוביל לשגיאות, לחקיקה לא נכונה, לא ראויה, לא שקולה ולא מתאימה.

דב חנין: זה מבחינת הפרוצדורה.

דב חנין: מבחינת המהות – החוק לתיקון פקודת העיריות שאנחנו מתבקשים להאריך את תוקפו הוא חלק מאותה נסיגה של המדינה מאחריותה לסוגיות שמסורות לטיפולה.

דב חנין: כמו שהמדינה מתנערת מאחריותה לדיור, לבריאות, לחינוך ולרווחה, המדינה מבקשת להתנער עכשיו משאלות של ביטחון – גם משמירה, גם מאבטחה, גם מסדר ציבורי.

דב חנין: הנסיגה הזאת מלווה בגלגול האחריות על הרשויות המקומיות.

דב חנין: הכי פשוט, אתה יודע, יש שלטון מקומי, עדיין, בישראל.

דב חנין: וחבר הכנסת בילסקי ידע להגיד לך שהשלטון המקומי עדיין גם מתפקד.

דב חנין: אז מה פשוט וקל מאשר לגלגל עליהם את האחריות, שהם יטפלו בזה?

דב חנין: למה הרשות המקומית צריכה לטפל בסדר ציבורי?

דב חנין: למה הרשות המקומית צריכה לטפל באבטחה?

דב חנין: בשביל מה יש משטרה?

דב חנין: בשביל מה יש כוחות ביטחון?

דב חנין: בשביל מה יש שירותי ביטחון?

דב חנין: זה איננו תפקידה, זה איננו באחריותה של הרשות המקומית.

דב חנין: אותה ממשלה שמגלגלת את האחריות הזאת על הרשויות המקומיות לא מוכנה לתת לרשויות המקומיות כלים וסמכויות בנושאים שהם טבעיים לרשויות המקומיות, שהרשויות המקומיות מבקשות אותם, כי הן צריכות את זה כדי לנהל את חיי היום-יום של האזרחים.

דב חנין: וחבר הכנסת בילסקי ואני מכירים היטב את הדוגמה הקלאסית, הקיצונית: הממשלה לא מאפשרת לפקחים של השלטון המקומי לפקח על נתיבי תחבורה ציבורית.

דב חנין: ואז ישנם נתיבי תחבורה ציבורית שלמשטרה אין זמן, אין כוחות, אין סדר עדיפויות; הרשויות המקומיות אומרות: בבקשה, אנחנו רוצים לעשות את זה, אנחנו רוצים להבטיח את הנסיעה בנתיבים האלה רק לאוטובוסים, כדי שהם באמת ימלאו את תפקידם – הממשלה מתנגדת לזה.

דב חנין: זו פגיעה עקרונית בחלוקת הסמכויות בין השלטון המרכזי לבין השלטון המקומי.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, כאשר מגלגלים את אחריות המדינה לרשויות המקומיות, ודאי שיהיו פערים בשירותים שנותנים בין רשויות חזקות לרשויות חלשות.

דב חנין: ודאי שיהיו פערים.

דב חנין: ודאי שתושבי היישובים העשירים יקבלו שירותים טובים יותר, ותושבי היישובים החלשים יקבלו שירותים טובים פחות.

דב חנין: זה מצב בלתי נסבל כשאנחנו מדברים בדברים כל כך קריטיים כמו שמירה, אבטחה, סדר ציבורי.

דב חנין: הטלת אגרות – האם אתם מבינים מה אנחנו עושים פה?

דב חנין: האם זה באמת עולה על דעתכם שאזרחים יצטרכו לשלם אגרה על הזכות שלהם לקבל אבטחה מפני פיגועים?

דב חנין: זה באמת מתקבל על הדעת?

דב חנין: זה הגיוני?

דב חנין: זה שפוי בכלל?

דב חנין: זו רק ממשלה שיש לה השקפה ניאו-ליברלית כל כך קיצונית יכולה להגיע למקומות כאלה ויכולה להציע לנו לשבור בצורה כל כך חדה את עקרונות היסוד של המערכת שלנו.

יעקב אדרי: תודה.

דב חנין: ועמיתי חברי הכנסת – אני רק, ברשותך, רוצה עוד דוגמה אחת לתת: אני קורא היום על העירייה שאני תושב בה, עיריית תל-אביב-יפו, שהיא רוצה לנצל סמכויות שלדעתי אין לה – גם לפי החוק הזה אין לה הסמכויות האלה – ולהטיל תשלומים על מי שרוצה להפגין.

דב חנין: גם הפגנה תהפוך להיות, לפי עיריית תל-אביב, הזכות לעשירים בלבד.

דב חנין: אתה רוצה את כיכר רבין?

דב חנין: אם הצלחת לגייס הרבה אנשים להפגנה – כנראה הפגנה פופולרית – תשלם הרבה כסף.

דב חנין: מי שעני – גם לא תהיה לו הזכות להפגין בתל-אביב.

דב חנין: זו התוצאה של מה שקורה כשאנחנו נותנים לאנשים מופקרים וחסרי תודעה דמוקרטית בסיסית יכולות וסמכויות בנושאים שהם לא צריכים להתעסק בהם.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, את תוקף החוק הזה אסור להאריך אפילו ביום אחד נוסף.

יעקב אדרי: תודה לחבר הכנסת דב חנין.

יעקב אדרי: מכיוון שאין מסתייגים לחוק, אנחנו ניגשים להצבעה בקריאה שנייה.

יעקב אדרי: הצעת חוק לתיקון פקודת העיריות (הוראת שעה) (תיקון), התשע"ב–2011 – בבקשה, מצביעים.

יעקב אדרי: הצבעה מס' 10 בעד סעיפים 1–2 – 17 נגד – 2 נמנעים – אין סעיפים 1–2 נתקבלו

יעקב אדרי: בעד – 17, נגד – 2.

יעקב אדרי: זאב אלקין, אני מקוזז, בטעות הצבעתי.

יעקב אדרי: נא להוריד.

יעקב אדרי: החוק התקבל בקריאה שנייה.

יעקב אדרי: ואנחנו, כמובן, עוברים לקריאה שלישית.

יעקב אדרי: בבקשה.

יעקב אדרי: הצבעה מס' 11 בעד החוק – 17 נגד – 2 נמנעים – אין חוק לתיקון פקודת העיריות (הוראת שעה) (תיקון), התשע"ב–2011, נתקבל.

יעקב אדרי: בשעה טובה החוק מתקבל בקריאה שלישית, ברוב של 17 איש נגד שניים.

יעקב אדרי: אדוני היושב-ראש, חבר הכנסת אמנון כהן, תרצה לומר?

אמנון כהן: כן, ודאי.

אמנון כהן: ראשית אני מודה לחבר הכנסת בילסקי.

אמנון כהן: הייתי עסוק בחוק אחר לגבי רשויות איתנות, אז תודה רבה שהצגת את החוק.

אמנון כהן: למרות שהיו בוועדה דיונים קשים, כמו שציינת, ואני חושב שמדינה צריכה לקחת פיקוד וצריכה לטפל באבטחה אישית של אזרחי מדינה – אבל מחוסר ברירה אישרנו את זה כהוראת שעה, ואנחנו מתכוונים לקיים דיונים בוועדה ולמצוא את הנוסח המתאים ואת האכסניה המתאימה לנושא הזה לעתיד.

אמנון כהן: אני רוצה להודות למנהלת הוועדה וליועצת המשפטית של הוועדה הגברת מירי פרנקל-שור, ולכל הצוות – שעשו את העבודה המצוינת.

אמנון כהן: למעשה, במקום חוק ממשלתי העברנו את זה כהוראת שעה, כי אנחנו רוצים למצוא את המקום המתאים ואת החוק הראוי והמתאים שיהיה לעתיד.

אמנון כהן: אז תודה רבה לכל אלה שעמלו ונמשיך לעבוד ביחד בשיתוף פעולה.

אמנון כהן: תודה רבה, אדוני היושב-ראש, ויישר כוח לכולם.

יעקב אדרי: תודה לחבר הכנסת אמנון כהן.

יעקב אדרי: יישר כוח.

יעקב אדרי: חברת הכנסת אורלי אבקסיס הודיעה שגם היא תומכת בחוק.

יעקב אדרי: זה נרשם בפרוטוקול.

יעקב אדרי: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/427).

יעקב אדרי: ]

יעקב אדרי: אנחנו עוברים לסעיף הבא – בבקשה, יש שינוי, כמובן בהסכמה: הצעת חוק שמירת הניקיון (תיקון מס' 22) (פיצויים לדוגמה), התשע"ב–2011, של חברי הכנסת זבולון אורלב ודוד אזולאי, קריאה ראשונה.

יעקב אדרי: יציג את הנושא חבר הכנסת זבולון אורלב.

יעקב אדרי: בבקשה.

זבולון אורלב: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, חברי חברי הכנסת, ראשית כול אני רוצה להודות לחבר הכנסת אברהם מיכאלי שהסכים להחליף, בגלל המחויבות שלי לרדת לוועדת כספים.

זבולון אורלב: לכן גם אקצר בדברי ההסבר.

זבולון אורלב: מדובר בחוק שמירת הניקיון, שבא להבטיח שחדרי המדרגות, הרכוש המשותף לא יהיה פרוץ לכל מיני מדביקי מדבקות, סורטי סריטות ועוד כל מרעין בישין.

זבולון אורלב: החוק מתיר לשים דברים בתיבת הדואר, או במגנטים למיניהם, כפי שהיה נהוג עד היום, ולקראת הקריאה השנייה והשלישית גם הסכמנו לקיים דיון אם מותר לתלות על הידית של הדלת – גם על כך אנחנו נקיים דיון.

זבולון אורלב: החידוש הגדול בחוק הזה הוא שאנחנו מכניסים פה את הגורם החדש שהכנסת נהגה להכניס אותו, וזה נקרא "פיצויים לדוגמה".

זבולון אורלב: כי על-פי החוק הקיים היום, אם מישהו פוגע ברכוש שלי אני צריך ללכת לבית-משפט, לקחת עורך-דין, לנהל משפטים שלוש, ארבע שנים.

זבולון אורלב: לפי החוק הזה, יש מה שנקרא "פיצויים לדוגמה", ללא הוכחת נזק עד 1,000 שקלים.

זבולון אורלב: כלומר, הדבר הזה נעשה בפרוצדורה מאוד מהירה.

זבולון אורלב: חשוב לי לומר שהחוק הזה עבר הרבה מאוד דיונים יחד עם חברי, חבר הכנסת אזולאי, שהיה גורם מאוד חיובי ומאוד פעיל בהעברת החוק הזה, ואני רוצה לברך אותו – באמת, מגיעות לו מחמאות רבות.

זבולון אורלב: החוק הזה בנוסח הקיים הוא גם בהסכמת ראשי המפיצים הגדולים של מדינת ישראל – הגענו לפשרות, כדי מחד גיסא לא לקפח פרנסות של אנשים ומאידך גיסא לשמור על הניקיון.

זבולון אורלב: אשר על כן אבקש מהכנסת, אם אפשר, לאשר אותו בקריאה ראשונה.

זבולון אורלב: אודה אם אנשים יוותרו על רשות הדיבור כי אני צריך לרוץ לוועדת כספים.

זבולון אורלב: תודה רבה.

יעקב אדרי: תודה לחבר הכנסת זבולון אורלב.

יעקב אדרי: ראשון הדוברים, חבר הכנסת ישראל אייכלר – לא נמצא.

יעקב אדרי: חבר הכנסת אורי אריאל – לא נמצא.

יעקב אדרי: חבר הכנסת מיכאל בן-ארי.

יעקב אדרי: האם הודיעו לכולם?

יעקב אדרי: מכיוון שהדוברים ויתרו אנחנו ניגשים להצבעה.

יעקב אדרי: בבקשה.

יעקב אדרי: הצבעה מס' 12 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 12 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק שמירת הניקיון (תיקון מס' 22) (פיצויים לדוגמה), התשע"ב–2011, לוועדת הכלכלה נתקבלה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני לא הצבעתי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא הספקתי.

יעקב אדרי: לא הספקת?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא – – –

יעקב אדרי: נרשם שלא הספקת.

יעקב אדרי: נוסיף גם אותך, יוליה, חברת הכנסת יוליה שמטוב, בסדר?

יעקב אדרי: בעד החוק – 12 – – –

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: שמאלוב-ברקוביץ – – –

יעקב אדרי: נוסיף גם את חברת הכנסת יוליה שמאלוב-ברקוביץ, בבקשה.

יעקב אדרי: הצעת החוק נתקבלה ותועבר לוועדת הכלכלה להכנה לקריאה שנייה ושלישית.

יעקב אדרי: תודה לחבר הכנסת זבולון אורלב.

יעקב אדרי: [מס' כ/418; "דברי הכנסת", חוב' ד', עמ' 23675; נספחות.

יעקב אדרי: ]

יעקב אדרי: אנחנו עוברים להצעת חוק זכויות נפגעי עבירה (תיקון מס' 7), התשע"ב–2011.

יעקב אדרי: יציג את הנושא חבר הכנסת אברהם מיכאלי.

יעקב אדרי: בבקשה.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, הנני מתכבד, בשם ועדת החוקה, חוק ומשפט, ובשם יושב-ראש הוועדה, שלצערו נבצר ממנו להיות פה היום, כי יש להם הלוויה – חמותו נפטרה, בשעות האלה מתקיימת הלוויה בירושלים.

אברהם מיכאלי: אנחנו משתתפים בצער המשפחה.

אברהם מיכאלי: הנני מתכבד להביא בפניכם את הצעת החוק לתיקון חוק זכויות נפגעי עבירה, התשס"א–2001, של חברי הכנסת זאב בילסקי – בראש היוזמים – וחבר הכנסת זבולון אורלב, חבר כנסת אריה ביבי, חבר כנסת דב חנין וחברת כנסת ציפי חוטובלי.

אברהם מיכאלי: חבורה מאוד נכבדה.

אברהם מיכאלי: הצעת החוק מבקשת להוסיף את נפגעי עבירת ההפקרה, הקבועה בסעיף 64א לפקודת התעבורה, לתוספת הראשונה לחוק, שעניינה רשימת עבירות מין או אלימות, וכן לחלק ב' לתוספת הראשונה א' לחוק, שעניינה רשימת עבירות מין או אלימות חמורות.

אברהם מיכאלי: כך, נפגעי עבירת ההפקרה יהיו זכאים לא רק לזכויות הנתונות לכל נפגע עבירה, לדוגמה: זכות לקבל מידע על ההליך הפלילי הקשור לעבירה שממנה נפגע, אלא גם לזכויות הנתונות לנפגעי עבירת מין או אלימות, לדוגמה: הזכות להביע עמדה לפני ועדת שחרורים או לעניין חנינה.

אברהם מיכאלי: נוסף על כך יקבלו נפגעי העבירה את הזכויות הנתונות לנפגעי עבירת מין או אלימות חמורה, כגון הזכות להביע עמדה בכתב לעניין עיכוב הליכים בפני היועץ המשפטי לממשלה, והזכות להביע עמדה לעניין הסדר טיעון בפני תובע לפני קבלת ההחלטה בעניין.

אברהם מיכאלי: באותה הזדמנות, וכדי להסיר ספק, מוצע להוסיף לתוספת הראשונה לחוק גם את סעיף 64 לפקודת התעבורה, שעניינו גרימת מוות בנהיגה ברשלנות, שהיום מופיע רק בתוספת הראשונה א' לחוק, כך שנפגע העבירה יהיה זכאי לא רק לזכויות הנתונות לנפגעי עבירת מין או אלימות חמורה, אלא גם לזכויות האחרות הנתונות לנפגעי עבירת מין או אלימות.

אברהם מיכאלי: אני רוצה להזכירכם כי לנוכח חומרתה של עבירת ההפקרה אחרי פגיעה, הכנסת החמירה לאחרונה את העונש המרבי עליה ל-14 שנות מאסר, בנסיבות מחמירות, וזה בחוק לתיקון פקודת התעבורה (מס' 101), התשע"ב–2011, והתיקון שעולה היום להצבעה, אשר מוסיף את עבירת ההפקרה לרשימת עבירות מין או אלימות חמורה בחוק זכויות נפגעי עבירה, גם הוא מבטא את החומרה הרבה והפסול הרב שהמחוקק רואה בעבירת ההפקרה.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, הצעת החוק מוגשת ללא הסתייגויות, ואני קורא לכנסת להצביע עליה בקריאה שנייה ושלישית בנוסח אשר אישרה הוועדה.

אברהם מיכאלי: ואני כבר, ברשות אדוני היושב-ראש, מודה לכל צוות הוועדה בראשות המנהלת המסורה שלנו, דורית, ולכל היועצות המשפטיות שטיפלו אתנו בחוק הזה, וכמובן לכל חברי הכנסת, שעושים עבודת קודש בסוגיה הזאת.

אברהם מיכאלי: תודה.

יעקב אדרי: תודה לחבר הכנסת אברהם מיכאלי.

יעקב אדרי: אני מזמין את הדובר זאב בילסקי.

יעקב אדרי: חבר הכנסת זאב בילסקי, בבקשה.

יעקב אדרי: יש לו רשות דיבור.

יעקב אדרי: יש לך חמש דקות.

יעקב אדרי: תברך גם, באותה הזדמנות.

זאב בילסקי: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, חבר הכנסת אברהם מיכאלי, תודה לך על העבודה המסורה ועל כך שהבאת את הצעת החוק הזאת לקריאה שנייה ושלישית.

זאב בילסקי: אני גם, בפתח דברי, רוצה להודות לשר התחבורה על התמיכה שלו בכלל בהצעות – – –

אברהם מיכאלי: אני מצטרף – – –

זאב בילסקי: אני מצרף גם אותך.

זאב בילסקי: אתה יודע, חבר הכנסת מיכאלי, צדיקים, מלאכתם נעשית על-ידי אחרים, אז אני מצרף אותך לברכות שלנו לשר התחבורה, על התמיכה שלו בדרך כלל בהצעות חוק שלי שקשורות למאבק בתאונות הדרכים, ובהצעה הזאת.

זאב בילסקי: יושב פה גם חבר הכנסת חמד עמאר, שיחד אנחנו לוחמים במכה הזאת של תאונות דרכים.

זאב בילסקי: אדוני היושב-ראש, אחת המכות שניחתו עלינו, זה הנושא של פגע וברח.

זאב בילסקי: פשוט לא יאומן כמה אנשים מוכנים להפקיר אנשים מתבוססים בדמם על הכביש, לא לעצור את האוטו, לא להתקשר ולהזעיק עזרה.

זאב בילסקי: אני זוכר את הפגישה הראשונה שלי עם אמיר בלחסן, הילד בן ה-12 ששכב על הכביש, אף אחד לא יודע כמה זמן; אלה שפגעו בו הסתלקו עם האוטו, רחצו את האוטו ונתפסו אוכלים צהריים במסעדה בראשון-לציון, ואמיר שכב על הכביש.

זאב בילסקי: מי יודע כמה זמן לקח עד שהגיעה אליו העזרה, והיא כנראה הגיעה מאוחר מדי.

זאב בילסקי: אמיר שוכב "צמח" בבית שלו, כשאמא שלו מוניקה ואבא שלו יוסי מטפלים בו 24 שעות ביממה, עם החברים, שבאים עדיין מבית-הספר, אפילו שכבר עברו כמה שנים, ובאים ותומכים, ומדליקים נרות אתם, ושמחים אתם, אבל אמיר – יכול להיות שאם האמבולנס היה מגיע כמה דקות לפני כן, והוא לא היה מופקר על הכביש, אולי המצב היה שונה.

זאב בילסקי: אנחנו היום עושים סדר בנושא הזה, לאחר שלפני כמה שבועות חברי הכנסת מוץ מטלון ואנוכי הבאנו להגדלת הענישה על פגע וברח, להכפלת הענישה.

זאב בילסקי: ולא רק זה, גם מי שיושב באוטו ולא התקשר – אני לא אומר כבר לא מילא את חובתו החוקית – לא מילא את חובתו האנושית – –

ישראל אייכלר: האנושית.

זאב בילסקי: – – האנושית, כבן-אדם, אם לא עשה את זה – הוא יקבל עונש, גם ישב בבית-סוהר על כך שהוא לא הזעיק עזרה, אפילו שהוא לא נהג באוטו.

זאב בילסקי: היום אנחנו סוגרים את המערכת הזאת, והיום אנחנו באים למערכת בתי-המשפט של מדינת ישראל, שעד עכשיו אפשרה עסקאות טיעון, כשנפגע העבירה בכלל לא היה חלק מהעסקה.

זאב בילסקי: ידידי הטוב, היושב-ראש, איך יכול להיות שאדם שדרסו אותו, שהפקירו אותו, שמשפחתו עכשיו יום ולילה כל הזמן מסביבו – בין התביעה ובין עורך-הדין של הפוגע מתנהל משא-ומתן, נרקמת עסקת טיעון, והם בכלל לא יודעים שמישהו עושה עסקת טיעון כשהם שילמו את כל המחיר?

זאב בילסקי: זאת תופעה בלתי מתקבלת על הדעת, ולכן אנחנו עשינו מאמץ גדול מאוד כדי להביא את החקיקה הזאת, לסיים אותה, ומעכשיו ידעו כולם: חס וחלילה, קרתה לך תאונת דרכים – זה יכול לקרות; תהיה זהיר שלא יקרה לך.

זאב בילסקי: אבל קודם כול, אם היית מעורב בתאונה, תעמוד במקום ותגיש עזרה.

זאב בילסקי: זאת חובתך, קודם כול.

זאב בילסקי: ואחר כך, התובע ידע שהוא לא יכול לנהל משא-ומתן.

זאב בילסקי: הוא רוצה לחסוך מזמנו של בית-המשפט, הוא רוצה לקדם את התיק, הוא רוצה לסיים, כי יש לו ערימה שלמה של תיקים, אבל מאחורי הערימה השלמה של התיקים נמצאים מוניקה ויוסי בלחסן, נמצאת המשפחה של שחר גרינשפן, אותם אנשים ששילמו עכשיו וישלמו עד יומם האחרון את המחיר של אותו רגע שקרתה התאונה.

זאב בילסקי: לא עוד.

זאב בילסקי: לא תהיינה עסקאות טיעון בלי שהמשפחה תדע על כך.

זאב בילסקי: היא הופכת להיות חלק של משפחה שלמה שיש לה זכויות כנפגעי עבירה.

זאב בילסקי: זה הדבר הגדול שנעשה היום בכנסת ישראל.

זאב בילסקי: אני רוצה להגיד לך, אדוני היושב-ראש, בהתרגשות רבה, שזה אחד החוקים היותר צודקים, היותר נכונים, שכנסת ישראל חוקקה.

זאב בילסקי: יש לי באמת כבוד רב להיות חלק מהחקיקה הזאת.

זאב בילסקי: אני רוצה להודות לך, שר התחבורה.

זאב בילסקי: אני רוצה להודות לכם, חברי הכנסת, שהייתם יחד אתי בחקיקה; לך, דורית – על המאמץ האדיר להעביר את החקיקה הזאת; עוד יום להרוויח, עוד שבוע, ואולי עוד משפחה תיכנס לתוך המשפחה הזאת בגלל שאת עשית את עבודתך נאמנה.

זאב בילסקי: וכמובן, לידידנו יושב-ראש הוועדה, שמפאת אבל לא יכול היה להיות פה היום, חבר הכנסת דודו רותם – על המאמץ האדיר ועל היכולת שלו לדעת להעביר את החוק הזה בצורה כזו שאני אעמוד פה היום.

זאב בילסקי: תודה רבה.

יעקב אדרי: תודה לחבר הכנסת זאב בילסקי.

יעקב אדרי: מכיוון שאין מסתייגים לחוק הזה, אנחנו ניגשים להצבעה בקריאה שנייה ושלישית על הצעת חוק זכויות נפגעי עבירה (תיקון מס' 7), התשע"ב–2011.

יעקב אדרי: בבקשה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מתבוססים בדם – – –

יעקב אדרי: חברת הכנסת יוליה, אנחנו בהצבעה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: – – –

זאב בילסקי: אני עוד אבקש לפסול את ההצבעה שלכם.

זאב בילסקי: לא הקשבתם.

עתניאל שנלר: – – – שלא הקשבנו זה לא אומר – – –.

עתניאל שנלר: אנחנו הולכים אחריך באופן עיוור.

עתניאל שנלר: מנהיג לא צריך להקשיב.

עתניאל שנלר: מנהיגים מצביעים רק – – – כך תעשו.

עתניאל שנלר: "תראו" ולא "תשמעו".

עתניאל שנלר: הצבעה מס' 13 בעד סעיפים 1–2 – 12 נגד – אין נמנעים – אין סעיפים 1–2 נתקבלו.

יעקב אדרי: הצעת החוק נתקבלה.

יעקב אדרי: בעד – 12, אין נגד ואפס נמנעים.

יעקב אדרי: היא התקבלה בקריאה שנייה.

יעקב אדרי: אנחנו ניגשים להצבעה בקריאה שלישית.

יעקב אדרי: בבקשה להצביע.

יעקב אדרי: הצבעה מס' 14 בעד החוק – 11 נגד – אין נמנעים – אין חוק זכויות נפגעי עבירה (תיקון מס' 7), התשע"ב–2011, נתקבל.

יעקב אדרי: הצעת החוק נתקבלה בקריאה שנייה ושלישית.

יעקב אדרי: בעד – 11, אין נגד ואין נמנעים.

עתניאל שנלר: עולה להודות לנו שהצבענו לך?

יעקב אדרי: יושב-ראש , חבר הכנסת יריב לוין, בבקשה.

זאב בילסקי: אולי יריב רוצה גם לברך את המשתתפים בהצעת החוק הזאת.

): קודם כול, תודה, אדוני היושב-ראש.

): כבוד השר, חברות וחברי הכנסת, אני בהחלט מברך את חברי חבר הכנסת בילסקי ואת כל מי שעשה במלאכה החשובה של החוק הקודם, אבל כל אחד והזכויות שנופלות בחלקו, ולי יש את הזכות למסור כמה הודעות טכניות.

): אדוני, שתיים מהן בכל זאת מחייבות הצבעה.

): אני מודיע בזאת על חילופי אישים בוועדה המשותפת לו, חוק ומשפט ולו לעניין חוק נכסים של נספי השואה (השבה ליורשים והקדשה למטרות סיוע והנצחה), התשס"ו–2006: מטעם , חוק ומשפט – במקום חבר הכנסת איתן כבל יכהן חבר הכנסת יצחק הרצוג; מטעם – במקום חבר הכנסת אורי אורבך יכהן חבר הכנסת זבולון אורלב, ובמקום חבר הכנסת שי חרמש יכהן חבר הכנסת מגלי והבה.

): הודעה שנייה – קבעה כי ועדת העבודה, הרווחה והבריאות תדון בהצעות לסדר-היום בנושא:

): דוח ממדי העוני והפערים החברתיים לשנת 2010 – הצעות חברי הכנסת זבולון אורלב, מגלי והבה, אילן גילאון, , יצחק הרצוג, אברהם מיכאלי, אברהים צרצור, עינת וילף ואורלי לוי אבקסיס.

): הודעה שלישית המחייבת, אדוני, הצבעה – הכנסת החליטה בישיבתה ביום רביעי, י"א בכסלו התשע"ב, 7 בדצמבר 2011, להעביר את הצעת חוק להסדרת הפיקוח על כלבים (תיקון – סירוס ועיקור כלבים), התשע"ב–2011, לדיון בו, התרבות והספורט.

): יושב-ראש ביקש להעביר את ההצעה הנ"ל לדיון בוועדת הכלכלה, מן הנימוק כי החוק העיקרי, שאותו מוצע עתה לתקן, חוק להסדרת הפיקוח על כלבים, התשס"ג–2002, נחקק בזמנו בו.

): יושב-ראש , התרבות והספורט נתן הסכמתו להעברת ההצעה לו.

): משכך, ממליצה לשנות את החלטתה ולהעביר את ההצעה האמורה מו, התרבות והספורט לדיון בו.

): זו הודעה אחת שמחייבת הצבעה.

): ההודעה השנייה שאף היא מחייבת הצבעה: הכנסת החליטה בישיבתה ביום רביעי, י"ח בכסלו התשע"ב, 14 בדצמבר 2011, להעביר את ההצעה לסדר-היום בנושא: חובת יידוע בדבר הימצאותן של מצלמות אבטחה וסייג למסירת מידע, לדיון בו והגנת הסביבה.

): יושבת-ראש ועדת המדע והטכנולוגיה ביקשה להעביר את ההצעה הנ"ל לדיון בוועדת המדע, מן הנימוק כי עניינה של הצעה זו נמצא בתחום סמכותה של ועדת המדע והטכנולוגיה.

): יושב-ראש והגנת הסביבה נתן את הסכמתו לבקשה זו להעברת ההצעה לוועדת המדע והטכנולוגיה.

): על כן ממליצה לשנות את ההחלטה ולהעביר את ההצעה האמורה לדיון מו והגנת הסביבה לוועדת המדע והטכנולוגיה.

): אבקש את אישור הכנסת לשתי ההודעות האחרונות.

): תודה.

יעקב אדרי: תודה ליושב-ראש , חבר הכנסת יריב לוין.

יעקב אדרי: אנחנו ניגש להצבעות על שתי ההודעות, כפי שנתבקשנו.

יעקב אדרי: בבקשה, הצבעה.

יעקב אדרי: אנחנו מצביעים על ההודעה הראשונה, ולאחר מכן – על ההודעה השנייה.

יעקב אדרי: בבקשה.

יעקב אדרי: הצבעה מס' 15 בעד הצעת – 10 נגד – אין נמנעים – אין הצעת להעביר את הצעת חוק להסדרת הפיקוח על כלבים (תיקון – סירוס ועיקור כלבים), התשע"ב–2011, מו, התרבות והספורט לו נתקבלה.

יעקב אדרי: בעד – 10, אין מתנגדים ואין נמנעים.

יעקב אדרי: ההודעה הראשונה כמובן התקבלה.

יעקב אדרי: אנחנו ניגשים להצבעה על ההודעה השנייה.

יעקב אדרי: בבקשה, מצביעים.

יעקב אדרי: הצבעה מס' 16 בעד הצעת – 9 נגד – אין נמנעים – אין הצעת להעביר את הנושא: חובת יידוע בדבר הימצאותן של מצלמות אבטחה וסייג למסירת מידע מו והגנת הסביבה לוועדת המדע והטכנולוגיה נתקבלה.

יעקב אדרי: ההצעה התקבלה.

יעקב אדרי: בעד – 9, אפס מתנגדים.

יעקב אדרי: זה התקבל.

רחל אדטו: פספסתי את ההצבעה.

רחל אדטו: שלך?

זאב בילסקי: תצביעי.

זאב בילסקי: לא שלי, אך משהו טוב.

יעקב אדרי: הודעה למזכירת הכנסת – בבקשה.

ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – החלטת לגבי צו תעריף המכס והפטורים ומס קנייה על טובין (תיקון מס' 7), התשע"א–2011, וכן החלטת לגבי צו תעריף המכס והפטורים ומס קנייה על טובין (תיקון מס' 8), התשע"א–2011.

שתי ההחלטות האמורות תקבלנה תוקף בתום שבעה ימים מיום הנחתן כאמור, אם לא יודיע חבר הכנסת על רצונו שהכנסת תבטל אותן.

תודה.

יעקב אדרי: תודה.

יעקב אדרי: אנחנו עוברים לנושא הבא.

יעקב אדרי: מי מציג אותו?

יעקב אדרי: הצעת חוק התקשורת (בזק ושידורים) (תיקון מס' 52) (איסור תשלום והפסד הטבה בשל ביטול הסכם למתן שירותי רדיו טלפון נייד), התשע"ב–2011 – קריאה ראשונה.

יעקב אדרי: היה צריך להציג את החוק חבר הכנסת כרמל שאמה, והוא לא נמצא.

יעקב אדרי: עוברים לנושא הבא.

ישראל אייכלר: רגע.

ישראל אייכלר: נרשמתי לדבר.

יעקב אדרי: לא הציגו את החוק, אז אין על מה לדבר.

יעקב אדרי: ההתייקרות הצפויה ב-1 בינואר 2012 בתעריפי התחבורה הציבורית

יעקב אדרי: אנחנו עוברים להצעות לסדר-היום מס' 6988, 6989, 6998, 7019, 7024, 7044, 7046 ו-7048 בנושא:

יעקב אדרי: ההתייקרות הצפויה ב-1 בינואר 2012 בתעריפי התחבורה הציבורית.

קריאה: אבישי פה.

ישראל כץ: הצעת חוק שירות ביטחון.

יעקב אדרי: לא, לא.

יעקב אדרי: זה בוטל.

יעקב אדרי: ביטלו את זה.

יעקב אדרי: עכשיו אנחנו ניגשים להצעות לסדר-היום.

יעקב אדרי: חבר הכנסת אבישי ברוורמן, בבקשה.

מוחמד ברכה: מה עכשיו?

יעקב אדרי: אמרתי.

יעקב אדרי: הנושא: ההתייקרות בתחבורה הציבורית.

יעקב אדרי: ישיב שר התחבורה ישראל כץ.

יעקב אדרי: בבקשה.

אבישי ברוורמן: כמה יש לי?

אבישי ברוורמן: שלוש דקות?

יעקב אדרי: שלוש דקות.

יעקב אדרי: בבקשה.

אבישי ברוורמן: כבוד השר, חברי חברי הכנסת, אני רוצה לשוחח על העלייה במחירי התחבורה הציבורית כאילו לא היתה מחאה חברתית, אבל לפני שאני מעלה את הטרוניה ומבקר את מדיניות משרד התחבורה אני רוצה להתחיל בדבר שבח.

אבישי ברוורמן: בתור אדם שנאבק שנים, בזמן כהונתי, 16 שנה, כנשיא אוניברסיטת בן-גוריון, להקמת שדה-תעופה בין-לאומי בנבטים, אני מאוד שמח ששר התחבורה קיבל את ההחלטה, ואני מקווה שראש הממשלה ייתן את כל הגיבוי.

אבישי ברוורמן: אנחנו דורשים היום בכל מקום, גם ברשויות בצפון וגם בדרום, שדה-תעופה בין-לאומי בנבטים.

אבישי ברוורמן: הוא נכון לכלכלה, הוא נכון לנגב, הוא נכון לגליל, הוא נכון לאיכות הסביבה, ואני חושב שהוא גם נכון למשרד הביטחון.

אבישי ברוורמן: אז אני מאוד מקווה שראש הממשלה ושר הביטחון ייתנו לך את הגיבוי.

אבישי ברוורמן: בהצלחה.

אבישי ברוורמן: אבל מצד שני, רבותי, אני מאוד מוטרד.

אבישי ברוורמן: אנחנו כבר יודעים היטב שאנחנו מדינה מהאי-שוויוניות ביותר בעולם המערבי, והאי-שוויון הולך וגדל.

אבישי ברוורמן: גם כשמדברים על הצלחה גדולה בתעסוקה, הבעיה היא בסופו של דבר שחלק גדול זה עובדים זמניים, יש פערי שכר, והנה שמענו על העלייה הגבוהה במחירי הנסיעות בתחבורה הציבורית.

אבישי ברוורמן: אני רוצה להזכיר לחברי חברי הכנסת, אדוני היושב-ראש, שוועדת-טרכטנברג המליצה להפחית את מחירי התחבורה הציבורית, אבל בינואר צפויים המחירים לעלות שוב, הפעם בשיעור כ-3%.

אבישי ברוורמן: כך למשל כרטיס נסיעה רגיל יעלה 6.60 ש"ח במקום 6.40 ש"ח, כרטיס פרברי יעלה 10.40 ש"ח במקום 10 ש"ח.

אבישי ברוורמן: מחירי כרטיסי "חופשי חודשי" יעלו בהתאם.

אבישי ברוורמן: "חופשי חודשי" בקוד 1, כלומר בתחומה של עיר אחת או ערים סמוכות, יעלה 256 ש"ח במקום 248 ש"ח.

אבישי ברוורמן: בשנה האחרונה, כולל עלייה זו, יעלו התעריפים בשיעור מצטבר של 14%.

אבישי ברוורמן: מדובר בעדכון שגרתי, שמתרחש פעם בחצי שנה, ובו המחירים מוצמדים למדד תשומות התחבורה.

אבישי ברוורמן: במשרד התחבורה מציינים כי לפני כחצי שנה לא בוצעה אותה עלייה תקופתית, אולם בחודש יולי בוצעה הרפורמה בתחבורה הציבורית באזור המרכז, ובמסגרתה עלו המחירים לנסיעות קצרות, כך שנסיעה פנים-עירונית במרכז הארץ עלתה מאז חודש יולי ב-10%, מ-6 ש"ח ל-6.60 ש"ח, בעוד מדד המחירים לצרכן ירד מיולי ב-0.3%.

אבישי ברוורמן: איפה המחאה החברתית שהיתה בקיץ האחרון?

אבישי ברוורמן: האם היא עברה ליד אוזניהם של חברינו בממשלה?

אבישי ברוורמן: כמה נוכל להמשיך בעליות התעריפים – דלק, חשמל, מים והתחבורה הציבורית?

אבישי ברוורמן: כשיודע את זה טוב ידידי השר – הפגיעה באוכלוסיות החלשות בפריפריה היא שם מכרעת – הנושא הזה הוא רגרסיבי – היא אנושה.

אבישי ברוורמן: בזמן, אדוני היושב-ראש, שהוויכוח הציבורי מתנהל על הדרת נשים, משרד התחבורה נוקט מדיניות כלכלית דורסנית שבפועל עושה הדרת אנשים מלהשתמש בתחבורה הציבורית.

אבישי ברוורמן: בקצב הזה, עם עליות התעריפים המצטברות, הדיון על איפה הנשים יושבות באוטובוס יהיה עקר, כי חלקן לא תוכלנה להרשות לעצמן לנסוע בו ממילא.

יעקב אדרי: תודה.

אבישי ברוורמן: אני מודה לך, אדוני היושב-ראש.

יעקב אדרי: תודה לחבר הכנסת אבישי ברוורמן.

יעקב אדרי: הדובר הבא – חבר הכנסת מוחמד ברכה.

יעקב אדרי: בבקשה.

יעקב אדרי: גם לרשותך עומדות שלוש דקות.

מוחמד ברכה: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, כנסת נכבדה – – –

יואל חסון: מתי אני?

מוחמד ברכה: מה, אתה בשוק?

מוחמד ברכה: אתה משם – "מתי אני" ו"מתי מה"?

מוחמד ברכה: מה זה?

מוחמד ברכה: אומנם אני לא יושב כיושב-ראש, אבל – – –

יואל חסון: עשיתי משהו לא בסדר?

מוחמד ברכה: כן, אתה מתפרץ ככה.

יואל חסון: סליחה אם הפרעתי.

מוחמד ברכה: תעבור בשקט.

יעקב אדרי: בבקשה, חבר הכנסת ברכה.

מוחמד ברכה: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, מה ההצדקה להעלאת המחירים של התחבורה הציבורית?

מוחמד ברכה: עליית המחירים לצרכן, נכון?

מוחמד ברכה: מדד המחירים.

מוחמד ברכה: לפחות כך טוענים.

מוחמד ברכה: וההעלאה של מחירי התחבורה הציבורית באה בגין האינפלציה שהיתה בין ינואר ליולי בשנה שעברה.

מוחמד ברכה: אז מעלים בגלל זה את תעריפי התחבורה הציבורית – באוטובוסים ב-3%, ברכבת ב-2.5%, בזמן שהמדד עלה באותה תקופה, שבגללה מעלים את המחירים, ב-2.2%.

מוחמד ברכה: אבל מאז יולי עד סוף השנה היתה המחאה חברתית, שאחד המוקדים שלה היה הנושא של התחבורה הציבורית, כפי שאמר חברי חבר הכנסת פרופסור אבישי ברוורמן לפני.

מוחמד ברכה: ואם מסתכלים על האינפלציה בין יולי לדצמבר שנה זו, מדובר על אפס, על אינפלציה של אפס, והממשלה באה ומתגאה בעניין הזה, אז למה מעלים את המחירים של התחבורה הציבורית?

מוחמד ברכה: לא צריך להעלות מהטעם שבגללו מדברים, והוא האינפלציה או מדד המחירים, ולא צריך להעלות בגלל העניין של המחאה החברתית, כי בסופו של דבר אנחנו מדברים הרי בקול רם על רגישות חברתית ועל נגישות התחבורה הציבורית וכו' וכו'.

מוחמד ברכה: אין שום הצדקה, לא עניינית, לגופו של התירוץ הממשלתי, ולא חברתית, לגופה של המחאה החברתית, לעניין הזה.

מוחמד ברכה: דבר נוסף, אדוני חבר הכנסת ברוורמן, מי משתמש בתחבורה הציבורית?

מוחמד ברכה: שמעתי אותך אומר שזה הדרת האנשים מלהשתמש בתחבורה הציבורית.

מוחמד ברכה: מי שמשתמש בתחבורה – – –

אבישי ברוורמן: אנשים.

אבישי ברוורמן: אנשים.

מוחמד ברכה: הדרת האנשים מלהשתמש בתחבורה הציבורית.

מוחמד ברכה: מי משתמש בתחבורה הציבורית?

אבישי ברוורמן: החלשים יותר.

מוחמד ברכה: החלשים יותר, שאין להם תחליף.

מוחמד ברכה: לאן ילכו?

מוחמד ברכה: יתחילו ללכת ברגל?

מוחמד ברכה: אז אומנם זה יותר בריא, אבל ככה אי-אפשר לנהל חברה.

מוחמד ברכה: אדוני השר, אני חושב שההחלטה הזאת היא החלטה שפשוט באה לעקוף את הדיבורים שהיו בוועדת-טרכטנברג על הורדת המחירים בתחבורה הציבורית.

מוחמד ברכה: אגב, אתמול שמתי לב שראש הממשלה בזמן ההצבעה על הקפאת גיל הפרישה לא נשאר להצביע, ובמקום זה שלח את שר האוצר כדי לתקוף את ההחלטה של הכנסת, שהתקבלה – –

יעקב אדרי: פה-אחד.

מוחמד ברכה: – – פה-אחד.

מוחמד ברכה: פה-אחד.

מוחמד ברכה: מה פשר הדברים האלה פה?

מוחמד ברכה: מדברים בטרכטנברג על הורדת המחירים בתחבורה הציבורית כדי שהממשלה תבוא אחר כך ותעלה את המחירים.

מוחמד ברכה: אומרים: מקפיאים את גיל הפרישה, וראש הממשלה לא בא להצביע כדי ששר האוצר יעשה את מה שהוא אמר אתמול מעל הדוכן הזה, שהוא יבוא בעוד כמה חודשים עם הצעת חוק להעלות את גיל הפרישה.

מוחמד ברכה: זה משחקים בנדמה לי.

מוחמד ברכה: ככה לא מנהלים מדינה, בקושי אפשר לנהל מכולת בצורה כזאת.

מוחמד ברכה: תודה רבה, אדוני.

יעקב אדרי: תודה לחבר הכנסת ברכה.

יעקב אדרי: הדובר הבא – חבר הכנסת יואל חסון.

יעקב אדרי: בבקשה.

יעקב אדרי: יש לך שלוש דקות.

יואל חסון: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, גם כשבאים ומדברים על זה שיש כאן עלייה שהיא עלייה נדרשת בגלל התייקרויות במשק, בגלל כל מיני משמעויות כלכליות – ראינו יותר מפעם אחת שהכנסת הזאת, גם כשהיו התייקרויות אוטומטיות, או גם כשהיו התייקרויות על בסיס יוקר המחיה, או כל מיני סיבות אחרות – הכנסת ידעה יפה מאוד והממשלה ידעה יפה מאוד להתמודד ולעצור את ההתייקרות הזאת.

יואל חסון: אדוני השר, אני מכיר אותך וגם מוקיר אותך, אני חושב שהמסר הזה הוא מסר בעייתי מאוד.

יואל חסון: הוא קודם כול מסר בעייתי עבורכם, עבור ממשלה שדיברה, גם דרך טרכטנברג, אבל גם במשמעויות אחרות; גם, אגב, התבטאויות שלך – לא רציתי להטריח את עצמי וגם אותך ולהביא קטעים עכשיו של התבטאויות שלך באמצעי התקשורת בנושא חשיבות התחבורה הציבורית.

יואל חסון: אתה צריך, ואתה עדיין יכול לעשות את זה, אדוני השר, באופן חד-משמעי וברור, להודיע שאתם תספגו את ההתייקרויות האלה, שאתם לא תיתנו לטייס האוטומטי הזה לקרות ולהתקיים.

יואל חסון: אי-אפשר, אי-אפשר, אחרי הקיץ האחרון, אחרי כל מה שעשיתם – אגב, גם באתם בהצעה שאני עדיין לא יודע אם היא מיושמת, אני מקווה מאוד שכן, של הורדה של 50% – הנחות לסטודנטים בתחבורה הציבורית.

יואל חסון: מבורך מאוד.

יואל חסון: אני באמת מברך אותך, אדוני השר.

ישראל כץ: – – –

יואל חסון: אז אני מברך אותך, אדוני השר, על היישום של הדבר הזה, אבל זה 50% מיותר כסף.

יואל חסון: זה 50% מיותר כסף.

יואל חסון: בסופו של דבר זה 50% מיותר כסף, אדוני.

יואל חסון: בסוף – הנחה, אז מחר תעלה עוד ועוד, ההטבה הגדולה הזאת, של ה-50%, יכול להיות שהשנה תהיה לא משמעותית.

יואל חסון: יש כאן מסר גרוע מאוד, מכמה בחינות.

יואל חסון: קודם כול, מהבחינה החברתית ומהבחינה שאמר חבר הכנסת ברכה, והוא צודק, המעטים שמשתמשים – באמת, זה הולך למעטים, כי זה לא כזה אטרקטיבי, אז אנשים כבר לא נוסעים; זה באמת מי שאין להם ברירה, וזאת האופציה היחידה שיש להם, אדוני השר, וגם בהיבט הזה, כמו שאמרנו, שהצעירים, הסטודנטים, כל מי שאין להם ברירה אחרת.

יואל חסון: לכן אני חושב שהממשלה חייבת לספוג את ההתייקרויות האלה, לא לתת ולא לאפשר שהתחבורה הציבורית תעלה יותר.

יואל חסון: להיפך, אני הייתי היום – אתה יודע, אתמול שידרו כתבה באחד מערוצי הטלוויזיה על הרפורמה, הרפורמה בגוש-דן בנושא של התחבורה ציבורית.

יואל חסון: וראו שעם כל הכוונות הטובות אנשים היום משלמים יותר כסף ונוסעים יותר זמן.

יואל חסון: מה התועלת?

יואל חסון: מה התועלת?

יואל חסון: ואני לא מדבר, אגב, על מה שקורה ברכבת, שזה בכלל תופעה מאוד מאוד מוזרה.

יואל חסון: זה מעניין, פשוט מדהים.

יואל חסון: הבריטים הלכו, השאירו פה כל כך הרבה.

יואל חסון: דבר אחד לא השאירו לנו, וזה ללמד אותנו איך לתפעל רכבת.

יואל חסון: גם לא השאירו מסילות מי-יודע-מה.

יואל חסון: אבל איך לתפעל רכבת.

יואל חסון: אנחנו לא מסוגלים לתפעל רכבת, לא היה כדבר הזה.

יואל חסון: בושה, באמת.

יואל חסון: פשוט בושה.

יואל חסון: לכן, בשורה התחתונה, אדוני השר – תראה, אתה ודאי תציג לנו תשובות והסברים מקצועיים וראויים.

יואל חסון: אבל אני חושב שפה לא צריך הסברים מקצועיים.

יואל חסון: פה צריך אומץ שיש לך, ובולדוזר כמו שאני מעריך שאתה.

יואל חסון: ואני כן מכבד אותך, ויודע שאתה כזה.

יואל חסון: אתה צריך פשוט לדפוק על השולחן ולהגיד שאתם סופגים את ההתייקרויות האלה, שאתם לא תיתנו לתחבורה הציבורית בישראל להתייקר, שאתם לא תאפשרו שהתחבורה הציבורית תמשיך להיות, מצד אחד, לא אטרקטיבית, ומצד שני, גם לא נגישה למי שאין ברירה אחרת.

יואל חסון: אז אני הייתי מציע, אדוני, שבמקום לייקר את התחבורה הציבורית תפנו לשם משאבים, תהפכו אותה ליותר אטרקטיבית, תעשו מצב שאנשים באמת יסמכו על התחבורה הציבורית.

יואל חסון: כשאתה שומע היום מאנשים – אני, אני כילד, כשנסעתי בתחבורה ציבורית, אני זוכר שהייתי צריך לסמוך על האוטובוס כדי להגיע לבית-הספר, הייתי יודע שב-07:20 הוא שם.

יואל חסון: והוא היה שם, והיתה פחות טכנולוגיה והיו פחות מחשבים, ולא היה GPS, ולא היה את כל זה כשאני הייתי תלמיד בבית-ספר.

יואל חסון: אבל ב-07:20 האוטובוס היה בתחנה, לא היה ספק.

יואל חסון: היום אתה שומע אנשים שצריכים להגיע לעבודה, עומדים בתחנה.

יואל חסון: כתוב בלוח זמנים שהוא אמור להגיע ב-07:20, ב-08:50, ב-09:05 – אין דיוק.

יואל חסון: הוא לא מגיע, הוא פשוט לא מגיע.

יעקב אדרי: תודה.

יואל חסון: לכן, אדוני, יש כאן עניין של מכלול.

יואל חסון: גם רפורמה מקיפה, אמיתית בהפיכת התחבורה הציבורית לאטרקטיבית.

יואל חסון: ואי-אפשר להתחמק מהעניין שהיא עולה יותר מדי, וההתייקרויות האלה לא מקובלות.

יואל חסון: ואתה צריך, אדוני השר, אתה וממשלתך, לספוג את העלויות של ההתייקרויות הקרובות.

יואל חסון: תודה.

יעקב אדרי: תודה לחבר הכנסת יואל חסון.

יעקב אדרי: הדובר הבא – חבר הכנסת סעיד נפאע, בבקשה.

יעקב אדרי: יש לך שלוש דקות.

סעיד נפאע: כבוד היושב-ראש, תודה, כבוד השר, אני, לאמיתו של דבר, כשהצטרפתי להצעה הזאת התכוונתי לדבר לא על ההתייקרות בתחבורה הציבורית, אלא על היעדר תחבורה ציבורית דווקא לכפרים.

סעיד נפאע: אבל כנראה שממשלת ישראל, שמתפארת מדי יום, ובמיוחד שר התחבורה, בבניית גשרים וצמתים, אתמול החליטה משום מה להרוס גשר שהיה קיים עוד לפני 1948, גשר של מפגשים בין אנשים, בין קרובי משפחה, משפחות המפוצלות מזה דורות בין ישראל, סוריה ולבנון, והחליטה משום מה להערים מתחת לגשר הזה טונות של דינמיט על-ידי הגשת כתבי אישום כנגד 16 אנשי דת דרוזים על זה שרצו להחיות את הגשר הזה של קיום מצוותיהם הדתיות ופולחנם הדתי במקומות הקדושים בסוריה ובלבנון, ועל זה שמצאו לנכון, אחרי 70 שנה או 60 שנה, אמהות רבות לראות את בניהן, אחים לראות את אחיהם.

סעיד נפאע: וזו למעשה הפעולה העצומה של המעצמה הגדולה – להרוס את הגשר הזה.

סעיד נפאע: כאמור, יטען מי שיטען שאתה הובלת את העניין הזה, אתה עשית מעשים פליליים, מקומם בבית-המשפט.

סעיד נפאע: אנחנו נתמודד בבוא היום.

סעיד נפאע: אבל מה שרציתי להגיד, כבוד השר, חברי חברי הכנסת, כבוד היושב-ראש, אם אני הצלחתי למתוח גשר כדי שאמו של סגן יושב-ראש הכנסת, חבר הכנסת מגלי והבה, תראה את ההורים שלה, אחרי 70 שנה שלא ראתה אותם, את האחים שלה, את המשפחה שלה, אז אני מוכן לשאת גם את מחיר בניית הגשר הזה.

סעיד נפאע: כנ"ל – אני לא בכדי מזכיר את חברי חברי הכנסת הדרוזים – אם אני גם אפשרתי לדודיו של חבר הכנסת עמאר ולקרוביו של חבר הכנסת איוב קרא וליתר האנשים – ובטוח אלו לא הצביעו בעדי – אז אני חושב שמה שנעשה אתמול הוא אות קלון למערכת, למדינה הזאת.

סעיד נפאע: תודה רבה.

יעקב אדרי: טוב, תודה לחבר הכנסת נפאע.

יעקב אדרי: לא הבנתי מה קשור להתייקרויות.

יעקב אדרי: אבל בסדר.

יעקב אדרי: הדובר הבא – חבר הכנסת יצחק וקנין; לא נמצא כאן.

יעקב אדרי: אחריו – חבר הכנסת מיכאל בן-ארי, בבקשה.

יעקב אדרי: אחרון הדוברים יהיה חבר הכנסת ישראל אייכלר.

מיכאל בן-ארי: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, אדוני השר, אני חושב שיש פה הסכמה מקיר לקיר בבית הזה שאם יש מקום שבו רואים עשייה של הממשלה, זה בתחום של התחבורה.

מיכאל בן-ארי: אנחנו רואים איך נמשכים פסי הרכבת לכל מיני פינות – מחמם את הלב לראות.

מיכאל בן-ארי: זה דבר שמניע את הכלכלה, זה דבר שמחזק את החברה.

מיכאל בן-ארי: כל מי שלמד היסטוריה יודע שהדרכים והיכולת לנוע מצד לצד, זה בעצם הכוח המניע לכל חברה.

מיכאל בן-ארי: לא לחינם האימפריה הרומית שלטה בעולם כמעט אלף שנים – בזכות זה שהלגיונות שלה ידעו גם כן לסלול דרכים.

מיכאל בן-ארי: אז על כך אני חושב יש הסכמה מקיר לקיר.

מיכאל בן-ארי: דיבר פה קודם חבר הכנסת אבישי ברוורמן, וגם חבר הכנסת ברכה, על אלה שלא יהיו באוטובוס ולא ייסעו באוטובוס.

מיכאל בן-ארי: ואני רוצה לומר לכם שזו מציאות שלי היא מציאות מוכרת.

מיכאל בן-ארי: אני גרתי בכפר-שלם כילד, ואנשים בכפר-שלם, כשרצו לעשות שוק מה שנקרא – "לעשות שוק" זה ביטוי, כן?

מיכאל בן-ארי: – היו הולכים לשוק התקווה.

מיכאל בן-ארי: היה אוטובוס, זה היה מס' 15, קו 15.

מיכאל בן-ארי: אבל אני זוכר רבים רבים מתושבי כפר-שלם שאת הדרך אל השוק, שזה מרחק של משהו כמו חצי שעה הליכה, היו עושים עם הסלים הריקים ברגל, ובדרך חזרה עם הסלים הכבדים והמלאים הם כבר היו מחכים לאוטובוס המקרטע של אותם ימים.

מיכאל בן-ארי: וגם סיפור – לא מזמן פגשתי אצלי בלשכה יהודי שנזקק הרבה לביטוח לאומי.

מיכאל בן-ארי: הוא גר בשכונת-התקווה – הביטוח הלאומי ביפו.

מיכאל בן-ארי: מספר לי: באחד הימים החמים – הוא אומר – אני כל הזמן הולך לשם ברגל, והוא אומר:

מיכאל בן-ארי: אני לוקח אתי בקבוק מים, ובדרך נגמרו לי המים.

מיכאל בן-ארי: אז נכנסתי לאיזה חנות, והוא נתן לי מים.

מיכאל בן-ארי: אז מה שאמר חבר הכנסת ברוורמן, וחבר הכנסת ברכה, זה לא דמיונות.

מיכאל בן-ארי: האנשים שנזקקים לתחבורה הציבורית זו אוכלוסייה חלשה.

מיכאל בן-ארי: לא צריך להיות קומוניסט, צריך להיות הגון.

מיכאל בן-ארי: צריך להיות חברה מתחשבת כדי להבין שעליית תעריפים של מחירי האוטובוסים מכאיבה במקום שבו אנחנו לא רוצים להכאיב.

מיכאל בן-ארי: היא פוגעת באוכלוסייה שאנחנו רוצים לחזק אותה.

מיכאל בן-ארי: לכן, בלי להשתמש בסופרלטיבים של מחאה חברתית, לא מחאה חברתית.

מיכאל בן-ארי: השר כץ, אני חושב שהמחמאות שנותנים לך פה, הן לא בגלל שיש לנו משהו ואנחנו מרוויחים משהו.

מיכאל בן-ארי: המחמאות מגיעות לך באמת מקיר לקיר בבית הזה, על יכולת ההקשבה שלך, ויכולת העשייה שלך.

מיכאל בן-ארי: ואני חושב שגם בנדון דידן של העלאת תעריפי הנסיעה, יש צורך לעשות חשיבה מחדש כדי לחזק את האוכלוסייה.

מיכאל בן-ארי: אני חושב שבסופו של דבר זה יחזק גם את התחבורה הציבורית.

מיכאל בן-ארי: ומשפט אחרון – הסיבה שהאוטובוס לא מגיע בזמן, ופעם הוא הגיע בזמן, היא שפעם לא היו כל כך הרבה מכוניות על הכביש.

מיכאל בן-ארי: היום יש כל כך הרבה מכוניות על הכביש, ולכן האוטובוס לא יכול להגיע בזמן.

מיכאל בן-ארי: אז אני חושב שאם אנחנו נהפוך את התחבורה הציבורית לא לעממית אלא לרצויה, לזמינה, לזולה, אנחנו נחזק את החברה הישראלית מאוד.

מיכאל בן-ארי: ושוב, הברכות על העשייה, ואני מקווה שגם הדברים האלה ייפלו על אוזניים קשובות.

מיכאל בן-ארי: תודה רבה.

יעקב אדרי: תודה לחבר הכנסת מיכאל בן-ארי.

יעקב אדרי: אחרון הדוברים – הרב ישראל אייכלר, בבקשה.

ישראל אייכלר: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, כבוד השרים, חברי הכנסת, בימי החנוכה היינו רוצים לעסוק באור, בהדלקת הנר ודברים כאלה.

ישראל אייכלר: אנחנו כבר בנר אחרון של חנוכה, ולפי הספרים הקדושים זה סיום הימים הנוראים והשלמה של כל הברכות של שמחת תורה והושענא רבה.

ישראל אייכלר: אבל, כבוד שר התחבורה, כיושב-ראש הוועדה לתחבורה ציבורית, ועדת המשנה של ועדת הכלכלה, אני רוצה לומר שאני מקבל את המשפט של חבר הכנסת ברוורמן במלואו: יש הדרת אנשים מן התחבורה הציבורית, הן בעניין ההתייקרויות ובעיקר בעניין הצפיפות והארגון הלקוי של מערכת התחבורה הציבורית.

ישראל אייכלר: אנשים מחכים שעות לאוטובוסים ואחר כך מצטופפים.

ישראל אייכלר: כל פרשת "מהדרין", מי שיודע, התחילה בגלל הצפיפות באוטובוסים.

ישראל אייכלר: כשלא היתה צפיפות באוטובוסים – כולם שואלים: מה היה פעם?

ישראל אייכלר: – כשלא היתה כזאת צפיפות וגברים ונשים לא נדחסו, ובלי עין הרע בהמוניהם, אל תוך האוטובוס, לא היתה בעיה.

ישראל אייכלר: אבל אנשים חשים שלא בנוח מההצטופפות המשותפת הזאת, וההתייקרויות האלה רק מרחיקות אנשים מן האוטובוס.

ישראל אייכלר: אבל הסערה הגדולה שהחלה עם קווי המהדרין מנוצלת על-ידי גורמים אנטי-דתיים לעשות סלט גדול, מאנשים אלימים שיורקים על ילדה בבית-שמש עד הליבה ועד מקומות עבודה.

ישראל אייכלר: ישנם גורמים שמנהלים מסע הסתה נוראי, והייתי מצפה מהממשלה – לא רק בגלל הממשלה הזאת, בגלל שהיא ממשלה יהודית; גם במדינות העולם הדמוקרטי הנוכרי לא יעזו ראשי ממשלה ונשיאים להצטרף לגינויים ציבוריים כלשהם, גם אם בתוך הציבורים האלה יראו מעשים שלא ייעשו.

ישראל אייכלר: אני רוצה לראות את אובמה או מישהו מהם, שיגנה תופעות אלימות בקרב האוכלוסייה השחורה בארצות-הברית; הוא ייסקל באותו היום בתקשורת.

ישראל אייכלר: אני רוצה לראות כלי תקשורת אחד שיצא נגד המאפיה בקרב הפורטוריקנים, או כל מיני דברים כאלה של דמי חסות בשכונות מסוימות.

ישראל אייכלר: יודעים לבדל את הפושע, שהמשטרה צריכה לטפל בו, משאר האוכלוסייה.

ישראל אייכלר: גם במדינות ערב, שאצלם חיינו כבני חסות, השליטים לא הצטרפו ל"עליהום" של המסיתים, האימאמים במסגדים, נגד היהודים.

ישראל אייכלר: תמיד המלך אמר: הם בני חסותנו, צריך לטפל בפושע ולא.

ישראל אייכלר: רק במקומות מסוימים כמו ברוסיה הצארית, הוא היה מלבה את ההמונים ואומר: הכה ביהודים והצל את רוסיה, כדי לפתור לו את הבעיות.

ישראל אייכלר: ולכן אנחנו כל כך כועסים כשראש ממשלה, כשהוא רוצה להדיר מעליו את ה"עליהום" התקשורתי בעניין החרדים, אז אם הוא היה חכם ואם היו לו יועצים חכמים, הוא היה אומר: אני נגד האלימות, אני נגד כפייה, נגד ביזיון האשה, אבל אני נגד זה שיסיתו נגד ציבורים שלמים בשם אותם פושעים.

ישראל אייכלר: תארו לעצמכם שראש הממשלה יפתח דיון ממשלתי על זה שאיזה נער במועדון ירק על בחורה או על אשה בתל-אביב; הוא יעשה פתיחה: הוריתי למשטרה לטפל בעבריינות במועדונים בלי הרף.

ישראל אייכלר: הוא לא יעשה את זה, כי הוא יודע שאי-אפשר לפגוע כך באנשים.

ישראל אייכלר: ולכן, אני רוצה לומר לכם, רבותי, אנשים חוששים היום לצאת לרחוב.

ישראל אייכלר: אתמול היו באחד הערוצים כתבים שהלכו לשאול באשדוד אנשים: מה אתם עושים עם החרדים?

ישראל אייכלר: מישהו אמר: אני לוקח "עוזי" והורג עשרה מהם.

ישראל אייכלר: וזה שודר בלי צנזורה.

ישראל אייכלר: הם רוצים לעשות פה את סוריה.

ישראל אייכלר: כמה אנחנו רחוקים מסוריה, אתם חושבים?

ישראל אייכלר: כמה אנחנו רחוקים מקהיר?

ישראל אייכלר: אם אנשים יתחילו באמת לקבל את מה שהתקשורת אומרת, הם יצאו לרחובות.

ישראל אייכלר: ונשיא המדינה קורא לבוא היום לבית-שמש – אנחנו פעם קראנו לבוא להפגנה נגד פרס כשקראו לו "בוגד"?

ישראל אייכלר: אנחנו פעם הסכמנו לזה שזרקו עליו ביצים בשנות ה-80?

ישראל אייכלר: איזה מין התנהגות זאת?

ישראל אייכלר: יש פה ציבור שמותר – ואני חוזר ואומר, למרות שאני לא צריך, שהיהדות החרדית כולה מגנה את האלימים האלה, שאנחנו סובלים מהם יותר מאחרים.

ישראל אייכלר: אבל לבוא ולעשות מזה "עליהום" – אני אמרתי היום מלה קשה על ראש הממשלה על העניין של הבוגדנות, ואני מוכן לחזור מהמלה הזאת, אבל אני רוצה שראש הממשלה יעמוד ויאמר: אני נגד מסע ההסתה התקשורתי שנמשך שבועות.

ישראל אייכלר: וזה לא רק התקשורת, יש גורמים שעומדים מאחוריהם.

ישראל אייכלר: פה זה ליבה, ופה זה מקומות עבודה.

ישראל אייכלר: לקחו את הציבור החרדי כאובייקט, ויש אנשים שמתפללים שיהיו אירועים ביטחוניים או פוליטיים שיעסיקו את תודעת הקהל ויעזבו אותנו, שייתנו לנו לחיות.

יעקב אדרי: אייכלר, הוספתי לך שתי דקות.

ישראל אייכלר: אני ממש מודה לך, אדוני.

ישראל אייכלר: רק לסיום, אני רוצה לסיים באופן אופטימי.

ישראל אייכלר: אני כן מאמין שהחברה הישראלית, ברובה הגדול, לא תיסחף בלהט הזה, וידעו שאומנם ישנם אנשים אלימים בכל חברה והמשטרה צריכה לטפל בהם.

ישראל אייכלר: ורוב רובו של הציבור החרדי, כולל זה שרוצה לנסוע בהפרדה, לא בעד כפייה, ובעד לחיות בשלום עם כל האזרחים.

ישראל אייכלר: ואור החנוכה של הימים האלה יאיר על כל עמו ישראל בארץ-ישראל, ונוכל לחיות בשלום, לפחות בתוכנו.

ישראל אייכלר: תודה רבה.

יעקב אדרי: תודה לרב אייכלר.

יעקב אדרי: ישיב לכולם השר מיכאל איתן, בבקשה.

קריאה: – – – השר – – – היה כאן, איפה הוא?

יעקב אדרי: נבצר – הוא חייב לנסוע לאילת, הוא ביקש, כבר היה באיחור.

יעקב אדרי: אבל השר הקשיב לכולם.

קריאה: השר הקשיב?

יעקב אדרי: כן, כן.

קריאה: והקול קול איתן.

יעקב אדרי: כן.

מיכאל איתן: האמת היא שאני משמש כאן רק אמצעי טכנולוגי.

מיכאל איתן: אני קורא מה שהכין השר.

מיכאל איתן: אז אתה יכול לראות – – –

אבישי ברוורמן: השר איתן, תפקידך שירות לאזרח, אז שרים שקשה להם לענות מעבירים אותך בתור שירות לאזרח.

מיכאל איתן: אתה יכול לראות, הקול קולו של כץ, והמראה מראהו של איתן.

מיכאל איתן: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, ב-1 בינואר 2012 צפויה התייקרות של תעריפי התחבורה הציבורית בשיעור של כ-3%, למעט באזורי הפריפריה, ואני אדבר על זה בהמשך.

מיכאל איתן: ההתייקרות הזאת הינה במסגרת מנגנון הצמדת התעריפים בתיקון לצו הפיקוח על מחירי מצרכים ושירותים (מחירי נסיעה בקווי השירות באוטובוסים).

מיכאל איתן: על-פי הצו, תעריפי הנסיעה בתחבורה הציבורית יעודכנו פעמיים בשנה, ב-1 בינואר וב-1 ביולי, בהתאם לעליית המדד.

מיכאל איתן: עדכון זה מבוצע בכל שנה החל משנת 1997.

מיכאל איתן: פרט להעלאת התעריפים החל מ-1 בינואר 2012, בשנת 2011 ניתנו למשתמשי התחבורה הציבורית הנחות בתעריפים בהיקף של כ-300 מיליון שקלים, המהווים הפחתה של כ-7%.

מיכאל איתן: כלומר, המסר המרכזי בכל מה שאמרתי עד עכשיו, שבעצם, למרות ההעלאה של 3% ב-1 בינואר, אם מביאים בחשבון את ההפחתות שניתנו, והנחות בתעריפים שונים בשיעור של כ-300 מיליון שקלים, עדיין המחירים בעצם לא עלו.

מיכאל איתן: יש כאן פירוט של סעיפים שונים, שאני אמנה אותם אחד לאחד.

מיכאל איתן: תעריף הנסיעה בין ערי גוש-דן:

מיכאל איתן: ב-1 ביולי 2011, במסגרת הרפורמה בגוש-דן, עלה תעריף הנסיעה העירוני מ-5.8 שקלים ל-6.4 שקלים, אולם המחיר החדש כולל נסיעה חופשית במשך 90 דקות בכל ערי גוש-דן, בהן תל-אביב, חולון, בת-ים, אזור, רמת-גן, גבעתיים, בני-ברק, פתח-תקווה, ראשון-לציון, גבעת-שמואל, ראש-העין וסביבותיה.

מיכאל איתן: כך, למשל, בזכות הרפורמה יכול תושב פתח-תקווה להגיע לראשון-לציון במחיר של 6.4 שקלים במקום 19.6 שקלים, כפי שהיה נדרש לשלם לפני ביצוע הרפורמה.

מיכאל איתן: ההנחה היא בשיעור של 67% לאותו משתמש היפותטי.

מיכאל איתן: נסיעה מראשון-לציון לתל-אביב הוזלה מ-13.5 שקלים ל-6.4 שקלים – הנחה של כ-50%.

מיכאל איתן: נסיעה מפתח-תקווה או מחולון לתל-אביב הוזלה מ-9.9 שקלים ל-6.4 שקלים בלבד – עוד פעם, הנחה של כ-35%.

מיכאל איתן: נסיעה, לדוגמה, מכפר-סבא לתל-אביב הוזלה מ-13.5 שקלים ל-10 שקלים בלבד, כשאנחנו מביאים בחשבון שכפר-סבא נמצאת מחוץ לערים שמניתי קודם לכן כערי גוש-דן, אבל גם כאן יש הנחה של 26%.

מיכאל איתן: הסעיף הבא – מנוי "חופשי חודשי" בגוש-דן.

מיכאל איתן: כרטיס נסיעה חדש מאפשר מעבר בין חברות האוטובוסים השונות ללא תוספת תשלום, דבר שלא היה קיים בעבר.

מיכאל איתן: כמו כן, כרטיסי המנוי החודשיים אוחדו לכרטיס "חופשי חודשי" אחד שיכולים להפיק ממנו הנחה של עשרות אחוזים לנוסעי התחבורה הציבורית, לעומת התעריפים שהיו קודם לפני הכנסת הכרטיס ה"חופשי חודשי" לתוקף.

מיכאל איתן: הנושא הבא – מנוי משותף לרכבת ולאוטובוסים.

מיכאל איתן: ב-1 ביולי הונהג כרטיס מנוי משותף לרכבת ישראל ולחברות האוטובוסים, שמאפשר נסיעה ברכבת ובאוטובוסים בכל אזור גוש-דן בתוספת של 50 שקלים בלבד מעבר לעלות מנוי הרכבת.

מיכאל איתן: כתוצאה מכך, לאלה שמרבים בנסיעות ומשתמשים בשירות המשולב, ניתנת הנחה של אחוזים רבים.

מיכאל איתן: הפריט הבא – כרטיס "חופשי יומי" מוזל בכל גוש-דן.

מיכאל איתן: אני מרגיש את עצמי כמו – –

אבישי ברוורמן: מיקי, אתה יודע – –

מיכאל איתן: – – סוכן מכירות.

אבישי ברוורמן: – – אתה בעצמך קורא את זה אולי פעם ראשונה – ואתה יודע, לא נתווכח על זה – אבל – – –

מיכאל איתן: אני אגיד לך, אני קורא את זה פעם ראשונה, אבל נדמה לי שאני קורא את זה כבר בפעם האלף.

אבישי ברוורמן: המשך.

מיכאל איתן: כרטיס "חופשי יומי" מוזל בכל גוש-דן – אני מרגיש כמו סוכן מכירות שמשווק עכשיו את שירותי התחבורה, אבל אני עושה את זה – – –

אבישי ברוורמן: אבל אתה, בתור אדם שתמיד כל כך מומחה לתורת האינפורמציה, הדבר הזה שאתה נותן הרבה מאוד נתונים ולא פונה לדבר הכללי, יוצר בלבול בציבור, אבל זאת פקודתך עכשיו – – –

מיכאל איתן: זה – – –

מוחמד ברכה: לא, זה למעט המשפט הראשון.

מיכאל איתן: בהקשר לאינפורמציה, אני הייתי עם גורמים שונים, עם אנשי משרד התחבורה, שמעוניינים לקחת את כל האינפורמציה הזאת ולעבד אותה לשירותים יותר נוחים גם למשתמשים – גם כצרכנים וגם כמי שעומדים בתחנות אוטובוס ומצפים לאוטובוס או מצפים לקו תחבורה ורוצים לקבל את כל ההקשרים, ואני מקווה שמשיתוף הפעולה הזה יצמחו יישומים לטלפונים ניידים שבאמת יוכלו להקל על ציבור המשתמשים.

מיכאל איתן: עוד לא נאמרה המלה האחרונה בתחום הזה גם מבחינת הטכנולוגיה וגם מבחינת הפצת המידע, ואני מקווה שזה יקרה.

מיכאל איתן: אבל אני רוצה להשלים, כי ב-16:00 אנחנו ממילא מסיימים את הישיבה, ואני לא – – –

מוחמד ברכה: היושב-ראש, לא צריך למשוך את זה עד הדקה האחרונה.

מיכאל איתן: ויש לי כאן עוד בערך – –

יעקב אדרי: – – –

מיכאל איתן: – – כמו ההגדה לפסח, את כל התעריפים אני צריך לקרוא.

אבישי ברוורמן: אחד הדברים – – – אתה לא יודע, אין טעם בקריאה הזאת.

מיכאל איתן: הנה, אני אנסה.

מוחמד ברכה: תמסור לפרוטוקול, וזהו.

אבישי ברוורמן: תמסור לפרוטוקול.

מיכאל איתן: אני אקרא את זה יותר מהר.

מיכאל איתן: אם אתם מוכנים לשתף אתי פעולה אני אקרא את זה יותר מהר.

מיכאל איתן: אני קראתי את זה, כי אני גם מתעמק במחשבה על מה שאני אומר, אבל אם אתם רוצים שאני אקרא את זה כמו שאני קורא את ההגדה בפסח, אז נגמור יותר מהר.

מיכאל איתן: כרטיס "חופשי יומי" מוזל בכל גוש-דן.

מיכאל איתן: הונהג כרטיס "חופשי יומי" מוזל המאפשר נסיעה חופשית בכל שעות היום – מהשעה 09:00 ועד סוף השירות – בכל ערי המטרופולין, במחיר מוזל של 14 שקלים בלבד.

מיכאל איתן: הוזלה של 10% בכל כרטיסי המנוי בארץ – –

מוחמד ברכה: זה לא הנושא.

מיכאל איתן: – – ב-1 באפריל הוזלו כל כרטיסי המנוי "חופשי חודשי" – –

אבישי ברוורמן: 1 באפריל – – –

מיכאל איתן: – – בכל קווי האוטובוסים בארץ, בשיעור של 10%.

מיכאל איתן: הפחתה של התעריפים הבין-עירוניים בארץ ב-30%.

מיכאל איתן: ב-17 באפריל 2011 – – –

מוחמד ברכה: אתה רושם תקדים נוסף היום לתקדים הקודם של – – –

מיכאל איתן: הופחתו מחירי הנסיעה הבין-עירוניים של התחבורה הציבורית בין יישובי הפריפריה למטרופולינים בכל רחבי הארץ, בשיעור חד של עד 30%.

מיכאל איתן: במסגרת זו נקבע מחיר מקסימלי של נסיעה בקווים הבין-עירוניים בכל הארץ על 45 שקלים, לעומת 66 שקלים קודם לכן – למעט קווי אילת, שעליהם זה לא חל.

מיכאל איתן: כל תעריפי הנסיעה בקווים הבין-עירוניים בישראל שנעו בין 51 ל-56 שקלים הופחתו ל-42 שקלים בלבד.

מיכאל איתן: תעריפי הנסיעה שעמדו קודם לכן על 42–48 שקלים, הופחתו ל-40 שקלים בלבד, ותעריפי הנסיעה הבין-עירוניים שנעו בין 37 ל-42 שקלים, הופחתו ל-36 שקלים בלבד.

מיכאל איתן: הפחתה של 20% בדרום.

מיכאל איתן: ב-17 באפריל, במסגרת אותה הפחתה, היתה הפחתת תעריפים של כ-20% בפריפריה בדרום הארץ, שעיקרה הוזלה של מחירים בקווים שבין עוטף באר-שבע לעיר באר-שבע, תוך מתן דגש על יישובים כמו ירוחם וערד ויישובי הבדואים שבסביבה.

מיכאל איתן: הפחתת תעריפים של 30% ביישובי עוטף-ירושלים – אנחנו מתקרבים לסיום.

מיכאל איתן: עוד שני עמודים.

אבישי ברוורמן: מיקי, אנחנו סומכים עליך.

מיכאל איתן: הפחתת תעריפים של 30% ביישובי עוטף-ירושלים.

מיכאל איתן: ב-1 בדצמבר הורחב תעריף הנסיעה העירוני בירושלים לכל מטרופולין ירושלים.

מיכאל איתן: בהתאם לכך הופחתו תעריפי הנסיעה מירושלים ליישובים הסמוכים לירושלים, בהם מבשרת-ציון, מעלה-אדומים וגבעת-זאב, בשיעור של 30% – מ-8.8 שקלים ל-6.4 שקלים בלבד.

מיכאל איתן: כרטיס "חופשי חודשי" במטרופולין ירושלים אוחד עם כרטיס "חופשי חודשי" עירוני ומחירו הוזל מ-292 שקלים ל-227 שקלים בלבד.

מיכאל איתן: הסעיף הבא – החל ב-1 בינואר 2012 הוזלות בעשרות קווים בפריפריה.

מיכאל איתן: ההתייקרות הצפויה ב-1 בינואר 2012 – שעליה הכרזתי בפתח דברי – לא תחול על עשרות קווים בין-עירוניים המקשרים בין יישובי הפריפריה והמטרופולינים הסמוכות להם.

מיכאל איתן: תעריפי הנסיעה בקווים אלה, לא רק שלא ייוקרו באותם 3%, אלא יוזלו ביותר מ-10%.

מיכאל איתן: כך, למשל, נסיעה מקריית-שמונה לצפת תעלה מ-1 בינואר 18 שקל, במקום 20.7 שקל כיום; נסיעה מירוחם לדימונה תעלה 9.8 שקל, לעומת 11.3 שקל כיום; נסיעה מאשקלון לתל-אביב תעלה 18 שקלים, לעומת 20 שקלים כיום; נסיעה מאשדוד לירושלים תעלה 18 שקלים במקום 20 שקלים; נסיעה מחיפה לטבריה ומחיפה לתל-אביב תעלה 24 שקלים, לעומת 26.5 שקלים; ונסיעה מצפת ליוקנעם תעלה 30 שקלים במקום 32.5 שקלים כיום.

מיכאל איתן: יש כאן עוד פירוט של נסיעות מקריית-שמונה לכרמיאל שתוזל, מנצרת – – –

אבישי ברוורמן: יש נסיעה לאור-עקיבא?

מיכאל איתן: למשל, מנצרת לנתניה תעלה 30 במקום 34; מבאר-שבע לירושלים 30 במקום 32; מתל-אביב לירושלים 18 שקלים במקום 20 שקלים כיום; מאשדוד לרמלה 18 שקלים במקום 19 כיום, ותעריף הנסיעה בין בית-שמש לתל-אביב יוזל ל-18 שקלים במקום 19.1 – ללא הדרת נשים.

יעקב אדרי: תודה.

מיכאל איתן: רגע.

מיכאל איתן: עוד – – –

מוחמד ברכה: השר איתן, יש לי בקשה – – –

אבישי ברוורמן: מיקי, אני מניח שזה היה דברי איתן ולא דברי כץ – – –

מיכאל איתן: לא, אני חושב שבעניין הזה – – –

מוחמד ברכה: ברשות היושב-ראש, אתה מדבר, נותן את לוח המחירים של התחבורה הציבורית ושל שר התחבורה, וכבוד השר מופקד על טיב השירות לציבור, אני מקווה שלא יעלה בדעתך לבוא ולקרוא את "דפי זהב" – – –

מיכאל איתן: אנחנו מטפלים רק בשירות דיגיטלי.

מיכאל איתן: המנדט שלי זה רק שירות באמצעות מחשבים.

מוחמד ברכה: לא, אתה קורא – – –

מיכאל איתן: ביום שאפשר יהיה לשלוח אנשים דרך המחשב ממקום למקום אני אוכל לטפל גם בנושאים האלה.

מיכאל איתן: עד אז אני חייב למלא רק את מקומו של השר כץ.

יעקב אדרי: השר איתן, אנחנו כבר התקרבנו לשעה 16:00.

מיכאל איתן: אז אני מייד אסיים.

מיכאל איתן: החל ב-1 בינואר – הוזלות של 25% בכרטיסי מנוי בפריפריה.

מיכאל איתן: בנוסף לכך, מ-1 בינואר 2012 צפויות הוזלות במספר כרטיסי מנוי "חופשי חודשי" בפריפריה בשיעור של עד 25%.

מיכאל איתן: אני לא אמנה כאן את כל הרשימה, יש כאן רשימה של ערים שבהן זה חל.

מיכאל איתן: 50% הנחה לסטודנטים – זה חשוב – בכל קווי האוטובוסים.

מיכאל איתן: מחודש נובמבר 2011 זכאים כל הסטודנטים בישראל לנסוע בכל קווי התחבורה הציבורית בארץ בהנחה של 50%, באמצעות כרטיס מנוי סטודנטיאלי.

מיכאל איתן: סטודנטים שאין ברשותם כרטיס מנוי סטודנטיאלי זכאים להנחה של 33% בכל קווי התחבורה הציבורית בישראל.

מיכאל איתן: ובנוסף לזה, יש גם 50% הנחה לסטודנטים בכל קווי הרכבת.

מיכאל איתן: והנחה אחרונה שאני אזכיר נוגעת לקבוצת הוותיקים, שאני נמנה עליה – הנחה של 50% כבר מגיל 60.

מיכאל איתן: החל מ-1 בדצמבר 2011, אזרחים ותיקים זכאים לקבל הנחה של 50% ברכבת ישראל כבר מגיל 60 עבור נשים, במקום מה שהיה קודם, במקום גיל 62, ומגיל 65 עבור גברים, במקום 67 בעבר.

מיכאל איתן: זאת בדומה לנהוג כיום בקווי האוטובוסים של התחבורה הציבורית.

מיכאל איתן: לסיכום כל המלל שאמרתי, יש אומנם העלאה תקופתית, כמתבקש בשנים מ-1997, של 3% בחודש ינואר, אבל לעומת זאת יש שיעורים רבים של הנחות, ואנחנו מקווים מאוד שהציבור בישראל ישתמש יותר ויותר בתחבורה הציבורית.

מיכאל איתן: זה טוב לכיס, זה טוב לגוף, לאווירת הסביבה, ואנחנו מקווים שגם הבעיות שעולות על הפרק בתחבורה הציבורית תיפתרנה במהרה בימינו, אמן.

יעקב אדרי: תודה לשר מיכאל איתן על ההסבר המפורט.

אבישי ברוורמן: מכיוון שאדוני היושב-ראש – כבוד השר, ידידי היקר, מיכאל איתן, אני חושב שהאינפורמציה שהציגו כאן חבר הכנסת ברכה ואנוכי ואחרים לא מתיישבת עם כל הדברים, אני מציע שמקובל על השר איתן, שנביא את זה לדיון בוועדת הכספים או לוועדת הפנים – – –

יעקב אדרי: אנחנו עוד לא סיימנו.

יעקב אדרי: יש עמדה נוספת – –

אבישי ברוורמן: אוקיי.

יעקב אדרי: – – לחבר הכנסת דב חנין, ואחרי זה, השר כבר אמר, לאן שאתם רוצים, בבקשה, יתקיים דיון באחת הוועדות.

יעקב אדרי: בבקשה.

דב חנין: תודה, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: אדוני השר, הדברים הארוכים שלך בשמו של שר התחבורה הזכירו את הבדיחה המפורסמת על אותו נואם – והטענה איננה אליך – שהטקסט שלו לא היה משכנע במיוחד, ואז היה כתוב שם, בהוראות הבימוי, שצריך להעלות את הקול.

דב חנין: במקרה הזה – – –

קריאה: על הרצפלד.

אבישי ברוורמן: על משה סנה.

דב חנין: לא, לא, יש ויכוח, האם זה הרצפלד או סנה, לא משנה.

דב חנין: כל אחד משניהם יש לו כנראה הזכויות בדבר הזה.

דב חנין: בכל מקרה, אדוני השר, בשם שר התחבורה, אתה הבאת כמות אדירה של נתונים, אבל הציבור יודע את תמונת הדברים הרגילה והפשוטה.

דב חנין: ואזרחי תל-אביב יודעים שבתוך תל-אביב המחירים עלו, ותושבי רמת-גן יודעים שבתוך רמת-גן המחירים עלו, וגם מי שרוצה לנסוע מרמת-גן לתל-אביב המחירים שלו עלו.

דב חנין: כשבממשלה – אפילו מתוך דוח-טרכטנברג, שמציע להוריד מחירים של תחבורה ציבורית – הדבר היחידי שמגיע לדיון על התחבורה זה להקים תחנות דלק חדשות, כדי שאיכשהו המחירים ירדו – אני עוד מעולם לא ראיתי ששתי תחנות דלק, אחת ליד השנייה, גורמות להורדת מחירים, אבל כנראה שלמר נתניהו יש מודלים אחרים – אנחנו בבעיה, אנחנו בבעיה רצינית.

דב חנין: לא מספיק לדבר על העדפת תחבורה ציבורית.

דב חנין: המחירים עולים, השירות יורד.

דב חנין: הדרך היחידה להתמודד עם זה, זה לתת סובסידיות כדי להוריד את המחירים בצורה דרמטית, ולתת סובסידיות כדי לקנות עוד הרבה אוטובוסים חדשים, כדי שגם יהיו יותר אוטובוסים ואנשים לא יצטרכו להמתין שעות ולעמוד באוטובוס כאשר הוא מגיע.

יעקב אדרי: תודה.

דב חנין: תחבורה ציבורית זה עניין קריטי – גם כלכלית, גם חברתית, גם סביבתית, גם בריאותית; הגיע הזמן להתחיל לטפל בזה באמת.

יעקב אדרי: תודה לחבר הכנסת דב חנין.

יעקב אדרי: השר אמר שאין שום בעיה להעביר את זה לוועדת הכספים.

יעקב אדרי: יש – – –

קריאה: – – –

יעקב אדרי: מקובל על כולם?

מוחמד ברכה: הכספים או הכלכלה?

מוחמד ברכה: זו השאלה.

אבישי ברוורמן: כספים.

יעקב אדרי: כספים.

מוחמד ברכה: כספים.

יעקב אדרי: בבקשה, יש הצעות אחרות?

יעקב אדרי: אז, רבותי, זה עובר, בהסכמת כולם – – – הצבעה, בבקשה – נעשה הצבעה על ועדת הכספים.

יעקב אדרי: מי שבעד יצביע, בבקשה.

יעקב אדרי: הצבעה מס' 17 בעד ההצעה להעביר את הנושא לוועדה – 6 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הנושא לוועדת הכספים נתקבלה.

יעקב אדרי: שישה בעד להעביר לוועדת הכספים.

יעקב אדרי: בבקשה.

יעקב אדרי: רבותי, תם סדר-היום.

יעקב אדרי: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, ב' בטבת התשע"ב, 28 בדצמבר 2011, בשעה 11:00.

יעקב אדרי: ישיבה זו נעולה.