ישיבת מליאה, כנסת 18, פרוטוקול מספר 289, 2011-11-29 00:00

ראובן ריבלין: רבותי חברי הכנסת, עדיין אין שר, היום יום שלישי, ג' בחודש כסלו תשע"ב, 29 בנובמבר 2011, כ"ט בנובמבר, למניינם.

ראובן ריבלין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

ראובן ריבלין: אנחנו מתחילים, כרגיל ביום שלישי, בנאומים בני דקה.

ראובן ריבלין: מי שרוצה להשתתף בנאומים, נא להצביע.

ראובן ריבלין: ראשונת הדוברים – חברת הכנסת עינת וילף, ואחריה – חבר הכנסת אחמד טיבי, שנמצא.

ראובן ריבלין: הוא מצביע.

ראובן ריבלין: הודעה למזכירת הכנסת לפני שאנחנו מתחילים בנאומים.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת מסקנות ועדת הכספים בעקבות דיון מהיר בנושא: המלצה להעלאת המס לעסקים קטנים ומנגד הטבות מס מופלגות למפעלים מבוססים, הצעת חברי הכנסת גאלב מג'אדלה ורוחמה אברהם-בלילא.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ראובן ריבלין: תודה.

ראובן ריבלין: חברת הכנסת עינת וילף, בבקשה.

ראובן ריבלין: אחריה – אחמד טיבי, ואחריו – שלמה מולה.

ראובן ריבלין: אחרי זה מפלגת העבודה תבוא, אחרי זה האיחוד הלאומי.

עינת וילף: תודה רבה.

עינת וילף: כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת – –

קריאה: חד"ש.

ראובן ריבלין: חד"ש.

עינת וילף: – – אני רוצה לספר היום על לובה גביסר, לוחמת במרד גטו ורשה וגיבורה בעל-כורחה.

עינת וילף: לובה גביסר היתה קשרית בצד הארי ולוחמת, וביצעה שליחויות שהיו כרוכות בחיים ומוות.

עינת וילף: היא מעולם לא סירבה לאף שליחות, החל מהעברת כספים ליהודים שהסתתרו בצד הארי בוורשה ולאלה שהסתירו אותם; העברת נשק להתקוממויות במקומות שונים ברחבי פולין; סיפקה תעודות זהות ותעודות עבודה מזויפות ובכך הצילה חיים של רבים; נסעה למקומות מרוחקים שידעה שיהודים מסתתרים שם, לרומם את רוחם, כדי שידעו שהם לא לבד; העבירה ידיעות מהמחתרת לגבי מה שנעשה בחזיתות, כי המסתתרים היו מנותקים לגמרי.

עינת וילף: היא החזיקה בדירה, כשהיא מסתתרת כנוצרייה-פולנייה, ושם הסתירה את מנהיגי מרד גטו ורשה, בהם צביה לובטקין, מרק אידלמן ושמחה רותם, "קז'יק", שהציל את אחרוני המורדים מהגטו הבוער.

עינת וילף: בזכות המראה שלה היא יכלה להסתובב חופשי בפולין ולמלא את השליחויות יום-יום, עד סיום המלחמה ב-1945.

עינת וילף: לובה הלכה לעולמה אתמול בגיל 85, ותיטמן מחר באדמת קיבוץ לוחמי-הגטאות, שהיא היתה ממקימיו, ושלולא היא, גם לא היה אפשר להציל את מקימי הקיבוץ.

עינת וילף: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת אחמד טיבי.

ראובן ריבלין: יפה עשית שהזכרת.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת אחמד טיבי, ואחריו – חבר הכנסת דנון.

נחמן שי: דנון זה לא פה, זה שם.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, אתמול נפגשו בלשכתך, יחד אתך, יחד עם חברי הכנסת הערבים, מנהלי רדיו "א-שמס", בקמפיין נגד רצח נשים.

אחמד טיבי: זה אדוני, הנושא שהכי מדאיג את הציבור הערבי.

אחמד טיבי: אם תשאל את הציבור הערבי מה הכי מדאיג אותם – זה פשיעה, נשק בכל היישובים, הקריאה לאסוף את הנשק, רצח נשים.

אחמד טיבי: במקביל, אנחנו כבר כמה שבועות – תע"ל, אנוכי, אתר "בוקרא" החדשותי – מנהלים קמפיין שכותרתו: די לאלימות, הנשק הורג אותנו.

אחמד טיבי: ולכן, מצד אחד, זו קריאה למשטרה ליטול את האחריות המוטלת עליה ולאסוף את הנשק, למנוע ולפענח את הפשעים, ומצד שני, קריאה פנימית, ביקורת פנימית, שאלימות היא לא הדרך.

אחמד טיבי: אי-אפשר שסכסוכים ייפתרו על-ידי נשק, כדורים או טילי "לאו".

אחמד טיבי: זה הזמן לומר: די לאלימות, הנשק הורג אותנו.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת טיבי.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת דנון – אינו נוכח.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת נחמן שי, בבקשה.

נחמן שי: הבוקר פורסם כי משרד הביטחון התנצל בפני כתבת של העיתון "ניו-יורק טיימס" לינדזי אדאריו על כך שנהגו בה שלא כשורה כשהיא חצתה את הגבול לישראל מעזה.

נחמן שי: כמה פעמים – רק לדעת, היא בהיריון, היא ביקשה לא לעבור דרך מכונת החיפוש, כולם יודעים – – –

אחמד טיבי: שלוש פעמים החזירו אותה.

נחמן שי: גינקולוג – יכול להסביר לי גם את הסיבות למה.

נחמן שי: היא ביקשה שלא יעבירו אותה.

נחמן שי: העבירו אותה שלוש פעמים.

נחמן שי: כמובן גם הפשיטו אותה, כי ככה הכללים אומרים.

נחמן שי: אז אני רוצה לומר לבית הזה, אני גם אומר לך, היושב-ראש: הגיע הזמן להבין שעיתונות – הם לא אויבי המדינה; זה ה"ניו-יורק טיימס", כלת פרס פוליצר.

נחמן שי: אני מבין שצריך לשמור על כללי הביטחון, אתמול אמרתי את זה עוד פעם, ואני בטוח ומשוכנע.

נחמן שי: מישהו שם צריך גם להפעיל את הראש שלו, שזה איבר, חלק בלתי נפרד מגופנו, ולומר: חברים, קודם כול תסתכלו, מדובר באשה בהיריון.

נחמן שי: שנית, נבדוק במי מדובר, במה מדובר.

נחמן שי: זה לא סתם מישהו שחוצה את הגבול.

נחמן שי: כי הנזק שנגרם אחר כך למדינת ישראל הוא בלתי ניתן לתיקון.

נחמן שי: יפה שהתנצלנו, חבל שהגענו למקום הזה שצריך להתנצל.

ראובן ריבלין: האמריקנים פתרו את הבעיה על-ידי כך שהם בודקים את כולם.

ראובן ריבלין: הם לא בוחרים את מי לבדוק.

ראובן ריבלין: כולם.

נחמן שי: בסדר, אני יודע.

נחמן שי: אני לא אומר לא לבדוק, אבל צריכה להיות – –

ראובן ריבלין: לא, לא, אתה צודק.

נחמן שי: – – הבנה.

ראובן ריבלין: דרך אגב, יאמר לך עפו אגבאריה שאם בודקים את כולם, אין לו בעיה שיבדקו אותו.

עפו אגבאריה: לא, אין לי בעיה.

עפו אגבאריה: אם יבדקו את כולם, אין לי בעיה.

ראובן ריבלין: אני בטוח, אני לא רוצה לומר לכם על ברכה – זה ברור.

ראובן ריבלין: השוויוניות צריכה להיות קיימת.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת כצל'ה – בבקשה, אדוני.

ראובן ריבלין: ואחריו – חבר הכנסת בן-סימון.

יעקב כץ: תודה, אדוני היושב-ראש.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת יעקב כץ, סליחה, הלוא הוא כצל'ה.

ראובן ריבלין: לא אומרים: חבר הכנסת כצל'ה.

ראובן ריבלין: יעקב כץ.

ראובן ריבלין: בבקשה, אדוני.

יעקב כץ: אדוני היושב-ראש, תודה, מכובדתי השרה, חברי חברי הכנסת, אני חוזר ומדבר ורוצה לדבר פעם נוספת על הנושא של המסתננים.

יעקב כץ: אני קיבלתי עכשיו את הנתונים על כמות המסתננים שנכנסה לארץ עד לפני שלושה ימים.

יעקב כץ: נובמבר עדיין לא נגמר.

ראובן ריבלין: 2,500 החודש.

יעקב כץ: נכון, אני מודה לכבוד היושב-ראש.

יעקב כץ: אני תמיד, כבוד היושב-ראש, אמרתי: באין חזון ייפרע עם.

יעקב כץ: אז חשבתי שאנשים מוכנים למסור את יהודה ושומרון – זה צרם לי, כי אמרתי, איך יכול להיות יהודי, ציוני, שמוכן למסור חלקי ארץ-ישראל.

יעקב כץ: אחר כך אמרתי: שמעתי שאנשים מוכנים למסור את ירושלים – לא הבנתי.

יעקב כץ: לא הולכים להתיישב בנגב ובגליל, מילא.

יעקב כץ: אבל שאנשים מוכנים לוותר על הבית שלהם בתל-אביב, שלא מוכנים להסתכל אחורה ולראות מה קורה – לא בחצר האחורית, אדוני היושב-ראש.

יעקב כץ: זה מתקדם בקצב ובשטף, כי מתוך ה-2,500 שהגיעו, כ-2,250 נכנסו לתל-אביב.

יעקב כץ: הם נכנסים לדירות, ותל-אביב תוך – אני מעריך שאם כבר היום יש כ-50,000 מסתננים, מסתננים שנכנסו ונקלטו על-ידי צה"ל ופוזרו, אני לא מדבר על הכמות שנכנסה שלא על-ידי צה"ל, לאן אנחנו מגיעים?

יעקב כץ: העיר תל-אביב היא עיר יקרה, היא באמת יקרה, ואני לא אומר את זה בציניות, ולכן אני מבקש מיושב-ראש הכנסת להתערב.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת כץ, אני עומד ביום שישי להיפגש עם ה-High Commissioner של האומות המאוחדות, הפורטוגזי, בז'נבה, בנושא הפליטים.

ראובן ריבלין: אני מוכרח לומר לך שמתוך 2,500 האנשים שהגיעו לארצנו דרך סיני, שהמצרים לא עצרו אותם, כמעט 2,300 הם אנשים המוגדרים כאנשים אשר יכולים לבקש מקלט כפליטים, ולכן כל עוד צה"ל לא הקים עיר, הוא משחרר אותם – לא נותן להם את הזכות של פליט אבל לא מאפשר לגרש אותם, והם נמצאים – – –

יעקב כץ: אני מבין את זה.

יעקב כץ: אני רק שואל – – –

ראובן ריבלין: לכן, אתה צריך להבין.

ראובן ריבלין: אנחנו, כמדינה שנחשבת בעולם – אני מדגיש, כדי שלא יהיו פה קריאות ביניים – שנחשבת בעולם כמדינה נאורה, צריכים למצוא דרך עם המצרים ועם הפטרונים של סיני, עם האמריקנים למשל, שאנחנו לא נישא בכל העול של הפליטוּת מדרום-סודן – –

זאב בילסקי: – – – ומאריתריאה.

שלמה מולה: – – – ומאריתריאה.

שלמה מולה: אני אדבר על זה.

ראובן ריבלין: – – ומאריתריאה.

יעקב כץ: אדוני היושב-ראש, אני לא נכנס כרגע להגדרה של "פליט" ו"מבקש עבודה".

יעקב כץ: המציאות היא שישראל, מסיבות כאלה ואחרות, לא יכולה לגרש – – –

ראובן ריבלין: מספיק שהם נכנסים ויושבים על החול שהוא בתחום ישראל – –

יעקב כץ: נכון, נכון, נכון.

ראובן ריבלין: – – אנחנו מחויבים כלפיהם כפליטים.

יעקב כץ: נכון, נכון.

יעקב כץ: אני מקבל.

יעקב כץ: אני רק אומר: היתה החלטה בנובמבר שנה שעברה על הקמת עיר פתוחה – –

ראובן ריבלין: זה חצי מיליארד.

יעקב כץ: – – וזה יאפשר לפחות לגרום לכך שיאכלו, ישתו, יישנו, אבל לא יעבדו.

יעקב כץ: זה יגרום לכך שהשטף – – –

ראובן ריבלין: שהמוטיבציה לבוא הנה תהיה פחותה.

יעקב כץ: המוטיבציה תרד.

יעקב כץ: אני לא רואה את ההתעוררות – –

ראובן ריבלין: נקיים דיון על העניין הזה.

יעקב כץ: – – שתל-אביב הולכת ונכבשת.

יעקב כץ: תודה, אדוני.

ראובן ריבלין: אני מבטיח לתת דוח לכנסת לאחר פגישתי, לפי בקשתו ולא לפי בקשתי.

ראובן ריבלין: חשוב מאוד שנפגוש, כי עם ישראל לא יכול לדאוג לכל הפליטוּת בעולם.

ראובן ריבלין: אנחנו הקשר היבשתי היחידי עם אפריקה, ומאתנו לירדן.

ראובן ריבלין: שלא תהיה אי-הבנה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: רבותי, למי קראתי?

ראובן ריבלין: אמרתי כבר כצל'ה.

ראובן ריבלין: אמרתי לחבר הכנסת בן-סימון.

ראובן ריבלין: אתה בתור.

דניאל בן-סימון: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, בשנות ה-50 – ואתה היית בסביבה, אדוני היושב-ראש – היה מצב מאוד קשה בארץ, לא היתה כמעט צמיחה, אבל באותה מידה לא היה רעב.

דניאל בן-סימון: אנשים, למרות הקושי, היתה איזו תחושה שכולם פחות או יותר שטים באותה ספינה וכולם ניזונים ולכולם שליחות של הקמת מדינה.

דניאל בן-סימון: והנה, היום, בכנס שדרות יוצא נתון שצריך להדאיג, להטריד ולהדיר שינה מעינינו, שהצמיחה של ישראל היא מהגדולות בעולם, ויחד עם הצמיחה הכלכלית הזאת אני שומע נתונים, שאגב, ידועים לכולנו, ש-10% מהאוכלוסייה סובלים מרעב – אולי לא רעב אבסולוטי, אבל כמעט רעב אבסולוטי, זאת אומרת שאין להם מה לאכול – ו-20% חיים באיזה חוסר ביטחון תזונתי.

דניאל בן-סימון: במובן הזה, הצמיחה שלנו והעשורים האלה של הקפיטליזם הפראי והחזירי שממשלות ישראל קידמו לא נתנו תשובה לאותם 20%, 30%, 40% מהאוכלוסייה שחיים מתחת לקו העוני, ולכן כל נתון מעורר מחשבה נוספת: האם הדרך היא הדרך הנכונה: צמיחה, צמיחה וצמיחה, אבל שנעצרת בחלק קטן מהאוכלוסייה ולא מקיפה?

דניאל בן-סימון: לכן, כשמדברים על שנות ה-50, התקופה הקשה ביותר שהיתה כאן – לא היה מה שיש היום.

דניאל בן-סימון: תודה רבה.

ראובן ריבלין: כן, היו גם בשנות ה-50 בערך כמיליון יהודים.

ראובן ריבלין: אז, בשנות ה-50, התחילו לבוא גלי העלייה.

ראובן ריבלין: דרך אגב, היה צנע, שלא היה קל, אבל לא היו רעבים.

עפו אגבאריה: אבל היה יותר שוויוני ממה שהיום.

ראובן ריבלין: אין ויכוח.

ראובן ריבלין: תמיד יש כאלה – – –

עפו אגבאריה: – – –

ראובן ריבלין: בכל מקום שיש שוק שחור יש גם אנשים שהם עוסקים בשוק השחור.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת ברכה – בבקשה, אדוני.

ראובן ריבלין: אחריו חבר הכנסת – אני פשוט בורר לי פה – מולה.

ראובן ריבלין: דנון, אנחנו קראנו לך קודם, ושמורה לך זכותך.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת ברכה, בבקשה.

מוחמד ברכה: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, בהמשך לדבריו של חבר הכנסת בן-סימון על הפרסום שהיה היום, על כך ש-10% מאוכלוסיית המדינה חשו רעב, ומדינת ישראל בעצם תופסת את המקום הראשון במערב בעניין הזה: רק לפני כמה ימים, אולי שבוע, צהלו נציגי הממשלה כשפורסם דוח העוני, אדוני, ושם הוצבע על כך שיש ירידה במספר העניים.

מוחמד ברכה: אדוני היושב-ראש, אני רוצה להביא בפני הכנסת את האמת על הירידה.

מוחמד ברכה: אכן מספר המשפחות העניות ירד בסך של 1,800 משפחות בישראל, אבל כשמפלחים – תקשיב לי, בבקשה, תקשיב לי – אבל כשמפלחים יהודים מול ערבים, מסתבר ש-5,400 משפחות יהודיות יצאו ממעגל העוני אבל נכנסו 7,300 משפחות ערביות.

מוחמד ברכה: זאת אומרת, יש ירידה אצל היהודים, אבל יש עלייה אצל הערבים.

מוחמד ברכה: כשמדברים בנפשות ולא במשפחות, מדובר על ירידה של 1,400 נפשות שיצאו ממעגל העוני.

מוחמד ברכה: כשמפלחים, אכן יש ירידה בקרב היהודים של 18,200 אזרחים יהודים, אבל יש תוספת של 16,900 אזרחים ערבים, שהתווספו.

מוחמד ברכה: משמע, לעוני יש אופי גזעני, ולגזענות יש אופי של דיכוי חברתי.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת מולה.

ראובן ריבלין: אחריו – חבר הכנסת בן-ארי.

אריה אלדד: נוציא את העוני מחוץ לחוק – – –

עפו אגבאריה: – – –

עמיר פרץ: – – –

ראובן ריבלין: אתה גם.

ראובן ריבלין: הואיל ולא הצבעת, אז אתה הראשון בין – – –

עמיר פרץ: הצבעתי.

ראובן ריבלין: אתה הצבעת, אבל לא נקלטה הצבעתך.

ראובן ריבלין: בסדר.

שלמה מולה: אדוני היושב-ראש – – –

קריאה: – – –

ראובן ריבלין: עוד ארבעה.

שלמה מולה: אדוני היושב-ראש, אני מאוד שמח שאתה – – –

ראובן ריבלין: רבותי, אייכלר, אתה גם אצלי.

ראובן ריבלין: אני לא אמרתי לא.

ראובן ריבלין: אמרתי שהוא לא נרשם.

ראובן ריבלין: אתה רשום אצלי על לוח לבי, מה זה?

ראובן ריבלין: אני רוצה לראות אותך כל הזמן.

ראובן ריבלין: אני לא נותן לך לדבר, כי אם אני אתן לך לדבר אתה תלך.

ראובן ריבלין: ככה אני יכול לראות אותך.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת מולה, בבקשה.

שלמה מולה: אדוני היושב-ראש, אני שמח שהודעת לנו שאתה הולך להיפגש עם נציג האו"ם בנושא המסתננים.

שלמה מולה: אני מוכרח לומר לך שמה שקורה בזמן האחרון, מעבר להתגברות של המסתננים שמגיעים לכאן וזכויותיהם נפגעות, זכויותיהם הבסיסיות, כמי שהם פליטים כאן, אני רוצה דווקא למחות על אוזלת ידה של הממשלה, במיוחד משרד החוץ, בטיפול בפליטי אריתריאה.

שלמה מולה: לאריתריאה ולמדינת ישראל יחסים דיפלומטיים.

שלמה מולה: אני שאלתי במשרד החוץ אם אי-פעם התקיים דיון כדי לפתור את הבעיה הזאת של המסתננים – יותר מ-20,000 אריתריאים שנמצאים אצלנו כאן – בדרכי שלום.

שלמה מולה: אדוני היושב-ראש, אפילו לא התקיים דיון אחד במשרד החוץ.

שלמה מולה: משרד החוץ אפילו לא שלח שליחים לאריתריאה לדבר עם הנשיא של אותה מדינה.

שלמה מולה: אני חושב – אני יודע, ולא רק חושב – שמדינת אריתריאה, נשיא אריתריאה מעודד הגירה לישראל.

שלמה מולה: כל מהגר מקבל 1,000 דולר כדי שהוא יגיע לחוף מבטחים, למדינת ישראל.

שלמה מולה: אך כיצד המצב הזה יכול להימשך?

שלמה מולה: כאשר מדובר בעצם בעלייה מאתיופיה, שאתה כל כך, באמת, מסנגר עליה, הממשלה לא רוצה להביא והיא מורידה את המספרים ל-110.

שלמה מולה: מהגרים מגיעים לכאן, 2,500 – הממשלה עוצמת עיניה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת מולה.

ראובן ריבלין: אני לא יכול להיכנס לפרטים, אבל אתה טועה בקשר למשרד החוץ.

ראובן ריבלין: אני אומר לך שהאו"ם רואה במהגרים מאריתריאה – בשלב זה כל אדם שיכול לחזור לארצו, אנחנו יכולים לשלוח אותו לארצו.

ראובן ריבלין: אבל כל זמן שהוא מוגדר כאדם שרשאי לקבל מעמד של פליט, יש בעולם בעיה, ומתמודדים אתה לא טוב.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת בן-ארי, ואחריו – חבר הכנסת אייכלר.

ראובן ריבלין: מה אני יכול לעשות?

ראובן ריבלין: עפו אחרי זה.

ראובן ריבלין: בבקשה.

מיכאל בן-ארי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, פרשת השבוע שלנו, פרשת ויצא, מספרת בעצם על תקופת הגלות של יעקב אבינו, וכל העניין הזה הוא בבחינת "מעשה אבות סימן לבנים".

מיכאל בן-ארי: יוצא יעקב, וכשהוא יוצא כתוב "וילן שם כי בא השמש".

מיכאל בן-ארי: היציאה לגלות היא סימן של הלילה, ולכן הסיומת של זה היא בפרשה הבאה: "שלחני כי עלה השחר".

מיכאל בן-ארי: אבל, מה שקורה ליעקב זה מה שקורה הרבה פעמים ליהודים שיוצאים לגלות.

מיכאל בן-ארי: הוא רק יוצא להשתדך, ואחר כך זה לוקח שבע שנים, אומר אותו הגוי, ועוד שבע שנים, ואחר כך רק לעשות כמה שקלים, ואחר כך רק שהילדים יסיימו ללמוד, ואחר כך לגמור את הפנסיה, ורק כשהגוי מראה לו שאין פניו אליו כתמול שלשום, כשהאנטישמיות עולה, אז הוא מרגיש שהוא צריך לקחת את רגליו ולברוח אל הארץ.

מיכאל בן-ארי: הוא בא אל נשיו ואמר: אני ראיתי שאין פני אביכן אלי כתמול שלשום.

מיכאל בן-ארי: מכאן אני חושב שיש לנו את הלימוד הגדול ליהודי התפוצות, המסר שלנו: אם לא תחסלו את הגלות, הגלות תחסל אתכם.

מיכאל בן-ארי: לצערנו הרב, החיסול של הגלות היום, של יהודים, הוא בצורה של התבוללות.

מיכאל בן-ארי: יש אחוזי התבוללות קשים ביותר.

מיכאל בן-ארי: ולכן, אנחנו פונים מכאן, מכנסת ישראל, ליהודי העולם: עלו לארץ.

מיכאל בן-ארי: עלו, כי עלה השחר.

מיכאל בן-ארי: תודה רבה.

ראובן ריבלין: אבל כשעולה השחר, כשהוא אומר:

ראובן ריבלין: שלחני כי עלה השחר, זה אומר המלאך, שהוא בוודאי לא – – –

מיכאל בן-ארי: כן, אבל עלה השחר, אז שלחני.

מיכאל בן-ארי: והוא אומר לו: כי עלה השחר.

מיכאל בן-ארי: שחר – זמן הגאולה, בזמן שעם ישראל צריכים להיגאל.

מיכאל בן-ארי: זה הזמן שלך להפסיק את המלחמה שלך עם מלאכו של עשיו.

מיכאל בן-ארי: אתה חוזר לארץ-ישראל – – –

ראובן ריבלין: פרשנות יפה.

מיכאל בן-ארי: ועלו מושיעים בהר-ציון לשפוט את הר עשיו.

מיכאל בן-ארי: גם זה – – –

ראובן ריבלין: לא, לא, לא.

ראובן ריבלין: אבל זה לא ב"עלה השחר".

ראובן ריבלין: טוב, בסדר גמור.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת אייכלר, בבקשה.

ראובן ריבלין: אייכלר עכשיו, בבקשה, ואחריו חבר הכנסת – בן-ארי כבר דיבר, נשארו לנו דנון ואלדד, בבקשה.

ראובן ריבלין: אחרי זה אנחנו מתחילים – – –

ישראל אייכלר: אדוני היושב-ראש, אני התרגשתי מדברי התורה של חבר הכנסת בן-ארי.

ראובן ריבלין: כל שבוע הוא עושה את זה.

ישראל אייכלר: כן, אבל הוא דיבר על זה שכשהגוי מראה לו פנים זעופות, היהודי עולה לארץ-ישראל – והנה אני רואה את פני אביכן איננו אתנו כתמול שלשום.

ישראל אייכלר: אז יש פשט שאומר שלבן הארמי התחיל להתחבר אתו יותר מדי ויעקב אבינו חשש על הילדים שלו שהם יתחברו עם בני לבן.

ישראל אייכלר: הוא אומר: הנה אני רואה את פני אביכן איננו כתמול שלשום.

ישראל אייכלר: בואו נברח מפה לפני שהם יתבוללו אחד בשני, ועלו לארץ כדי שלא יתבוללו.

ישראל אייכלר: גם זה – – –

ראובן ריבלין: מכל אבותינו, היחידי שלא עזב את הארץ מעולם היה יצחק, נדמה לי.

ישראל אייכלר: כן, כי הוא עלה – – – העקדה – – –

ראובן ריבלין: הוא היה גם הפלאח הראשון.

ראובן ריבלין: הוא לא היה – – –

ישראל אייכלר: כן, כי הוא היה על קדושת המזבח והיה אסור לו לרדת.

ראובן ריבלין: בבקשה.

ישראל אייכלר: אבל אני ביקשתי לדבר על הנושא של בטיחות בדרכים, שהכנסת קיימה עליו היום דיון מיוחד, וגם במליאה יהיה דיון.

ישראל אייכלר: אני רוצה לברך את חבר הכנסת חמד עמאר על היוזמה הזאת.

ישראל אייכלר: לדאבוני, אני חוזר עכשיו בנאום בן הדקה לנאום בן הדקה הראשון שאמרתי כשנכנסתי לכנסת לפני עשרה חודשים.

ראובן ריבלין: חזרת לכנסת, לא נכנסת.

ישראל אייכלר: חזרתי לכנסת.

ישראל אייכלר: אז דיברתי על הסכנות שעלולות לבוא מהרכבת הקלה בזה שלא עושים גדרות דקורטיביות בתקופה הראשונה להפעלתה.

ישראל אייכלר: עכשיו שמענו שנפצע בן-אדם מבוגר, קשיש, ליד שער יפו וליד כיכר ספרא; נפצע אנושות, ועכשיו שוכב בבית-החולים, מהרכבת.

ישראל אייכלר: ותגובת הרכבת היתה שהרכבת צפרה והולך הרגל לא נענה לצפירתה.

ישראל אייכלר: הוא פשוט כנראה נהנה, כדי שהוא ישכב בבית-החולים במצב אנוש.

ישראל אייכלר: הוא לא נענה להפצרות, לצפירות של הרכבת:

ישראל אייכלר: אנא זוז הצדה ברחוב יפו, והוא נפל.

ישראל אייכלר: אני מבקש שוב לשים את הגדרות האלה, לפחות בתקופה הראשונה, שיהיו דקורטיביות, שיהיו יפות, אבל להציב אותן בכל מקום מפגש עם האזרחים.

ישראל אייכלר: ובהזדמנות זו, ישנו מולך שנקרא נת"צ – נתיבי תחבורה ציבורית – בתוך מרכז כביש גולדה בירושלים, בתוך כביש סואן, שגורם לאנשים לעבור במעברי חצייה ולהפסיד אוטובוסים.

ישראל אייכלר: צעירים חוצים ונפצעים כל חודש.

ראובן ריבלין: תודה.

ישראל אייכלר: אני מבקש לפרק את הנת"צ הזה, לשים בשני הצדדים של הכביש, ואני אומר את זה כיושב-ראש הוועדה לתחבורה ציבורית של ועדת הכלכלה של הכנסת.

ראובן ריבלין: תודה.

ראובן ריבלין: תיזום דיון בוועדת הכלכלה.

ראובן ריבלין: תודה רבה, חבר הכנסת.

ראובן ריבלין: אני מזמין את חבר הכנסת אריה אלדד, ואחריו – חבר הכנסת דנון נמצא אתנו?

ראובן ריבלין: הוא לא נמצא אתנו.

ראובן ריבלין: טוב.

ראובן ריבלין: לא, לא.

ראובן ריבלין: לא, לא.

ראובן ריבלין: סליחה.

ראובן ריבלין: בסדר.

ראובן ריבלין: אריה אלדד, ואחריו – עפו אגבאריה.

אריה אלדד: כירורגיה כללית לפני כירורגיה פלסטית – – –

ראובן ריבלין: אמרתי עפו אגבאריה ומחקתי.

ראובן ריבלין: בבקשה.

אריה אלדד: כירורגיה כללית בדרך כלל זה לפני כירורגיה פלסטית.

ראובן ריבלין: שניכם רופאים, אין גבולות.

ראובן ריבלין: אין גבולות.

ראובן ריבלין: אין גבולות בין רופאים.

אריה אלדד: תודה, אדוני היושב-ראש.

אריה אלדד: נפל דבר בכנסת היום.

עפו אגבאריה: – – – פלסטיקה – – –

ראובן ריבלין: כן, בבקשה.

אריה אלדד: כירורגיה כללית זה לפני פלסטיקה, בדרך כלל, אבל לא חשוב.

ראובן ריבלין: בבקשה.

אריה אלדד: נפל דבר בכנסת היום.

אריה אלדד: באיחור קל של שנתיים וחצי קיימה ועדת החוץ והביטחון סוף-סוף דיון במה שהמליאה ברוב של 53 קולות הטילה עליה לפני שנתיים וחצי לקיים דיון – בהצעה לסדר-היום שלי בנושא: ירדן היא פלסטין.

אריה אלדד: היה דיון מעניין.

אריה אלדד: התחלנו אותו, והוא יעבור בהמשך לוועדת משנה.

אריה אלדד: הייתי סבור שהדיון בעת הזאת הוא דחוף מאוד, בגלל הזעזועים המתרחשים במזרח התיכון, ובגלל האפשרות שהתוכנית הזאת, בין שנרצה בכך ובין שלא נרצה בכך, תתחולל לנגד עינינו, והכנסת אינה פטורה מהחובה לפקח על הרשות המבצעת ולדעת אם היא נערכת לאפשרות של שינויים כאלה בסביבותינו.

אריה אלדד: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: כנסת ישראל מחויבת בכיבוד ריבונותן של מדינות אחרות, בוודאי כשיש להן הסכם שלום עם ישראל.

ראובן ריבלין: אבל כמובן, אתה רשאי להעלות כל נושא ולבקש לדון בו.

ראובן ריבלין: בבקשה, חבר הכנסת אגבאריה.

עפו אגבאריה: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אפרופו מדינה נאורה, אני חושב שכנראה יבוא העניין אל קצו.

עפו אגבאריה: אנחנו היום כבר ביום השני לבחירות במצרים, וכנראה נולדת עוד מדינה נאורה.

עפו אגבאריה: כנראה מדינת ישראל, כבר אחרי יוני – –

ראובן ריבלין: אינשאללה.

עפו אגבאריה: – – ב-2012 לא תוכל להגיד שאנחנו הדמוקרטיה היחידה במזרח התיכון.

עפו אגבאריה: אני מקווה שיהיה אותו דבר גם בירדן וגם בסוריה.

ראובן ריבלין: אינשאללה.

ראובן ריבלין: רשמנו את דבריך לפנינו.

עפו אגבאריה: דבר אחד שאני רואה שגם זה אותו דבר.

עפו אגבאריה: אני מקווה שגם שם, מה שמסתמן, שגם כן מפלגות אידיאולוגיות, מפלגות חרדיות, וכנראה תהיה עוד איזה מפלגה – "מצרים ביתנו", או אחר כך "ירדן ביתנו", שירכיבו את הממשלה שם.

עפו אגבאריה: ואולי יהיה משרד חוץ קצת יותר חזק במצרים ממפלגת "מצרים ביתנו", וימשיכו בחקיקה שלהם, ותהיה בסופו של דבר מדינה נאורה שתדבר בגובה העיניים עם מדינת ישראל, ותעבור באמת לדברים האמיתיים של מדינת מצרים, כמו שטוענים במדינת ישראל: ללא גזענות וללא הפרדה וללא אפליה.

עפו אגבאריה: אני מאוד מקווה שיהיה כך.

עפו אגבאריה: תודה.

ראובן ריבלין: אנחנו מצטרפים כולנו לתקוות שלך.

ראובן ריבלין: רבותי, אנחנו עוברים לחבר הכנסת עמיר פרץ.

ראובן ריבלין: אחריו – חבר הכנסת בילסקי, ואחריו – חבר הכנסת שאמה-הכהן, לאחר שהיום זה כבר רשמי.

ראובן ריבלין: בבקשה, אדוני.

עמיר פרץ: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אני, כמו רבים מחברינו בכנסת, הייתי הבוקר בכנס שדרות לחברה.

עמיר פרץ: אני מודה לך על ההחלטה להנהיג את המסורת הזאת, שבה בעצם מגיעות כל ועדות הכנסת.

עמיר פרץ: יורדות ל"ספיר", יורדות לפריפריה.

עמיר פרץ: אני חושב שזה מהלך חשוב ביותר – – –

ראובן ריבלין: עולים, עולים, עולים, עולים לפריפריה.

עמיר פרץ: עולים.

עמיר פרץ: לנו אין בעיה.

עמיר פרץ: המינוחים האלה, איך אומרים?

עמיר פרץ: לא מעלים ולא מורידים בתחושות שלנו.

עמיר פרץ: טוב, אני מודה לך גם כי בשבילי זה קל"ב, אתה יודע, גם מסייע.

עמיר פרץ: אבל בהחלט הדיונים שמתקיימים שם הם דיונים רציניים ביותר.

עמיר פרץ: ולכן, כאשר רואים את הכתבה שמתפרסמת היום על המצב – על המסמך של משרד הבריאות שחושף פערים קשים בין הטיפול שזוכים לו תושבי הדרום לעומת הטיפול שניתן בשאר הארץ, זה הרי דבר מדהים.

עמיר פרץ: אתה כבר אומר: לאן אנחנו מגיעים?

עמיר פרץ: מדובר פה על דברים מאוד מאוד חמורים: עלייה בשיעור התינוקות שלא מחוסנים, צניחה דרמטית בשיעור הנשים שעוברות מעקב היריון, תמותה הרבה יותר גדולה, ומסתבר – – –

קריאה: – – –

עמיר פרץ: מה?

מוחמד ברכה: תוחלת החיים גם – – –

ראובן ריבלין: לא להפריע לו.

עמיר פרץ: ומסתבר שהכול עניין של החלטה ושל יכולת לקיים את הדברים המינימליים שאדם במדינת ישראל זכאי להם.

עמיר פרץ: ואני באמת פונה אליך, אדוני יושב-ראש הכנסת, אני חושב שהגיע הזמן לנתח באופן הרבה יותר עמוק איך קורה שבסוף בסוף, מרוב שרוצים להעדיף את הפריפריה, היא נמצאת גם בדברים הבסיסיים ביותר, לצערי, מאחור.

עמיר פרץ: ולכן – אני יודע שאתה ער לכך, אבל אין ספק שדיון ממצה, גם במליאה, גם בוועדות השונות, ולא רק לעלות לפריפריה כהזדהות, אלא לדון בפריפריה כדי למצוא פתרונות.

עמיר פרץ: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה על הערתך החשובה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת בילסקי, בבקשה.

ראובן ריבלין: אחריו – שאמה-הכהן, ואחריו – מגלי והבה.

זאב בילסקי: אדוני היושב-ראש, אני רוצה להודות לידידי חבר הכנסת חמד עמאר על הכינוס המיוחד בנוכחותו של יושב-ראש הכנסת בנושא של הבטיחות בדרכים.

זאב בילסקי: אתמול בלילה הייתי בטקס האזכרה השנתי, שנכחו בו 300 איש שכולם שכלו את היקירים שלהם בתאונות דרכים.

זאב בילסקי: אדוני היושב-ראש, הם הדליקו נרות, הם הסריטו סרטים.

זאב בילסקי: ההורים של לי זיתוני, זיכרונה לברכה, עלו וסיפרו מה זה להיות בלי הבת הנפלאה שלהם בת ה-25, שנדרסה על מעבר חצייה, והדורסים שלה ברחו ועזבו את הארץ.

זאב בילסקי: אני מתפלל יחד עם כולנו שנשכיל כולנו לשים קץ לקטל הזה בדרכים, שהרבה ממנו זה תוצאה של מעשי אדם, של מעשי ממשלה.

זאב בילסקי: יש הרבה מה לעשות בתחום הזה.

זאב בילסקי: ובאמת, שבשנה הבאה, בטקס שיהיה, נוכל להגיד שהחזרנו כמה אנשים הביתה בשלום.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת בילסקי.

ראובן ריבלין: אני מזמין את חבר הכנסת שאמה-הכהן, ואחריו – את חבר הכנסת מגלי והבה, ואחריו – את דב חנין.

כרמל שאמה-הכהן: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, בשבועות האחרונים אנחנו שומעים הרבה את האמירות: שלטון החוק, דמוקרטיה יציבה, נאורה, חופשית.

כרמל שאמה-הכהן: הרבה פעמים אנחנו שומעים פה את הערכים של החינוך נישאים בפי כל חברי הכנסת, מכל צדי הבית.

כרמל שאמה-הכהן: אבל בשם אותו חוק, אדוני, קורים דברים מאוד חמורים.

כרמל שאמה-הכהן: האם היית מעלה על דעתך שרשות מקומית תקרא אזור שלם בעירה על שם אדם שהורשע בפלילים ונמצא היום תחת חשדות לשוחד?

כרמל שאמה-הכהן: זה מה שעשתה מועצת העיר רמת-גן, כחותמות גומי, לקרוא לכל אזור הבורסה – אזור הסחר הבין-לאומי, כלומר, הבושה והביזיון הם לא רק מקומיים, הם גם ברמה הבין-לאומית.

כרמל שאמה-הכהן: אני חושב שפושעים הסתובבו עם אותות כבוד בסדום ועמורה, והאם לסדום היינו ולעמורה דמינו?

כרמל שאמה-הכהן: הכנסת צריכה לתת את הדעת על זה.

כרמל שאמה-הכהן: יש הצעת חוק שאדם עם קלון לא יוכל להיות מונצח על-ידי רשות ציבורית.

כרמל שאמה-הכהן: כך צריך להיות.

כרמל שאמה-הכהן: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: רק אני מציע לחברי הכנסת לא לנאום נאומים לגבי איזשהם אנשים שלא יכולים לענות פה.

כרמל שאמה-הכהן: לא האשמתי אף אחד.

ראובן ריבלין: כן, זה נכון, אבל זה עוד יותר.

ראובן ריבלין: זה לפעמים קצת יותר קשה.

ראובן ריבלין: הייתי מציע – אני גם חשבתי אפילו שחבר הכנסת כץ, יעקב כץ, כצל'ה, שאני יכול להביע את דעתו בכל מקום – – –

מוחמד ברכה: הוא לא השמיץ אף אחד, אלא ציין שהוא עבר עבירה עם קלון, מה קרה?

כרמל שאמה-הכהן: לא אמרתי אפילו מי.

מוחמד ברכה: זו החלטה של בית-משפט, אין פה השמצה.

דוד רותם: לא, אין פה השמצה.

דוד רותם: אנחנו רק רוצים לדעת את שם פסק-הדין.

כרמל שאמה-הכהן: חוץ מזה, חוק לשון הרע – – –

ראובן ריבלין: אני מציע, כאשר מדברים, כי מדברים בדבר שאנחנו לא יכולים לכמת אותו – אתה יודע, יכול להיות שזה "אולי הורשע", יכול להיות – לא יודע למי הוא מתכוון.

ראובן ריבלין: רבותי, אני אמרתי רק שפעמים רבות אנחנו שומעים אנשים שמדברים על אדם שלא יכול להתגונן פה.

ראובן ריבלין: טוב יעשו חברי הכנסת – יכולים לבוא, לעמוד מולו, להיות במצב שבו – כל מי שמדבר פה מחברי הכנסת, החסינות שלו היא מהותית, לא יכול להסיר אותה.

כרמל שאמה-הכהן: אני מוותר על החסינות שלי בקשר לאמירה הזאת.

ראובן ריבלין: לא, לא, לא, אתה לא יכול.

ראובן ריבלין: גם אם אתה רוצה אתה לא יכול.

ראובן ריבלין: ולמיטב ידיעתי, ידיעותיך המשפטיות הן רבות.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת מגלי והבה – בבקשה, אדוני.

מגלי והבה: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, קיימנו דיון בוועדת הפנים על החוקיות של האנטנות הסלולריות שקיימות בבית-ג'ן.

מגלי והבה: וראה זה פלא, אדוני היושב-ראש, אף אנטנה, לפי עדות ועדת תכנון ובנייה והמועצה המקומית וכל הגורמים, אין לה אישור להיות ממוקמת איפה שהיא נמצאת ופועלת כבר שלוש או ארבע שנים, ויש כאלה עשר שנים.

מגלי והבה: זה מוכיח שהרשות שאמורה לפקח על קיום החוק לא נמצאת שם.

מגלי והבה: כן, הם עצרו אנשים – משטרת ישראל, דרך אגב – שמחו נגד האנטנות האלה, ואפילו אחד האנשים, מתכננים להגיש נגדו כתב אישום.

מגלי והבה: אז אמרתי, ואני אומר את זה לכנסת שלנו, שאנחנו מפקחים על הרשות המבצעת, אבל הרשות המבצעת נרדמה בשמירה, והאנטנות האלה הן ללא אישור.

מגלי והבה: אפילו מבחינה חוקית – אין להן שום כיסוי חוקי והן נמצאות ופועלות.

מגלי והבה: ההחלטה והמסקנה של ועדת הפנים היא לתת את ההנחיה לגורמים האחראים לביצוע החוק וליישום החוק שיורידו את האנטנות האלה וייפטרו מהסכנות שהאנשים כל הזמן נחשפו אליהן במשך שנים רבות.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת חנין, האם תמ"א 36 מאפשרת לרשות המקומית להתנגד להציב, או – – –

דב חנין: הצרה הגדולה היא שלכאורה לרשות המקומית אין שם מעמד.

ראובן ריבלין: אין מעמד – – –

מגלי והבה: הוועדה לתכנון ובנייה, יש לה מעמד.

חמד עמאר: חייבים ליידע, חייבים ליידע.

ראובן ריבלין: איזו שאלה.

ראובן ריבלין: היא יכולה להגיש את ההתנגדות שלה.

זאב בילסקי: לא, אבל יש לה מעמד בדיוק כמו לכל אחד אחר.

זאב בילסקי: אין לה מעמד שונה מכל מתנגד.

ראובן ריבלין: בוודאי, אין לה מעמד שונה, אבל בינתיים אומר חבר הכנסת מגלי והבה, שהוא תושב בית-ג'ן, בינתיים הוא לא יודע, אבל הקימו את האנטנה.

ראובן ריבלין: מה זה?

מגלי והבה: נכון.

מגלי והבה: ועדת התכנון והבנייה אומרת: האנטנות לא חוקיות, והמשרד לאיכות הסביבה צריך להוריד אותן.

ראובן ריבלין: נדמה לי שזה משרד התקשורת, אבל אני לא – – –

מגלי והבה: התקשורת.

ראובן ריבלין: נדמה לי התקשורת.

ראובן ריבלין: למה אני יודע על תמ"א 36?

ראובן ריבלין: כי הייתי פעם שר התקשורת.

ראובן ריבלין: לא שהפכתי למומחה גדול לתקשורת, אבל לפחות השתדלתי.

ראובן ריבלין: בבקשה, חבר הכנסת חנין, הבמה לרשותך.

דב חנין: תודה, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: כמו רבים מחברי, גם אני היתה לי הזכות להשתתף בכנס שדרות היום.

דב חנין: היה מרתק, מעניין.

דב חנין: הייתי בכמה דיוני ועדות, גם בכמה במות, אבל ההזדמנות היותר חשובה היתה דווקא להסתובב בקהל ולשמוע את הציבור הצעיר שהסתובב שם.

דב חנין: ועמיתי חברי הכנסת, יש לי חדשות.

דב חנין: יש לי חדשות למי שחשב שהצליח לכסות את המחאה החברתית בגל עכור של חיפוש אויבים פנימיים, צמצום חופש הביטוי, טיפול בארגוני החברה האזרחית או בבית-המשפט העליון: המחאה החברתית חיה וקיימת.

דב חנין: היא חיה וקיימת, כי הבעיות לא נפתרו.

דב חנין: דיברנו בשבוע שעבר על העוני, על עובדי הקבלן, מצוקות הדיור, בעיות הבריאות, הרווחה, החינוך.

דב חנין: אלה הנושאים שמעניינים, מטרידים את הציבור הישראלי, אלה הם הנושאים שצריכים פתרון, וכל עוד הבעיות לא תיעלמנה, הדרישות והמחאה לא ייעלמו.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת דב חנין.

ראובן ריבלין: האם יש מישהו מחברי הכנסת הנוכח באולם – בבקשה, חבר הכנסת יוחנן פלסנר.

יוחנן פלסנר: התחשמלתי.

ראובן ריבלין: אם אתה קיבלת חשמל מהמיקרופון, תאר לך איזה חשמל קיבל המיקרופון ממך.

יוחנן פלסנר: בדיוק.

יוחנן פלסנר: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, את הילדות שלי אני משתדל ללמד לא לטפס על עץ שהן אחר כך לא יכולות לרדת ממנו.

יוחנן פלסנר: משום מה, נראה לי שאת השיעור הפשוט הזה ראש הממשלה והשרים הבכירים בממשלה לא מצליחים להבין.

יוחנן פלסנר: מדי כמה שבועות אנחנו שומעים את ההצהרות הלוחמניות, המלאות תעוזה, המלאות אומץ והמלאות רגשות פטריוטיים לגבי העברת הכספים לפלסטינים – העברת הכספים שכמובן חוקית שייכים להם.

יוחנן פלסנר: מבחינת האינטרס שלנו, יש לנו גם האינטרס לשמר את כל ההסכם של מעטפת המכס.

יוחנן פלסנר: כולנו יודעים את זה, ואני מניח שהם יודעים את זה מתוך הדיונים שלהם, ועדיין אנחנו שומעים את ההתלהמויות, את שר האוצר שאמר לפני שבוע, ואחר כך ראש הממשלה, שאמר אתמול שהוא בעצם שוקל כן להעביר את הכספים, אבל שר החוץ לא מרשה לו; אבל שר הביטחון אומר שהדיון לא אקטואלי; שר האוצר שינה את דעתו.

יוחנן פלסנר: אדוני היושב-ראש, יש לנו כאן ממשלה מבולבלת, שפועלת בניגוד לאינטרס הלאומי שלנו, ואנחנו גם אפילו לא מצליחים להבין מה המדיניות שלה, אז אפילו קשה לנו להתווכח עם זה.

יוחנן פלסנר: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת פלסנר.

ראובן ריבלין: האם יש מישהו שרוצה ונמצא באולם?

ראובן ריבלין: לא.

ראובן ריבלין: השרה אורית נוקד, האם את רוצה להתייחס?

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: ציון יום המחויבות הלאומי לבטיחות בדרכים

ראובן ריבלין: ובכן, חברי הכנסת, בעוד שר התחבורה בדרך למליאת הכנסת, אני מבקש לומר לכם שאנו מציינים היום את יום הבטיחות בדרכים.

ראובן ריבלין: נושא תאונות הדרכים אינו יורד, ואסור לו לרדת, מסדר-היום הציבורי.

ראובן ריבלין: שנה אחר שנה צעירים ומבוגרים, נערים וילדים, מאבדים את חייהם לנגע תאונות הדרכים.

ראובן ריבלין: מחלה ממארת, שמרבית הנפגעים בה מתו מחוסר תשומת לב, משניות של נהיגה מופקרת ובזבזנית, מרגעים של חוסר ציות לחוק; הסחת דעת רגעית, ואפילו לשניות מעטות, שתוצאותיה איבוד שליטה, אובדן ומוות.

ראובן ריבלין: משפחות שלמות קורסות, מאבדות את חדוות החיים, את הבן או הבת, את האב או הסב, לתאונות שהיו יכולות להימנע.

ראובן ריבלין: השנה נכנסו כ-350 משפחות למעגל האימה הזה, כשאיבדו את יקיריהן בכבישי הארץ הזאת.

ראובן ריבלין: לאחרונה קיבלתי דוח של עמותת "אור ירוק", העמותה לשינוי תרבות הנהיגה בישראל.

ראובן ריבלין: הדוח עוסק בפגיעות בקשישים בתאונות דרכים בישראל.

ראובן ריבלין: נתוני הדוח, כפי שציינתי בכנס באודיטוריום, מראים כי סיכוייהם של אזרחים ותיקים להיפגע בתאונות דרכים גבוהים במיוחד.

ראובן ריבלין: שיעור האזרחים הוותיקים שנהרגו בתאונות דרכים בישראל כפול מחלקם היחסי באוכלוסייה.

ראובן ריבלין: עבור אוכלוסייה זאת גם חציית כביש במעבר חצייה לא מרומזר מסוכנת במיוחד.

ראובן ריבלין: עם העלייה בתוחלת החיים, קבוצת האזרחים הוותיקים הולכת וגדלה.

ראובן ריבלין: ללא מענה הולם, אנו נהיה עדים ואחראים לעלייה גם במקרי הפגיעה בהם.

ראובן ריבלין: עלינו להביא בחשבון את צרכיה של האוכלוסייה הזאת, אוכלוסיית הוותיקים.

ראובן ריבלין: עלינו לשפר, אדוני השר, את תשתיות הכביש על מנת שיתאימו לאזרח הוותיק, ולעודד רכישת מכשור שיכול לעזור לנהג הוותיק ולהולך הרגל לצלוח את דרכם בשלווה.

ראובן ריבלין: כמובן, בעיית תאונות הדרכים אינה נוגעת רק לוותיקים ולזקני העם, אבל רציתי להעיר הערה באותו יום שבו אנחנו מציינים את יום הבטיחות בדרכים, ולתת לבנו גם לרעה החולה הפוקדת את האנשים, כמו אותו אדם אשר אתמול הלך על פסי הרכבת הקלה בירושלים.

ראובן ריבלין: הרכבת אותתה לו ואף התריעה בצפצוף, אבל הוא כנראה לא שמע ולכן הוא היום שוכב במצב קשה, ואנחנו מאחלים לו בריאות והחלמה מהירה.

ראובן ריבלין: אבל בהחלט אנחנו צריכים לתת את דעתנו שיש אנשים שיכולותיהם להיות ערים בכביש הן פחותות משל אנשים צעירים יותר.

ראובן ריבלין: אנחנו נתחיל את היום הזה, כאשר השר ישיב לכל ההצעות לסדר-היום – מס' 6602, 6563, 6620, 6628, 6655, 6666 ו-6707 – שעומדות על סדר-היום.

ראובן ריבלין: הראשון – חמד עמאר, אחריו – זאב בילסקי, אחריו – מוחמד ברכה, יעקב כץ, עינת וילף, ג'מאל זחאלקה ואורי מקלב.

ראובן ריבלין: ראשון הדוברים, חבר הכנסת עמאר, שאני מאוד מודה לו על ארגון היום הזה, יחד ובשיתוף עם המוסד לבטיחות ועם משרד התחבורה.

ראובן ריבלין: באמת, כינוס מרשים ביותר שהיה היום באודיטוריום, בהשתתפות רבים מחברי הכנסת.

ראובן ריבלין: בבקשה, חבר הכנסת חמד עמאר.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, כבוד שר התחבורה, כבוד השרה, חברי חברי הכנסת, היום ציינו בכנסת את היום הלאומי לבטיחות בדרכים.

חמד עמאר: אני רוצה להודות לחברי הכנסת שהשתתפו בוועדות; לך, אדוני היושב-ראש, שהיית באודיטוריום היום בכנס, לשר.

חמד עמאר: התחלנו את היום בוועדות, אדוני היושב-ראש.

חמד עמאר: התחלנו בוועדת החינוך ודיברנו על משמרות הזה"ב ועל החשיבות של משמרות הזה"ב, על ההדרכות ועל השיתוף של ילדי ה'–ו' בכל הנושא של בטיחות בדרכים.

חמד עמאר: בנושא הזה אני רוצה לדבר, אדוני השר, על החשיבות של חינוך תעבורתי.

חמד עמאר: היום, כפי שקיבלנו נתונים בוועדה, יש תקציב של 22 מיליון שקלים שמועברים למשרד החינוך – 18 מיליון ממשרד התחבורה ועוד 4 מיליון שמשרד החינוך מקצה לנושא.

חמד עמאר: בשביל שיהיה חינוך תעבורתי חובה בשעתיים שבועיות ושיוכלו לגשת לבגרות, צריכים להוסיף עוד 20 מיליון שקל בסך הכול, אדוני השר.

חמד עמאר: אני חושב שהנושא הזה הוא נושא חשוב, כי תלמיד שיודע שהוא צריך להכין את עצמו לבגרות ולהכין את עצמו למבחנים, הוא ייכנס, ילמד – יצליח בסופו של דבר, כשיהיה נהג צעיר, לשמור על חיי אדם.

חמד עמאר: אחרי זה קיימנו בוועדת הפנים דיון, אדוני היושב-ראש, על ממוני תחבורה ברשויות המקומיות.

חמד עמאר: התברר מהדיון שלמרות שיש חוזר מנכ"ל בנושא, רוב הרשויות המקומיות אין להן אפילו אחד.

חמד עמאר: יש רשויות עם 100,000 תושבים, אין להן ממונה בטיחות אחד בתוך הרשות.

חמד עמאר: משרד הפנים אמר בדיון: יש אפילו דברים בחוק שאנחנו מחויבים שיהיו לנו ואין לנו.

חמד עמאר: אני אומר לך, אדוני היושב-ראש, אם ראש רשות רואה חשיבות בנושא, בעיה תקציבית לא תהיה, כי הוא יכול למצוא את התקציב.

חמד עמאר: אם הוא רוצה לתת איזה מינוי למישהו, התקציב אף פעם לא עמד לנגד עיניו.

חמד עמאר: אני חושב שבנושא הזה ראשי רשויות צריכים לקחת את זה בשיא הרצינות ולמנות אנשים שיפעלו בתוך היישובים, כי מכל הנתונים עולה שתאונות בתוך הערים – 79% מההרוגים בתאונות הדרכים נהרגים בערים, בכבישים עירוניים, ולא בכבישים בין-עירוניים.

חמד עמאר: לכן התפקיד הזה חשוב מאוד.

חמד עמאר: בנושא מעורבות צעירים בתאונות דרכים, אנחנו רואים שצעירים מעורבים בתאונות דרכים יותר מהוותיקים.

חמד עמאר: אני באמת רוצה לברך את השר על הבאת חוק של רשיון מדורג.

חמד עמאר: רשיון מדורג מדבר על הארכת תקופת הליווי לאותו נהג משלושה חודשים לשישה חודשים, על ליווי בלילה, על הצהרה של ההורה והצהרה של הנהג כשהוא מגיע למשרד הרישוי בשביל לקבל את הרשיון.

חמד עמאר: תודה רבה לך על קידום החוק הזה.

חמד עמאר: אני חושב שהחוק הזה יכול לעזור, יכול לתת לנו לפחות את התקווה, אולי אותם צעירים לא יהיו מעורבים בתאונות דרכים בעתיד.

חמד עמאר: אני לא יכול שלא לדבר על המגזר הערבי ועל המעורבות שלו בתאונות הדרכים.

חמד עמאר: המגזר הערבי הוא 20% ומחזיקי רשיון הם 15% מהנהגים בארץ.

חמד עמאר: ההרוגים בתאונות דרכים הם 40%.

חמד עמאר: הנתונים צועקים לשמים.

חמד עמאר: צריכים למצוא את הפתרון, לפתור את הבעיה, לראות, האם זאת תרבות הנהיגה?

חמד עמאר: האם זה כל תהליך לימוד הרשיון?

חמד עמאר: האם זה חינוך?

חמד עמאר: האם זה תשתיות?

חמד עמאר: האם זה הסברה?

חמד עמאר: מה חסר?

חמד עמאר: למה אותו נהג מהמגזר הערבי מעורב יותר מכל נהג אחר בתאונות דרכים?

חמד עמאר: המספרים מדברים בעד עצמם: 40% מההרוגים הם מהמגזר הערבי.

חמד עמאר: לגבי נושא הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, גם בכנס היום דיברתי עליו.

חמד עמאר: הרשות הלאומית היא רשות מאוד חשובה לכולנו.

חמד עמאר: אני חושב שצריך להגדיל את התקציב של הרשות.

חמד עמאר: לפחות להחזיר את התקציב כמו שהיה לפני כמה שנים.

חמד עמאר: היום התקציב שלה 320 מיליון שקל, פעם התקציב שלה היה 500 מיליון שקל.

חמד עמאר: לכן, אדוני השר, זה אחד הדברים שיכולים אולי לעזור לנו במלחמה בתאונות הדרכים.

חמד עמאר: לבסוף, אני באמת רוצה להודות לשר על העשייה שלו, על העבודה הטובה שהוא עושה בכל נושא התשתיות.

חמד עמאר: אני נזכרתי היום שכשאני מגיע מהצפון, עולה על הכביש וחוצה את צומת סומך – שהייתי נתקע בו שעות בלי לעצור – יש מעבר, יש גשר שאני יכול לעבור.

חמד עמאר: אותו דבר קרה בצומת המוביל.

חמד עמאר: איפה שאתה עובר בארץ אתה רואה עבודה, פיתוח, תשתיות.

חמד עמאר: כל הכבוד.

חמד עמאר: תודה רבה.

שלמה מולה: תודה רבה לחמד עמאר.

שלמה מולה: אני גם מצטרף לברכות על היום שעשית, יום חשוב.

שלמה מולה: אני מבקש להזמין את חבר הכנסת זאב בילסקי.

שלמה מולה: אני חושב שהוא עוסק בנושא הזה גם כראש עיר וגם כחבר כנסת.

שלמה מולה: אני חושב שגם העברת מספר הצעות חוק בעניין.

שלמה מולה: בבקשה, הבמה לרשותך.

זאב בילסקי: אדוני היושב-ראש, תודה, זאת פעם שנייה שאני נואם כשאתה יושב-ראש.

זאב בילסקי: זה נותן לי אנרגיות מיוחדות, יישר כוח.

זאב בילסקי: אדוני השר, רבותי חברי הכנסת, ידידי יושב-ראש הכנסת, מתחילת המדינה נהרגו בתאונות דרכים 31,263 איש.

זאב בילסקי: זה המספר.

זאב בילסקי: יותר מבכל מערכות ישראל ביחד, גם פיגועי טרור, הכול ביחד.

זאב בילסקי: באמת, דיבר חבר הכנסת חמד עמאר על המעורבות, למשל, של מגזרים מסוימים.

זאב בילסקי: יש גם מעורבות כמעט יוצאת דופן בעולם של הולכי רגל.

זאב בילסקי: כמעט שליש מאלה שנפגעים בתאונות דרכים הם הולכי רגל.

זאב בילסקי: הסיכוי של הולך רגל מול רכב שואף לאפס.

זאב בילסקי: לא תאמינו, הרבה מאלה שנהרגים כהולכי רגל נהרגים על מעברי חצייה.

זאב בילסקי: אדם עובר על מעבר חצייה ושם מבטחו שזה שנוסע ייתן לו את הכבוד הראוי בכך שהוא יעבור את מעבר החצייה.

זאב בילסקי: שם פוגשים אותו, ולצערנו הרב חלק גדול מההרוגים נהרגו שם.

זאב בילסקי: ישנם ארבעה תחומים שאנחנו יכולים להתרכז בהם על מנת להוריד את העקומה של תאונות הדרכים, ואנחנו חייבים לעשות את זה.

זאב בילסקי: קודם כול, הנושא של החינוך.

זאב בילסקי: אנחנו חייבים להטמיע בילדי ישראל את החינוך לתעבורה.

זאב בילסקי: ילד, כמו שלימדו אותו שלא קוטפים פרחים והצליחו, כמו שלימדו אותו שנכנסים לאוטו ומקליקים את החגורה, וזה תפס, אנחנו חייבים ללמד את הצעירים מה זה הכביש – אותם ילדים קטנים שחוצים את הכביש ואותם ילדים גדולים שעכשיו הם הולכים לקבל רשיון נהיגה.

זאב בילסקי: לצערי הרב, המעורבות של אותם נהגים צעירים בתאונות דרכים היא הרבה יותר מאשר של שאר האוכלוסייה.

זאב בילסקי: אלה החבר'ה שלוקחים את האוטו ביום שישי בלילה מאבא.

זאב בילסקי: לוקח את החברה לידו, "שופוני יא נאס", רוצה להראות לה איזה גבר הוא, מעלה את המהירות ל-160 בנתיבי-איילון.

זאב בילסקי: איזה סיכוי יהיה להם?

זאב בילסקי: איזה סיכוי למי שהם פוגשים ממול?

זאב בילסקי: לאופנוע שהם מעיפים?

זאב בילסקי: אחר כך תופסים את הראש לכל החיים.

זאב בילסקי: ולכן הגשתי הצעת חוק שהיתה בוועדת השרים ביום ראשון, אדוני היושב-ראש, והצעת חוק פשוטה.

זאב בילסקי: היא אומרת שלא צריך לחכות לשר התחבורה.

זאב בילסקי: כי אם שמתם לב לדבריו של חבר הכנסת חמד עמאר, הוא אמר:

זאב בילסקי: התקציב היום זה 22 מיליון – 18, שר התחבורה דואג לכך.

זאב בילסקי: עכשיו, אם היינו מדינה מתוקנת, שר החינוך היה אומר: אדוני, זו קודם כול חובתי.

זאב בילסקי: עכשיו, מה קורה?

זאב בילסקי: ברגע ששר החינוך לא יעביר מיליון אחד מתוך ה-18, יורידו.

זאב בילסקי: ואם הוא צריך להיאלץ להוריד 2, אז יורידו יותר.

זאב בילסקי: ולכן הגשתי הצעת חוק פשוטה, שכמו שלומדים מתמטיקה ואנגלית, אנחנו נלמד חינוך תעבורתי.

זאב בילסקי: אדוני היושב-ראש, אני נותן לך רק ניחוש אחד כדי להגיד לי מה לפי דעתך היתה תוצאת הדיון בוועדת השרים לענייני חקיקה?

שלמה מולה: אני מניח נגד.

זאב בילסקי: אדוני צדק; כמובן נגד.

זאב בילסקי: ומחר אני אעמוד פה, ואני רק אתפלל לידידים טובים כמו שר התחבורה, שיכול להיות שיתחילו להגיד: רגע, רגע, רגע – הנגד הזה לא כל כך נראה לנו.

זאב בילסקי: לא יכול להיות שממשלת ישראל תהיה נגד חינוך תעבורתי בחוק.

זאב בילסקי: כאשר אנחנו מדברים על 31,263, ששליש מהם ילדים – אלוהים, מה עוד צריך לעשות כדי שלא נלמד בבתי-הספר איך מתנהגים על הכבישים?

זאב בילסקי: תחום שני זה האכיפה, ובאמת כבר חלקו שבחים לשר התחבורה על הביצועים שלו, ואנחנו רואים ברחבי הארץ את אותן תשתיות, שהן מאוד מאוד חשובות.

זאב בילסקי: דיבר היום שר התחבורה על הכביש שמוביל לערד.

זאב בילסקי: כמה אנשים שילמו בחיים שלהם לא אמר השר, אבל עושה, בכביש הערבה – כאשר כמה אנשים שילמו?

זאב בילסקי: לפי דעתי, עד היום בערך 50 איש שילמו בחיים שלהם בכביש הערבה, כי הוא נוסע מאילת לאחר שהוא בילה שמה 24–48 שעות, לא ישן, עולה על האוטו, נוסע.

זאב בילסקי: אין מפרדה, שני נתיבים, השמש קופחת, ובסופו של דבר התוצאות הן בלתי נמנעות.

זאב בילסקי: ואם אנחנו רק נסדיר את שני הכבישים האלה, תאמינו לי, עשרות אנשים חוזרים הביתה בשלום, רק כתוצאה מהתשתיות.

זאב בילסקי: אכיפה.

זאב בילסקי: רבותי, המצב פה לא טוב.

זאב בילסקי: לא טוב.

זאב בילסקי: כל עוד ישנם נהגים שמוכנים לעבור באור אדום, ועוד פעם – השר היום פירט: 40,000 מקרים של אנשים שנוסעים באור אדום.

זאב בילסקי: איך אדם מעז לנסוע באור אדום?

זאב בילסקי: הוא מעז רק כי הוא יודע שלא יתפסו אותו.

זאב בילסקי: אם הוא היה יודע שהוא מצטלם, אחרי 48 שעות מקבל את התמונה, יש לו שבוע לשלם את הקנס – ולא כמו החגיגה שיש פה היום: שמונה חודשים עד שהדוח מגיע, אחר כך לך תשלם, לך תופיע בבתי-משפט עמוסים.

זאב בילסקי: אי-אפשר ככה.

זאב בילסקי: פרויקט המצלמות תקוע כבר למעלה מעשר שנים.

זאב בילסקי: אני עוד זוכר ישיבות אצל אבי נאור בתחילת דרכה של "אור ירוק", כשדובר שם על פרויקט 3א – על המצלמות האלקטרוניות.

זאב בילסקי: למה באוסטרליה אפשר להוריד את תאונות הדרכים ב-50% על-ידי הצבת אלפי מצלמות?

זאב בילסקי: למה פה אי-אפשר לעשות את זה?

זאב בילסקי: אני צריך את עזרת השר גם בנושא נוסף, ואני צריך להגיד לכם גילוי נאות: לאחר שהגעתי לכנסת קיבלתי אוטו כזה, ככה, שעשה הרבה קילומטרים כבר, חרשו אותו.

זאב בילסקי: טוב, נכנסתי, אהבתי את האוטו הזה, נסעתי גם אני, חרשתי – נדמה לי 150,000, אמרו: בילסקי, תחליף את האוטו.

זאב בילסקי: אמרתי: ואללה, בסדר – אמרו, אמרו, אנחנו מקבלים את דין התנועה, נחליף את האוטו.

זאב בילסקי: נתנו לנו אוטו אחר.

זאב בילסקי: עכשיו, באוטו ההוא היו לי חיישני רוורס.

זאב בילסקי: כל פעם כשהייתי נוסע רוורס, הייתי ככה נוסע, והייתי יודע: טו-טו-טו – יודע שאני מתקרב.

זאב בילסקי: לקחתי את האוטו החדש, אדוני היושב-ראש, נוסע רוורס, מחכה: טו-טו-טו, אין שום טו-טו-טו.

זאב בילסקי: הכנסת נותנת מכונית בלי חיישני רוורס.

זאב בילסקי: אז קודם כול הלכתי, השקעתי – איך אומרים?

זאב בילסקי: יאללה, לטובת הכנסת 400 שקל.

זאב בילסקי: אחר כך ראיתי שאם אתה הולך לדואר, חבר הכנסת ברכה, אתה מקבל ב-299, תראה איזה פראייר.

זאב בילסקי: אבל אין דבר.

זאב בילסקי: אבל למה שמכונית תגיע לארץ בלי חיישני רוורס?

זאב בילסקי: תסבירו לי.

זאב בילסקי: למה אנחנו לא יכולים לחוקק, ואומרים: רבותי, כשזה בא מהיצרן, תאמינו לי, ב-20 דולר גומרים את כל הסיפור.

זאב בילסקי: למה אפשר להביא לפה רכב, ג'יפים, במיליונים, במאות אלפי שקלים, בלי חיישני רוורס?

עפו אגבאריה: – – – לא נוסע רוורס, רק קדימה.

זאב בילסקי: רק קדימה, "אַבּוּס עֵינַכּ".

זאב בילסקי: יפה מאוד, תודה רבה לך, חבר הכנסת עפו אגבאריה.

זאב בילסקי: ודבר אחרון זה חקיקה.

זאב בילסקי: ופה אנחנו, באמת, כולנו, משתדלים, ואני מודה לך, השר, על תמיכתך בהצעות החוק שלנו.

זאב בילסקי: הצלחנו להעביר באמת הצעות חוק חשובות לגבי פגע-וברח, לגבי עסקאות טיעון.

זאב בילסקי: ואני רוצה גם לברך אותך, אדוני השר, על הפרויקט של השופט אביטל חן.

זאב בילסקי: אני קיבלתי את התוצאות.

זאב בילסקי: לפני עשרה חודשים הטלת על השופט לרכז הצעות חוק, שאני מעריך שתגענה לוועדה – אנחנו בהחלט נתמוך בכך, אלה דברים הגיוניים.

זאב בילסקי: ומי ייתן, אדוני היושב-ראש, שנצליח כולנו בשנה הבאה כעת חיה, להיות פה כולנו ולהגיד שכתוצאה מהמאמץ שלנו הפחתנו את נגע תאונות הדרכים.

שלמה מולה: תודה רבה, חבר הכנסת זאב בילסקי.

שלמה מולה: אני מבקש להזמין את חבר הכנסת מוחמד ברכה, סגן יושב-ראש הכנסת.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני.

מוחמד ברכה: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, כנסת נכבדה, ראשית אני רוצה לציין בחיוב ולטובה את התנופה של סלילת מחלפים וכבישים ואת המאמצים שעושה משרד התחבורה.

מוחמד ברכה: העניין של תחבורה זמינה ולחסוך בחיי אדם כתוצאה מתאונות דרכים, זה נושא שחוצה דעות ומפלגות והשתייכויות למיניהן, ולכן אני יכול רק לברך על התנופה הזו, על אף מה שאני אגיד בהמשך.

מוחמד ברכה: אני גם רוצה לציין את העובדה, ואני יודע בדיוק מי היו שרי התחבורה, אדוני השר כץ, בעשר השנים האחרונות, ועם רובם לא הסכמתי, עם כולם לא הסכמתי פוליטית – מי יותר ומי פחות.

מוחמד ברכה: אבל אפשר לציין שבעשר השנים האחרונות היתה ירידה משמעותית במספר ההרוגים בתאונות הדרכים.

מוחמד ברכה: אני זוכר את היום הארור ההוא, שבאנו, כאן, בכנסת, ב-2002, נדמה לי, כשהודיעו על שיא במספר ההרוגים בתאונות דרכים – היה, נדמה לי, 545.

מוחמד ברכה: היום אנחנו עומדים על כמה?

מוחמד ברכה: הרבה עשרות פחות, וכל אחד הוא יותר מדי, אבל לפחות המאמצים נעשים, ואני רק יכול לברך על כך.

מוחמד ברכה: ועל אף זאת, אני מסתכל בדאגה, אדוני השר, על הנתונים של השנתיים האחרונות.

מוחמד ברכה: על אף הירידה הכללית, בין 2009 ל-2010 עלה מספר התאונות ב-7%, ומספר ההרוגים באותה תקופה, באותה שנה, עלה ב-12%.

מוחמד ברכה: ובין 2010 ו-2011, זאת אומרת השנה שעוד לא הסתיימה, מסתמן שתהיה עלייה של קרוב ל-10% במספר ההרוגים, אדוני היושב-ראש.

ישראל כץ: – – – לא – – –

מוחמד ברכה: יכול להיות שזה לא 10%, אבל תהיה עלייה, אני לא יודע.

מוחמד ברכה: קשה להעריך, אומנם נותר חודש, חודש ומשהו עד סוף השנה, אבל תהיה עלייה כנראה, כבר עכשיו יש עלייה.

מוחמד ברכה: אני חושב שזה פעמון אזהרה שצריך להעיר את כולנו לפני שיהיה מאוחר מדי.

מוחמד ברכה: והדברים האלה לא באים בעלמא, זאת אומרת זה לא במקרה.

מוחמד ברכה: אני מניח ששר התחבורה נלחם בתוך הממשלה על הצורך בהעלאת תקציב המשרד שלו והשירותים הנלווים, כולל הרשות לבטיחות בדרכים, כך היא נקראת.

מוחמד ברכה: אבל לא ייתכן, וזה בלתי אפשרי – אני הייתי, שימשתי עד לפני כמה חודשים כיושב-ראש הוועדה, ועדת הכנסת למלחמה בסמים.

מוחמד ברכה: אני לא יכול להבין, באמת לא יכול להבין, איך אפשר להוריד תקציב של שירותים כאלה, כשבסופו של דבר אתה משלם את זה פי כמה.

מוחמד ברכה: כשמדובר בשנתיים האחרונות – לפני שנתיים היה התקציב 550 מיליון שקל; היום הוא עומד על קרוב ל-300.

מוחמד ברכה: הנזקים של תאונות הדרכים, שנגרמים לא רק לאדם ולמשפחה, האובדן וכו' וכו', אלא גם במונחים הכי יבשים של כסף ושל תקציב, שהוא כמה מיליארדים – אני לא יכול להבין.

מוחמד ברכה: אני רואה, בזמנו, כשהייתי יושב-ראש ועדת הסמים, הביאו בפני נתונים שב-1988 היה תקציב הרשות למלחמה בסמים 50 מיליון שקלים; ב-2010 – 12 מיליון שקלים.

מוחמד ברכה: וכמובן, יגידו שיש כסף פוליטי שמתווסף לזה, ובסוף זה מגיע קרוב ל-30 מיליון.

מוחמד ברכה: הנזקים של הקטסטרופות האלה – חברתית, אנושית, תקציבית, מה שלא תגיד – הם פי כמה.

מוחמד ברכה: אני לא מבין את הלוגיקה שמנחה את הממשלה כשהיא מורידה את התקציב, והנה אנחנו רואים כבר את התוצאות.

מוחמד ברכה: אנחנו רואים שבשנה אחת יש עלייה של 12% במספר ההרוגים, 12%, שזה קרוב – מתוך 400, כל אחד יעשה את החישוב: זה קרוב ל-50, 50 ומשהו בני-אדם.

מוחמד ברכה: למדוד את זה במונחים של כסף זה אסון, אבל לשלם כסף בשביל לחסוך את האסון – זה כן, ועוד איך כן.

מוחמד ברכה: אני חושב שזה סדר עדיפויות מעוות לחלוטין, אדוני היושב-ראש, אדוני השר.

מוחמד ברכה: תאונות הדרכים – ואני כמובן לא מחדש שום דבר – יש כמה גורמים לתאונות דרכים.

מוחמד ברכה: אני חושב שיש מקום לפרק את הגורמים האלה ולראות מה אנחנו עושים עם כל גורם וגורם, כפי שעשה לפני כמה רגעים חבר הכנסת בילסקי.

מוחמד ברכה: העניין של הגורם האנושי והחינוך, העניין של התשתיות, העניין של תחבורה ציבורית, העניין של נוחות וזמינות למקומות עבודה קרובים.

מוחמד ברכה: יש מונח שנקרא קילומטרז'.

מוחמד ברכה: אני אגיד לכם מה הנתונים שבאמת מדהימים ומהממים אותי.

מוחמד ברכה: בעשר השנים האחרונות הנסועה השנתית, כך זה נקרא – לא, לא, ב-20 השנים האחרונות – גדלה ב-167%, זאת אומרת הקילומטרז'; מצבת כלי הרכב גדלה ב-153%; שטח הכבישים גדל ב-77%.

מוחמד ברכה: אורך הכבישים במדינה הוא – יודעים מה הרוחב – אבל גם אורך הכבישים עלה רק ב-40%.

מוחמד ברכה: זה אומר הכול.

מוחמד ברכה: אם אתה מצופף, גם אם זה רכבים חדשים ויותר אמינים – אם אתה מצופף ומצופף ומצופף, התוצאה תבוא לידי ביטוי בפקקים ובלחצים ובתאונות וכו' וכו'.

מוחמד ברכה: אני מזמן, אדוני השר, אומר שאחד הכלים למאבק בתאונות הדרכים – וזה רלוונטי לגבי הציבור הערבי – לא נמצא בתחום משרד התחבורה אלא בראשות הממשלה וכל המשרדים.

מוחמד ברכה: אם אין זמינות של מקומות עבודה, אם אין זמינות של שירותים ציבוריים שקרובים לאזרח, מה הוא יעשה?

מוחמד ברכה: הוא ייסע, והקילומטרז' שלו יעלה.

מוחמד ברכה: הדברים האלה חריפים במיוחד בעיקר בקרב הציבור הערבי.

מוחמד ברכה: בקרב הציבור היהודי הנוהַג הוא שאנשים חיים או גרים סמוך למקום העבודה, ואם מעבירים את מקום העבודה, יש כאלה שמעבירים את מקום המגורים שלהם.

מוחמד ברכה: אצל הערבים זה לא קורה ככה.

מוחמד ברכה: קודם כול, אין מקומות עבודה ביישובים, ואין הנוהג הזה להעתיק את מקום המגורים עם העבודה.

מוחמד ברכה: ואז החיבור בין קילומטרז' גדול יותר, סוג עבודה מעייף יותר, פחות ריכוז על הכביש – ואז אנחנו מקבלים את התוצאות והנתונים על ההבדל העצום בין אחוז ההרוגים בקרב הציבור הערבי לאחוז שקיים בציבור הכללי.

מוחמד ברכה: הערבים הם 21%, אדוני היושב-ראש, מאזרחי המדינה, כפי שאמר חבר הכנסת חמד עמאר, ו-15% ממחזיקי רשיונות הנהיגה.

מוחמד ברכה: כשאתה בא ועושה את האחוז של הנפגעים, אתה מוצא ש-26% מהנפגעים בתאונות הדרכים הם ערבים, אבל כשאתה עובר להרוגים – 36% מההרוגים הם ערבים.

מוחמד ברכה: זה דבר שהוא לא מתקבל על הדעת.

מוחמד ברכה: זה משהו שצריך לזעוק לשמים, אי-אפשר לסבול את זה.

מוחמד ברכה: אם מישהו מרגיש טוב שהוא מפלה ערבים בגלל גישות פוליטיות גזעניות, מה שלא יהיה – אבל יש משהו שעובר את התחום של קהות החושים.

שלמה מולה: חבר הכנסת ברכה, השאלה היא חלוקת המשאבים בחינוך לנהיגה – – –

מוחמד ברכה: זה גם חינוך, זה גם תשתיות.

שלמה מולה: השאלה היא מה קורה שם גם לגבי אותן עמותות שעוסקות במניעה.

שלמה מולה: השאלה אם יש נתונים.

מוחמד ברכה: יש נתונים מחרידים, אדוני – – –

שלמה מולה: התוצאות זה ברור.

שלמה מולה: השאלה, מה – – –

מוחמד ברכה: אני אגיד לך, יש נתונים מחרידים.

מוחמד ברכה: אני צריך לחפש בניירות.

מוחמד ברכה: אני אגיד לך את המספרים אולי אחר כך, אבל לא רוצה לגזול מזמנה של הכנסת.

מוחמד ברכה: אבל למשל בניצול שעות ההוראה בבית-הספר – יש שני מגזרים מוכים בעניין הזה, שלא מקבלים ולא מיישמים את מה שקבוע בחוק, והם המגזר הערבי והמגזר החרדי.

מוחמד ברכה: וזה דבר שאני לא יודע – זה עניין של החלטות פשוטות.

מוחמד ברכה: ולכן, אדוני היושב-ראש, אדוני השר, רבותי חברי הכנסת, אני אגיד את אותו מטבע לשון, אותה מנטרה שחוזרים עליה: זו לא מכה מהשמים, זו לא מכה מהשמים.

מוחמד ברכה: אבל לפחות החלק שלנו, כמחוקקים, כאנשים אחראים, שנמצאים בעמדות, שאמורים להשפיע על הלך הרוחות, על סדר העדיפויות, על התקצוב, על התשתיות, על החינוך וכו' וכו' – לפחות את החלק שלנו שאנחנו נעשה.

מוחמד ברכה: אפשר אחר כך להשאיר את השאר לשמים, אבל קודם אנחנו לא עושים את מה שצריך.

מוחמד ברכה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: תודה רבה.

שלמה מולה: האמת היא שהנתונים מאוד מפתיעים, מה שאתה אומר לנו.

שלמה מולה: אני מקווה שכשיהיה דיון מעמיק יותר בוועדה, אולי יינתנו תשובות.

שלמה מולה: הדובר הבא – חבר הכנסת יעקב כץ, כצל'ה, בבקשה.

שלמה מולה: אחריו – חברת הכנסת עינת וילף.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני.

יעקב כץ: כמה יש לי?

יעקב כץ: חצי שעה?

שלמה מולה: לא.

שלמה מולה: אנחנו לא כל כך הגבלנו בזמן, אבל אני אשמח מאוד שהדיון יהיה ממצה וקצר, אדוני.

יעקב כץ: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, כבוד השר, חברי חברי הכנסת, אין מזרזין אלא למזורזין.

יעקב כץ: גם אני רוצה, כמו חבר הכנסת ברכה, להודות לכבוד השר ישראל כץ על עבודתו הנפלאה, לא רק ביהודה ושומרון – – –

גאלב מג'אדלה: אתה הולך בעקבות ברכה.

יעקב כץ: אנחנו גם משפחה.

גאלב מג'אדלה: אתה אמרת, לא אני.

יעקב כץ: כן, כן.

יעקב כץ: על כל פנים, אנחנו מודים לשר על המהפכה הגדולה שהוא הצליח לעשות בשלוש השנים האחרונות – עוצמות נפש ויכולת עשייה.

יעקב כץ: מי ייתן שהשם ייתן לך כוח להמשיך, כי באמת, כמו שאמר חבר הכנסת ברכה, סגן יושב-ראש הכנסת, אתה עוסק בהצלת נפשות, וכשמדובר בהצלת נפשות, זה הדבר החשוב ביותר, שבאמת חוצה מחנות, וכל העם היושב בציון מתפלל להצלחתך בנושא הזה וגם לעשייתך.

יעקב כץ: אני רוצה לומר שאילו זה היה תלוי בי, אילו אני הייתי ראש הממשלה – אבל אני לא, אנחנו עדיין קטנים; אולי פעם נהיה גדולים, עם עזרת השם, בעזרת השם – אז באמת היה צריך להשקיע בנושא של הכבישים, כמו באמריקה, במקומות אחרים, כי ההוצאה בגין ההרוגים והפצועים היא כל כך גדולה, שיצא בסופו דבר הפסדו בשכרו.

יעקב כץ: זאת אומרת, כל השקעה שמדינת ישראל תשקיע בתשתיות, בכבישים ובמחלפים ובגדרות ביטחון ובשוטרים, שזה לא תחום שלך כל כך, כל השקעה בנושא התאונות בדרכים – היום, אגב, שמעתי שבשבדיה אין בכלל הרוגים בכבישים – זאת אומרת שכל השקעה שתושקע בדבר הזה, עם ישראל ירוויח אותה, והיושבים בציון, ערבים ויהודים, חרדים וחילונים, ירוויחו אותה פי שבעים-ושבעה.

יעקב כץ: לכן הדבר הזה, ההשקעה שם היא שווה, ואני מתפלל היום שבאמת מדינת ישראל תחליט, גם במספר השוטרים הנמצא על הכבישים וגם בכמות הכספים המושקעים בתשתיות ובכבישים – אני מקווה, ישראל, שאתה, השר כץ, כשאתה תתקדם בתפקידיך, אחרי שהצלחת כל כך ותגיע להיות לימים בתפקידים אחרים, שלא תשכח את התפקיד, שהיית במשרד התחבורה, ותקצה לזה את התקציבים הנחוצים כדי שהדבר הזה יקבל תנופה יותר גדולה.

יעקב כץ: אני רציתי רק להגיד באמת על – אני גם, כאיש יהודה ושומרון – יש לנו היום בשטחים ששוחררו במלחמת ששת הימים קרוב ל-700,000 יהודים שמתגוררים במקומות האלה.

יעקב כץ: שם הצמיחה, כבוד השר, היא כ-6% בשנה.

יעקב כץ: הציר הוא הציר המרכזי, כביש 60, שעליו בעצם כל שנה מתווספים עוד 25,000–30,000 יהודים מיהודה ושומרון ועוד כ-25,000 יהודים במזרחה של ירושלים ובמקומות האלה, ולכן, כ-50,000 יהודים שיש להם נגישות לציר הזה.

יעקב כץ: ואני מבקש כבר הרבה זמן – – –

עפו אגבאריה: על הציר הזה יש נגישות לערבים?

יעקב כץ: כן, ודאי, עליהם אני לא מדבר.

יעקב כץ: אני דיברתי על התוספת היהודית לציבור הערבי.

יעקב כץ: ברור שמדינת ישראל משקיעה הרבה כסף בכבישים האלה, כי הם כבישים עתידיים של מדינת ישראל החופשית.

יעקב כץ: אם יש היום 700,000, יהיו שם מחר מיליון, ו-2 מיליון, ו-3 מיליון יהודים, ועוד כ-1.5 מיליון ערבים.

יעקב כץ: זה, בלי עין הרע, כמות גדולה של אנשים.

יעקב כץ: ולכן אני מבקש מהשר ישראל כץ, כביש 60, שהוא כביש מרכזי, חייב להיות כביש אוטוסטרדה, ארבעה מסלולים.

יעקב כץ: אני חושב שגם חברינו הערבים, חברי הכנסת הערבים, ישמחו שיפקיעו קרקעות משני צדי הכביש על מנת שהכביש הזה יהפוך לכביש – היום הוא כביש דמים.

יעקב כץ: היום על הכביש הזה נוסעים כל כך הרבה אנשים, אני לא רוצה להגיד מי נוסע בזהירות ומי נוסע לא בזהירות, אבל יש שם הרבה הרוגים והרבה פצועים והרבה נפגעים, וכל יום שאדם מגיע הביתה הוא צריך להגיד ברכת הגומל.

יעקב כץ: הכביש הזה הוא כביש לא מסודר, הוא נעשה לפי כביש האבות, לפי הוואדיות, כמו שאברהם אבינו הלך בין ירושלים לשכם או בין ירושלים לחברון, הציר כמעט לא השתנה.

יעקב כץ: ולכן, הכבישים האלה צריך לשנות אותם, להרחיב אותם, להגדיל אותם, להקים מחלפים, להקים – איך קוראים לזה, למעגלים האלה, מעגלי תנועה – – –

זאב בילסקי: כיכרות.

יעקב כץ: צריך לדאוג שהכבישים והכניסות אליהם – ואתה התחלת במלאכה הקדושה, אני יודע שגם הנהגים, היהודים וגם שאינם יהודים, כולם מודים לך על העבודה הנפלאה שאתה עושה על הצירים האלה.

יעקב כץ: ואנחנו יודעים שאתה לא עושה את זה בגלל הפריימריס, אלא כי אתה באמת אוהב ארץ-ישראל.

יעקב כץ: לכן אנחנו מתפללים שתצליח ותעשה חיל ותהפוך את כביש 60 לאוטוסטרדה ותבוא עליך ברכת השם.

שלמה מולה: תודה רבה, חבר הכנסת כצל'ה.

שלמה מולה: אני מבקש להזמין את חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה, ואני מבין שעם עינת וילף יש לנו שינוי קל.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני.

ג'מאל זחאלקה: כבוד היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, למרות הירידה במספר ההרוגים בתאונות דרכים במשך 15 השנים האחרונות, בציבור הערבי ישנה עלייה.

שלמה מולה: ישנה עלייה?

ג'מאל זחאלקה: כן, כאשר היום האחוז של ההרוגים הערבים בתאונות דרכים הוא כמעט כפול ממספרם באוכלוסייה.

ג'מאל זחאלקה: בסוגים מסוימים של תאונות, כמו תאונות חצר למשל, ההרוגים ביישובים הערביים, בציבור הערבי – זה מגיע ליותר מ-80%.

ג'מאל זחאלקה: ישנם נתונים מדאיגים.

מוחמד ברכה: 85%.

ג'מאל זחאלקה: 85%.

ג'מאל זחאלקה: אני חישבתי את כל השנים ביחד, בשנה שעברה ולפניה, ולפעמים הגיע עד 90%, אבל בממוצע, ב-15 השנים האחרונות זה מעל 80%, 85%.

ג'מאל זחאלקה: כל הדברים האלה – ויש גם נתונים נוספים.

ג'מאל זחאלקה: אז אם אני רוצה לסכם את נושא תאונות הדרכים, המצב הקשה ביותר בנושא תאונות הדרכים הוא ביישובים הערביים, בציבור הערבי.

ג'מאל זחאלקה: זה fact, עובדה.

ג'מאל זחאלקה: כמו בנושאים דומים, כאשר ניגשים לבעיה, מתחילים מן הקשה, ואני יודע שיש תעדוף אובייקטיבי של משרד התחבורה, למשל בהקמת כניסות ליישובים.

ג'מאל זחאלקה: כלומר, הייתי ביישוב כאוכב-אבו-אל-היג'א, והם אומרים שלפי התעדוף של משרד התחבורה הם נמצאים במקום מאוד מאוד נמוך, למרות שבכניסה ליישוב נהרגו אנשים והיו פצועים, וזה מסוכן ולא צריך לחכות לתאונה.

ג'מאל זחאלקה: היו הרבה כמעט-תאונות שם.

ג'מאל זחאלקה: אני אומר: בסדר, אני מקבל את נושא התעדוף של משרד התחבורה, ואני בטוח שהדברים נעשים בצורה מקצועית.

ג'מאל זחאלקה: אני חושב שעל אותו קו של תעדוף, כבוד השר, צריך לעשות תעדוף לטיפול הנקודתי הממוקד במצב הקשה מאוד של תאונות הדרכים בציבור הערבי.

ג'מאל זחאלקה: צריך לשים כאן מאמץ מיוחד, כי אנחנו יודעים שפה הבעיה היא הרבה יותר חמורה מבכל מקום אחר.

ג'מאל זחאלקה: זה ההיגיון הבריא, זה הטיפול הנכון, ואני חושב שיהיה אפשר להשיג שיפור ארצי בתוצאות של פחות תאונות דרכים, של צמצום – והיום כבר יודעים, הצטבר באנושות ניסיון רב בנושא הזה ויודעים מה מועיל ומה לא מועיל, מה מוסיף ומה לא מוסיף, מה צריך לעשות, איזה כביש.

ג'מאל זחאלקה: כלומר, האינפורמציה, אני חושב, היא בהישג יד וידועה.

ג'מאל זחאלקה: אני חושב שמה שצריך לעשות – ואני קורא לשר ולמשרד התחבורה לתת העדפה מתקנת, או טיפול נכון, מדורג, לפי המצב.

ג'מאל זחאלקה: יודעים שפותרים בעיות לפי מצב סוציו-אקונומי.

ג'מאל זחאלקה: פה לא מדובר במצב סוציו-אקונומי, אם כי יש קשר.

ג'מאל זחאלקה: מדובר בעניין הזה מי נפגע יותר, וצריך לצמצם ולטפל שם בצורה ממוקדת, כי שם המצב הרבה יותר חמור מבכל מקום אחר.

ג'מאל זחאלקה: תודה רבה.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: הדובר הבא, חבר הכנסת אורי מקלב, בבקשה; סגן יושב-ראש הכנסת.

אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, תודה רבה לך, כבוד השר, חברי חברי הכנסת, אין ספק שציון יום המחויבות לבטיחות בדרכים, יש לזה הרבה משמעויות.

אורי מקלב: אני השתתפתי היום בבוקר בכנסת בשני אירועים; ב-09:00, בדיון מקצועי בוועדת הפנים, ואחרי זה בטקס שהיה בצהריים, שהיה מרשים מאוד.

אורי מקלב: ויש לזה חשיבות מאוד גדולה, גם בציון, גם בתודעה וגם במוטיבציה לכל האנשים שפועלים ועסוקים כל השנה, ובמיוחד גם הדברים שנאמרו על-ידי יושב-ראש הכנסת, על-ידי כבוד השר, והרחבת באמת בנאום, בסקירה מרשימה על כל מה שנעשה במשרדך בנושא, בין בתשתיות, בין באכיפה, בחוקים, בהסברה, בתחבורה ציבורית.

אורי מקלב: אין ספק שרואים, וניכרת ההשקעה של המשרד, וגם שלך באופן אישי.

אורי מקלב: באמת נדיר שכולם מברכים ומוקירים, מכל חלקי הבית, את הפעילות של שר התחבורה.

אורי מקלב: אני חושב שגם התרשמנו מאוד מהאנשים שהופיעו וקיבלו את הפרס, איך אסון אישי, שקרה להם באופן אישי, הם הפכו את האסון הזה לפעילות, למפעל חיים, לפעילות ציבורית, להעניק לאחרים, לחנך אחרים כדי למנוע – המסר שהם רצו, אחרי שקרה להם אסון אישי.

אורי מקלב: הופיעו שם שלושה אנשים שקיבלו את הפרס, שנהרגו להם בתאונות דרכים, ומאז הם לקחו על עצמם ומשקיעים את כל חייהם בהסברה, בחינוך, במודעות, בהתנדבות.

אורי מקלב: ולו רק בשביל זה כבר הכול היה כדאי.

אורי מקלב: ואני באמת עומד ותוהה, יש לי את התהייה הזאת הרבה פעמים; עוד לא היה מישהו שפתר לי אותה או שהניח את דעתי בעניין.

אורי מקלב: מצד אחד, העם היהודי – אנחנו יודעים שאנחנו מצטיינים בנושא של ערך החיים.

אורי מקלב: החשיבות של ערך החיים – זה הנושא הראשון במעלה.

אורי מקלב: זה הערך הראשון שלנו, של האומה היהודית.

אורי מקלב: ובכלל, רק לאחרונה, בעקבות עסקת שליט, ציינו את זה בכל העולם, שאנחנו מוכנים לתת מה שאף אחד לא יכול לתת, בגלל שאנחנו רואים את חשיבות ערך החיים.

אורי מקלב: אנחנו רואים את המאבק שלנו על כל פג קטן, כמה אנחנו דנים היום על זה שאין מספיק רופאים ואין מספיק מיטות ואינקובטורים, ואנשים מבוגרים ואנשים שחולים מאוד, ואנחנו, עד האפשרות האחרונה, משקיעים הון תועפות, משאבים מאוד גדולים, כי אנחנו יודעים מה זה ערך החיים.

אורי מקלב: מצד שני, אנחנו רואים כאן בתוכנו זלזול, שהוא באמת – שאנחנו לא יכולים, שהפערים בעניין הם מאוד גדולים.

אורי מקלב: זה קורה אצל מבוגרים, זה קורה אצל נוער וזה קורה אצל כולנו.

אורי מקלב: הנושא הזה, שמצד אחד לסכן חיים, והחשיבות של שמירת ערך החיים – ואנחנו לא עושים את זה.

אורי מקלב: ידועה אמרה על אותו רב שהיה מאוד מאוד קפדן ומחמיר בהלכות – כל דבר שאם היה אפשר בהלכה להגיד לקולא או אפשר להגיד לחומרא, הוא היה מחמיר, וכך גם לצאן מרעיתו – היה נוקט בשיטה של ההחמרה.

אורי מקלב: כשהגיע הנושא ליום הכי קדוש לנו, שזה במצווה הכי הקדושה, זה יום הכיפורים, צום וכל מה שקשור לזה, הוא היה מקל מאוד על כל מי שלא הרגיש טוב, על כל מה שהיה ספק היה אומר מייד: לאכול.

אורי מקלב: שאלו: זה הרי סתירה מיניה וביה, זו סתירה הרי.

אורי מקלב: איך יכול להיות שמצד אחד אתה נוקט שיטה של חומרה וביום כיפור אתה נותן הקלות מאוד גדולות?

אורי מקלב: הוא אומר: לא, אני מאוד מחמיר; "ונשמרתם מאד לנפשותיכם" – אני בזה מאוד מחמיר.

אורי מקלב: בחלק של ערך החיים, של אריכות החיים, של חשיבות, בזה אני מאוד מאוד מחמיר, לכן אני מקל בדברים אחרים.

אורי מקלב: אם יש חשש הכי קטן, אני מחמיר בזה, ולכן אני מקל ומחמיר בנושא של חשיבות – ושמרת

אורי מקלב: כם על נפשותיכם מאוד.

אורי מקלב: לכן אני חושב שאם אנחנו לא יכולים היום – אני בכל אופן לא יודע, ובמיוחד לאחר הדוברים, כמו ששמעתי היום גם את חבר הכנסת חמד עמאר, וגם את חבר הכנסת זאב בילסקי, שהם לאורך כל השנה מחוקקים חוקים ומסבירים ונוקטים הרבה פעולות ומעורבים מאוד חזק.

אורי מקלב: אבל לא מצאנו עדיין את הרצפט, את אותו פתרון לכך, שגם אם אנחנו באמת יכולים קצת להחמיא לעצמנו וקצת לראות שיש ירידה מסוימת, יחסית אולי לעלייה ברכבים ועוד, אבל עם כל זה, עדיין זו כמות מאוד גדולה ותופעות מאוד מאוד קשות שאנחנו מתמודדים אתן, אם זה אלכוהול, נהיגה בשכרות ועוד דברים כאלה.

אורי מקלב: המסקנה שאני יכול להגיע אליה, שהגעתי אליה, שזה באמת הנושא של חינוך.

אורי מקלב: בחלק הזה – ודיברנו על זה היום – אני חושב שצריך יותר להעמיק, בגלל שאני רואה שמצד אחד אנחנו יודעים מה זה חשיבות ערך החיים, ומצד שני אנחנו רואים את הזלזול.

אורי מקלב: אם כך, זה אומר רק דבר אחד – שבנושא הזה, כל מה שנעשה יכול לעזור, אבל מקטנות להכניס ולהשריש את הנושא הזה, אולי זה באמת יכול להביא תפיסה אחרת, התנהלות אחרת, התנהגות אחרת.

אורי מקלב: כל מה שלא נעשה – ואדוני השר, אתה דיברת היום על אכיפה מוגברת ועל גידול הקנסות, שהם אולי יביאו למצב שישלים את התמונה בכל הפעילות שנעשית.

אורי מקלב: אז ראשית, אני לא חושב שרק קנסות יכולים לעזור.

אורי מקלב: זה יכול קצת להרתיע – אבל גם כגורם מרתיע.

אורי מקלב: אני, משהו שלא אמרתי לך כקריאת ביניים בתוך הנאום, ואני כאן מרשה לעצמי להגיד את זה: אני חושב שבנושא האכיפה יש לנו עוד הרבה מה לעשות בנושא האמינות של האכיפה.

אורי מקלב: לצערי, ובתוך עמי אני יושב, האמינות באכיפה המשטרתית, יש בה לקונות לא קטנות.

אורי מקלב: אנשים – הייתי מסכים בלב שלם להעלות את הקנסות, להכפיל אותם, אם הייתי יודע שבאמת שכשנותנים את זה, נותנים את זה במקרה הנכון, לאנשים הנכונים ובאופן אמיתי.

אורי מקלב: מה לעשות?

אורי מקלב: רק השבוע ישבנו פה אחרי איזו ועדה, כמה חברי כנסת וגם עובדי כנסת, ולכל אחד היה סיפור אישי, ממבט אישי שלו, איך הפעילות המשטרתית בעניין הזה היא יותר מארבים, היא יותר לתפוס, ולא כחינוך.

אורי מקלב: אני סיפרתי את הסיפור האישי שלי.

אורי מקלב: הייתי חבר מועצה בעיריית ירושלים וברחוב הלני המלכה היה "עצור" – יש עמוד של "עצור" ויש גם פס עצירה.

אורי מקלב: אם פס העצירה קיים, אז אפשר באמת להתקרב מכיוון שמשני הצדדים יש קירות, גדר של בית ועוד חומה של מקום מקלט של חיות.

אורי מקלב: אתה חייב להידרדר.

אורי מקלב: אבל תמיד באותו מקום היתה עומדת משטרה.

אורי מקלב: ברגע שפעלתי בתוך העירייה, במחלקת הדרכים – תסמנו מחדש את הפס על פס העצירה, שלאט-לאט נחלש ונמחק והיו מחזקים – המשטרה היתה עוזבת את המקום.

אורי מקלב: עם הזמן, בחודשים שהפס היה נמחק, היה נשחק, אם מהגלגלים ואם מהכביש בירידה הקשה שהיתה שם, מייד הם היו מגיעים, מכיוון שהם ידעו שלא בגלל שהמקום נהיה לפני הפס ואחרי הפס, אלא בגלל שאז אפשר היה לתפוס את האנשים.

אורי מקלב: לכולם יש סיפור אישי: כן דיברת בטלפון, לא דיברת בטלפון – כל מיני סוגים.

אורי מקלב: אנחנו גם רואים את מדי המהירות בדיוק במקטעים שם אפשר לתפוס את הנהגים, ולאו דווקא במקטעים המסוכנים.

אורי מקלב: אני יכול לציין בארץ כמה מקומות ששם נמצאים תמיד המארבים המשטרתיים, הרדארים המשטרתיים.

אורי מקלב: בקטע הזה – אם הייתי עושה במקטעים, הייתי מפריד ביניהם, הייתי נותן שם באמת קנס יותר גבוה.

אורי מקלב: אבל מה לעשות?

אורי מקלב: שם זה לא המקומות, אבל זו הגישה.

אורי מקלב: כשהגישה היא כזאת והוויכוחים הם כאלה, אין אמינות.

אורי מקלב: אם אנחנו רוצים באמת להגביר – וזו הדעה שלנו – להגדיל את הקנסות, אם האכיפה היתה באמת אכיפה אמינה, אבל לא כשהאכיפה לא אמינה.

אורי מקלב: לכן, מכיוון שהיושב-ראש מרמז שצריך לסיים, אני רק רוצה להגיד משפט אחד על הדיון שהיה היום בוועדת הפנים בנושא של מינוי מנהל מטה בטיחות בדרכים בכל רשות.

אורי מקלב: חשיבות לאין ערוך.

אורי מקלב: מי שמגיע מהשטח המוניציפלי יודע כמה התפקיד הזה הוא תפקיד רב-משמעות בעירייה.

אורי מקלב: אם בכל רשות, אפילו רשות קטנה, אין רבע משרה – ואמר את זה עמיתי חבר הכנסת חמד עמאר, ועוד חברי כנסת, וניהלתי שיחה על זה עם זאב בילסקי.

אורי מקלב: מי שמגיע מהרשויות המקומיות יודע כמה התפקיד הזה נותן.

אורי מקלב: קודם כול, באמת, יש מישהו שמרכז את כל הפעילות שצריכה להיות בעיר בנושא הבטיחות בדרכים.

אורי מקלב: זה לאו דווקא תאונות דרכים – כל הנושא של בטיחות, מהחינוך, מההסברה ועד התשתיות.

אורי מקלב: אנחנו היום מטילים את זה רק על הרשויות המקומיות, שצריכות לתת מהתקנים שלהן.

אורי מקלב: אני חושב – ואמרתי את זה גם בוועדה – שהמשרד גם כן צריך, משרד הפנים, משרד התחבורה, צריך להשתתף, לתת את חלקו, איזה "מצ'ינג" בנושא.

אורי מקלב: אם יהיה "מצ'ינג", אז באמת, זה גם ייקר את התפקיד הזה.

אורי מקלב: אני – ובזה אני מסיים – ראיתי כאן לאחרונה בכנסת הצעת חוק שמבקשים למסד את תפקיד דובר העירייה, לתת לו סמכויות.

אורי מקלב: דובר העירייה ודברי הסבר שלמים מדוע דובר העירייה חייב להיות משהו סטטוטורי.

אורי מקלב: הוא צריך להיות – לא רק ראש העיר צריך דווקא לתת לו הנחיות, ולאו דווקא הפקידים, וגם התושבים.

אורי מקלב: לתת לו סמכויות – לא רק לתת לו תפקיד, אלא לתת לו סמכויות רבות, ויש חיוב לעשות דובר עירייה, עם הסבר שלם.

אורי מקלב: אם דובר עירייה צריך, קל וחומר שמנהל בטיחות בדרכים.

אורי מקלב: תודה.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: אני מבקש להזמין את חברת הכנסת עינת וילף, גם באותו עניין.

שלמה מולה: אחריה אני מבקש להזמין את חבר הכנסת עפו אגבאריה, למרות שעל-פי התקנון חברך לסיעה דיבר, אבל גם בגלל שהשר הסכים וגם בגלל חשיבות הנושא אנחנו ניתן גם לך לדבר.

שלמה מולה: בבקשה, גברתי.

עינת וילף: תודה רבה.

עינת וילף: כבוד היושב-ראש, כבוד השרים וחברי חברי הכנסת, אני מצטרפת כמובן לברכות חברי לך, חמד עמאר, על ארגון היום היפה והחשוב הזה, ולחברי זאב בילסקי, לשניכם, על העבודה המתמשכת והמתמידה שלכם במאבק בתאונות הדרכים.

עינת וילף: חברי דיברו כבר על חשיבות ההשקעה בתשתיות ובחינוך ובאכיפה, כך שאני לא אוסיף על הדברים האלה.

עינת וילף: אציין במיוחד רק את נושא האכיפה.

עינת וילף: אני מבקשת במיוחד לשים דגש על ימי חמישי בלילה עד שישי בבוקר ושישי בערב עד שבת בבוקר.

עינת וילף: אני אישית לא עולה על הכביש בימים אלה, זה פשוט סכנת נפשות.

עינת וילף: אני רוצה להדגיש שלושה דברים אחרים.

עינת וילף: אחד, שהוא נושא ענק, כמובן, הוא נושא התחבורה הציבורית.

עינת וילף: בסופו של דבר הרבה מהדברים היו יכולים להימנע לו התחבורה הציבורית היתה הופכת יותר ויותר לכלי שכל אחד עושה בו שימוש, והוא לא משמש רק מי שלא יכול לרכוש רכב.

עינת וילף: ברירת המחדל של רוב האנשים היום היא בעצם לקנות רכב, כשבהרבה מקומות בעולם התחבורה הציבורית היא כל כך טובה שבכלל לא חושבים על קניית רכב.

עינת וילף: אני חושבת שזה החזון שצריך להציב למדינת ישראל – לא רק השקעה טובה יותר בכבישים ובמחלפים, אלא בכלל חזון אלטרנטיבי שבו התחבורה הציבורית היא הדבר המועדף, ואנשים קונים רכב רק אם באמת הם גרים במקומות מאוד מרוחקים.

עינת וילף: אני רוצה לדבר על דבר נוסף, והוא הנושא של מודלים פיננסיים חדשים.

עינת וילף: יש היום בעולם יותר ויותר חשיבה על איך עובדים, ולמשל על חברות ביטוח בשיתוף של מגזר ציבורי ופרטי, כדי להביא כספים לתחום הזה של בטיחות בדרכים.

עינת וילף: מכיוון שחברות ביטוח הרכב הן אלה שמרוויחות משיפור משמעותי בבטיחות בדרכים, יש דרכים לעבוד אתן כדי לייצר להן את התמריץ באופן שזה מייצר כסף שיכול ללכת לתחום הזה, והייתי מבקשת לעודד את המשרד לבחון את המודלים האלה.

עינת וילף: והדבר שאני רוצה להדגיש, והוא אולי דבר קטן אבל לדעתי – אני לא יודעת עד כמה יש מחקרים – אני בטוחה שהוא תורם לתאונות דרכים והוא לגמרי מיותר, וזה נושא השילוט במדינת ישראל.

עינת וילף: השילוט בארץ מזעזע.

עינת וילף: יצא לי לחיות שנה בצרפת.

עינת וילף: שכרתי אז רכב, לא הכרתי את המדינה, השילוט שם היה מעולה.

עינת וילף: תמיד ידעתי מאיזה מקום אני צריכה ללכת לאיזה מקום, באיזה מחלף לרדת, באיזה כיוון לפנות, מה לעשות.

עינת וילף: לא טעיתי אף פעם.

עינת וילף: השילוט בארץ מזעזע.

עינת וילף: רק היום נסענו משדרות לירושלים, אין-ספור פניות שאפשר לעשות בהן טעויות, כי לא מציינים שזו הדרך לירושלים.

עינת וילף: יש בהתחלה שילוט לירושלים, ובמחלפים הבאים לא מציינים שזה לירושלים.

עינת וילף: פשוט, דברים שנעשים ברגע האחרון – אתה רוצה להגיד משהו?

זאב בילסקי: אני רוצה להגיד לך שהשילוט בארץ מיועד רק למי שמכיר את הכבישים.

עינת וילף: לגמרי.

עינת וילף: זה שילוט למי שמכיר את הארץ.

עינת וילף: מי שטיפה טיפה לא מכיר – ברגע האחרון אתה מוצא את עצמך עובר מצד שמאל של הכביש לצד ימין, כי אתה מבין שאתה צריך לפנות לשם.

עינת וילף: אתה לא יודע לאן הכבישים מובילים אותך.

עינת וילף: צריך שילוט שמיועד למי שלא מכיר ושחושב על מי שלא מכיר, ואני בטוחה – שוב, אני לא יודעת אם יש על זה מחקרים – אני בטוחה שזה יעזור למנוע תאונות, כי אין דבר יותר מזיק מאנשים שברגע האחרון הבינו שהם עשו טעות, פונים למקום אחר, מנסים לשנות בכלל משמאל לימין, לרדת בכביש אחר, לשנות כיוון.

עינת וילף: בקיצור, ממש מבקשת, ואני בטוחה שמכל הדברים – רכבות, תחבורה ציבורית, חינוך, אכיפה – זה דבר שלא צריך לעלות כל כך הרבה.

עינת וילף: ובסופו של דבר, חוב קטן לאזרח המחויב חנוך בר-נוב, שמאוד מבקש את תמיכת השר בנוהל 6, שהוא דיווח למרכז טלפוני עצמאי על התנהגות פרועה של נהגים על עבירות חמורות – יוזמת חקיקה של עמרם מצנע שזאב בילסקי קידם אותה.

עינת וילף: היא נמצאת כעת בוועדה אחרי קריאה ראשונה, ומבקשת כמובן את תמיכת השר בכך שהדבר יקודם.

עינת וילף: תודה רבה, ואני מקווה לשילוט נהיר ובהיר בכבישי הארץ.

שלמה מולה: תודה רבה, גברתי.

שלמה מולה: אני מבקש להזמין את – – –

זאב בילסקי: החוק הוא של חבר הכנסת חמד עמאר ושלי.

שלמה מולה: מאה אחוז.

עינת וילף: לא ידעתי.

עינת וילף: סליחה.

שלמה מולה: הצעת החוק של חמד עמאר וזאב בילסקי.

שלמה מולה: ד"ר עפו אגבאריה, בבקשה.

שלמה מולה: ואנחנו פשוט רוצים לבקש מהשר גם להתייחס להצעה לסדר-היום ואז לבקש – מאפשרים לך, לפנים משורת הדין, בגלל התקנון.

שלמה מולה: בבקשה.

עפו אגבאריה: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, חברי חברי הכנסת, קודם כול אני מודה לכם, לכבוד השר ולך, על שאפשרתם לי לדבר על הדבר הזה, כי באמת הוא מאוד נוגע ללב, ואני בתור רופא שהיה צריך לטפל בהרבה פצועי תאונות דרכים, הדבר הזה מאוד מאוד נשאר אצלי בתוכי, בפנים.

עפו אגבאריה: אבל דבר אחד צריך להגיד, שככל שאתה נוסע בדרכים במדינה אתה רואה שבאמת יש הרחבה ויש עבודות מאוד טובות, שיש לברך עליהן ולהגיד – עצם העובדה שאם אתה נוסע בכביש עכו–נצרת ואתה רואה איזו עבודה נעשית שם, או מה שעכשיו הולך בכביש 6, אז באמת כל הכבוד, ותודה רבה, ותמשיך לעשות את זה.

עפו אגבאריה: אני מאוד מקווה שהעניין הזה יימשך, בהמשך לדברינו על כביש 65, ששם יש כמה דברים לעשות בין המחלפים והדברים האלה.

עפו אגבאריה: זה כביש מאוד מרכזי במדינה, ואולי אחד הכבישים הארוכים ביותר.

עפו אגבאריה: חלק ממנו הוא באמת דו-מסלולי בשני הצדדים, ארבעה מסלולים, וחלק דו-מסלולי, שהוא מסוכן ביותר.

עפו אגבאריה: הכביש השני זה כביש 44, שגם עליו דיברנו, מכוכב-יאיר עד בארותיים, עובר דרך טייבה, קלנסואה, ושם גם כן יש בעיה וצרה מאוד צרורה.

עפו אגבאריה: והקטעים הם לא גדולים, זה כמה קילומטרים, והרוב כבר נעשה בשני כיוונים.

עפו אגבאריה: אדוני כבוד השר, רציתי רק להסב את תשומת לבך לעוד כמה דברים.

עפו אגבאריה: לרגל היום הזה, אני גם רוצה להודות לחברים, לחברי הכנסת חמד עמאר ומוחמד ברכה, שהרימו את הדגל הזה של יום התאונות בדרכים, ומאוד מצא חן בעיני הסימולטור הזה שהציגו שם.

עפו אגבאריה: לדעתי, את הדבר הזה אפשר אולי להכניס ללימודים התיאורטיים בתור חובה, קורס של שבוע, שבועיים, שלושה שבועות, כמה שהמומחים יראו לנכון.

עפו אגבאריה: זה באמת דבר שיכול אולי להכניס איזושהי תרבות נהיגה קצת אחרת מהתרבות הקיימת כיום.

עפו אגבאריה: לצערי הרב, בישראל תרבות הנהיגה היא מאוד מאוד לא טובה, אם אני משווה אותה עם תרבות הנהיגה באירופה; מה שאמרה חברת הכנסת עינת וילף.

עפו אגבאריה: לי גם כן יצא לשכור רכב ולנסוע בכמה מדינות באירופה – זו ממש תרבות נהיגה אחרת.

עפו אגבאריה: משום מה, הנהג הישראלי מאוד אוהב לנסוע בצד שמאל, למרות שאם אנחנו ניקח פוליטית, הרוב בימין ולא בשמאל.

עפו אגבאריה: אז האם באמת צריך לעשות משהו כדי לחנך את האנשים האלה שהמסלול השמאלי הוא רק לעקיפה ולא לנסיעה?

עפו אגבאריה: צריך באמת – – –

יעקב כץ: תמיד תישאר בימין.

חמד עמאר: ולחזור לימין.

עפו אגבאריה: נכון.

עפו אגבאריה: תחזרו לימין, תישארו בימין, אבל אנחנו נעקוף רק משמאל.

עפו אגבאריה: אין לי בעיה שהקמפיין הזה ילך, וזה יחסוך חיי אנשים.

עפו אגבאריה: מה שאתם לא רוצים לעשות ומה שעושה את התקלות, זה אנשי הימין שהם מתחזים בצד שמאל.

שלמה מולה: בבקשה לסכם.

עפו אגבאריה: אני רוצה לסכם בדבר אחד, לגבי מכמונות המהירות.

עפו אגבאריה: יש עוד דבר – מכמונות המהירות, הרוב נותנים להן את השם "מלכודות".

עפו אגבאריה: מלכודת.

עפו אגבאריה: איפה יש מלכודת?

עפו אגבאריה: הנהגים מדברים אחד עם השני: יש מלכודת שם.

עפו אגבאריה: וזה באמת נהיה כמו מלכודת.

עפו אגבאריה: השוטר מתחבא באיזשהו מקום, שלא יראו אותו, בשביל לתפוס את הנהג באיזשהו שלב.

עפו אגבאריה: אבל אם השוטר היה בולט יותר, או הניידת היתה בולטת יותר, אולי הנהגים היו קצת לוקחים את זה בחשבון ונוסעים כמו שצריך, לפי החוק.

עפו אגבאריה: תמיד איפה שיש ניידת משטרה הנהגים נוסעים באמת לפי החוק, ולא בגלל מלכודות.

עפו אגבאריה: אז צריך לשים מכמונות ולא מלכודות.

עפו אגבאריה: תודה.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: כבוד השר, הבמה לרשותך.

שלמה מולה: אנחנו מודים לך פעם נוספת, גם על המאמץ האישי שאתה עושה וגם על השתתפותך באופן פעיל במהלך היום.

שלמה מולה: הנושא של בטיחות בדרכים זה נושא באמת חשוב.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני השר.

שלמה מולה: אתה לא מוגבל בזמן, אבל אתה יכול גם לקצר.

שלמה מולה: בבקשה.

ישראל כץ: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, חברי הכנסת, אדוני היושב-ראש, גם אתה עושה, ואנחנו גם פעלנו בשיתוף להבטיח תעופה בטוחה – –

שלמה מולה: נכון.

ישראל כץ: – – בין ישראל לאתיופיה ועוד מקומות.

ישראל כץ: בהחלט היתה לך תרומה באפשרות של עולים להגיע ושל ישראלים לנסוע ולבקר.

ישראל כץ: גם זו בטיחות, וגם חלק מנושא הבטיחות הוא הבטיחות בתעופה – התעופה, הים, וכמובן היבשה.

ישראל כץ: האמת, אדוני היושב-ראש, שאני לא צריך להרבות בדברים כי חברי הכנסת שדיברו כאן נגעו, כל אחת וכל אחד, בהדגשים שבחרו, בלא מעט נקודות, וגם נגעו בדברים, גם חשפו בעיות, וגם הציגו פתרונות, וגם חלקו מחמאות.

ישראל כץ: על זה אני מודה לחברי הכנסת.

ישראל כץ: אני באמת חושב שהעשייה במשרד התחבורה היא עשייה שכל מהותה, בסופו של דבר, קשורה לבטיחות, כי הבטיחות קשורה לרכב, היא קשורה לכביש והיא קשורה לנהג ולכל מה שבתווך, לכל מה שקשור.

ישראל כץ: ולכן כל פעולה שמתבצעת – ויש לא מעט פעולות, שגם כתוצאה מדיונים או חקיקה בכנסת, ופעולות שהן בהשראה ובהובלה של אנשי משרד התחבורה והרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, שהיא הגוף שמוביל את הפעילות הממשלתית בתחום הזה, והכנסת עצמה.

ישראל כץ: באמת, חבר הכנסת חמד עמאר, שמשקיע ומוביל את – לא נקרא לזה שדולה, אלא את התחום הזה בכנסת, וחברי כנסת רבים אחרים, וכולם פועלים מהשכל ומהנשמה, כי במלחמות ישראל ובפיגועי טרור היכולת של כולנו להשפיע, כחברי כנסת או שרים – יכול להיות שכשרים היא קיימת יותר, כחברי כנסת באופן מסוים על מדיניות – אבל בנושא הזה של מאבק בתאונות, בהחלט האחדת הכוחות יש לה משמעות.

ישראל כץ: ואני שמח שכבר מהתבטאות חברי הכנסת – וכל אחד גר באזור אחר, פחות או יותר, בארץ הזאת – ניכר השוויון בפעילות.

ישראל כץ: אם חברי הכנסת שגרים בגליל או בנגב, או ביהודה ושומרון, או בערים הגדולות, או ביישובים הכפריים, או בכל מקום, רואים וחשים בפעילות בניית התשתיות, שהיא אחד היסודות של הבטיחות, אז ודאי – ואני רוצה לומר, הדבר הזה נעשה בצורה כוללת ובצורה שוויונית, משום שכל אחד זכאי כאן לשוויון התשתיות ולבטיחות גבוהה ככל שניתן ביישובו ובסביבה שהוא נמצא בה, ובדרכים שהוא נוסע בהן, ובכל אחד מהתחומים.

ישראל כץ: אכן המספר שנקב חבר הכנסת בילסקי – 31,293 הרוגים בתאונות דרכים, רבים מהם ילדים וזקנים, ובעצם כל מגוון האוכלוסייה – זה מספר נורא, זה מספר קשה, זה מספר שעולה על מספר כל ההרוגים בכל מערכות ישראל.

ישראל כץ: וכל דרך לצמצם ולהוריד את מספר הנפגעים ומספר ההרוגים – זה דבר שאין קדוש ממנו, כי זה החיים עצמם.

ישראל כץ: יש איכות החיים, יש שיפור החיים ויש ההגנה על החיים עצמם מול כל מה שקורה.

ישראל כץ: אני חושב שיש כמה תחומים שההתמקדות בהם מסייעת בצמצום מספר הנפגעים בתאונות דרכים.

ישראל כץ: הדבר הבולט הוא אכן נושא התשתיות.

ישראל כץ: נושא התשתיות, שבהדרגה הלך ועלה והשתפר במדינת ישראל, נתן את ביטויו.

ישראל כץ: וכמובן, התנופה של השנים האחרונות, שהיא גם מעבר לכל מה שבוצע, גם בהיקף – והיו כבר זמנים שבהחלט בוצעו דברים – וגם במיקום.

ישראל כץ: אני אומר את זה במלוא האחריות: זו הפעם הראשונה, וכן בוצעו דברים בעבר, אבל זו הפעם הראשונה שבצורה כל כך אינטנסיבית, כל כך משמעותית ומהפכנית, כל אזור הגליל, הנגב, כל רחבי הפריפריה של מדינת ישראל, מכל הכיוונים, מחוברים ברשת כבישים, ברשת רכבות.

ישראל כץ: בחלק הפרויקטים כבר הבשילו וכבר באים לידי ביטוי; חלק רואים את העבודה, ואני יודע את התמונה שהולכת להיווצר.

ישראל כץ: והמאבק הזה, אדוני היושב-ראש, הוא מאבק קשה.

ישראל כץ: אם זה לא קרה עד לשנים האלה, סימן שיש לזה סיבה.

ישראל כץ: והסיבה, שהכי קל לוותר על הפריפריה.

ישראל כץ: הכי קל להגיד: הכביש הזה הוא לא כלכלי, הרכבת הזאת היא לא כלכלית.

ישראל כץ: בעצם משאירים אוכלוסיות שלמות ואזורים שלמים לא מחוברים, במלוא מובן המלה.

ישראל כץ: לא מחוברים ולא בטוחים.

ישראל כץ: הזכרתי היום את הכביש לערד שעובר דרך כל יישובי הבדואים, מכביש 40 לכיוון ערד.

ישראל כץ: אני יכול להזכיר סדרה שלמה של כבישים שהם לא כבישים ראויים, שהם מראש מביאים למצב של מועדות לפגיעה.

ישראל כץ: וכן, הביטוי "בפני עיוור לא תשים מכשול" – שם יש הרבה מכשולים, ורואים את זה במספר הנפגעים.

ישראל כץ: אני שמח שבמסגרת תוכנית "נתיבי ישראל" הכבישים האלה בעצם כבר יצאו לביצוע, יוצאים לביצוע, כבר מתבצעות העבודות.

ישראל כץ: נכון, זה לוקח שנתיים, לוקח שלוש, אבל רואים את הדברים כבר קורים.

ישראל כץ: פניתי למשטרת ישראל, למשטרת התנועה: תנסו להגביר את האכיפה במקומות האלה, לפחות עד שהפרויקטים יבשילו, כדי לצמצם.

ישראל כץ: דיברו כאן על כביש הערבה, ובכביש הערבה קורה דבר מאוד משמעותי.

ישראל כץ: כביש הערבה מכיוון אילת וצפונה, שלב אחר שלב, מורחב ומשתנה לחלוטין לארבעה מסלולים ועם מעקות בטיחות.

ישראל כץ: אני הנחיתי, עד לצומת הערבה, ולאחר מכן לכיוון דימונה, כבר לתכנן את כל הקטעים, וכל קטע שמוכן – לעבור ולבצע אותו.

ישראל כץ: נכון, אלה סכומים מאוד כבדים, ואפשר להגיד: אז נוסעים לאילת, זה פחות כלכלי מאשר לעשות כביש ממש צמוד לתל-אביב או לעיר גדולה, אבל זה דבר שמבחינת המאבק בתאונות הדרכים, מבחינת חיבור העיר אילת, מבחינת שירות לאזרחי ישראל, שנוסעים לא מעט למקום הזה, גם ברכב, זה דבר מציל חיים וזה דבר שהוא גם תחבורתי וגם בטיחותי, ואנחנו מבצעים את הדברים.

ישראל כץ: אני יכול לומר כאן באחריות שמה שמתבצע כרגע – ותוך כמה שנים יבוא לידי ביטוי מוחלט – זה חיבור כל מדינת ישראל ברשת כבישים ורכבות מאילת ועד שלומי, ועד קריית-שמונה.

ישראל כץ: בעצם בכבישים אסטרטגיים, שיהיו ממוחלפים כולם, הרבה פחות מסוכנים מהבחינה הזאת של חיכוך רכב ברכב.

ישראל כץ: בקרוב גם נקבל החלטה על ביצוע קו רכבת לאילת, ואנחנו כבר סוללים רכבת לכרמיאל, וכבר סוללים רכבת לבית-שאן, מחיפה, עם חיבור עתידי לצורכי מסחר עם ירדן.

ישראל כץ: בעצם, כל המערכת הזאת, עם המסילה המזרחית של הרכבות מלוד לחדרה, שמחברת – ודיברו כאן חברי כנסת ערבים – היא מחברת יישובים ערביים לתחנות הרכבת באופן ישיר, כמו שכביש 6 חיבר, גם במחלפים, שגם חנכנו חלק מהם.

ישראל כץ: כל הדברים האלה בעצם יאפשרו למדינת ישראל לפעול כיחידה אחת מבחינה כלכלית, מבחינת כל ההתפתחות והצמיחה, וייצרו תשתית שתהיה הרבה יותר בטוחה, סלחנית ומונעת פגיעה קטלנית.

ישראל כץ: אבל הדבר הזה לא מספיק.

ישראל כץ: לצד זה, חברת הכנסת עינת וילף, היום יש תנופה חסרת תקדים – מאחר שאני לא עושה את זה לבד, אז אני יכול לציין, אני לא מחלק כרגע צל"שים עצמיים; כמובן, כשר אני חייב לקדם – אבל חסרת תקדים בפיתוח התחבורה הציבורית.

ישראל כץ: גם כאן יש סיבות מדוע עשר שנים לא קודם שום פרויקט משמעותי של תחבורה ציבורית בתל-אביב, בגוש-דן בעצם.

ישראל כץ: מדוע גוש-דן הוא אחד האזורים המפגרים ביותר בעולם – בדרך כלל אומרים: מבין המדינות המפותחות; אני יכול להגיד: מבין כל המדינות, המפותחות, הפחות מפותחות.

ישראל כץ: אין שם רכבות קלות, אין שם כמעט נתיבי תחבורה ציבורית.

ישראל כץ: האוטובוסים, עולים בהם מדלת אחת, דרך הנהג, ולא מכל הדלתות, כמו שמקובל, או כל הדברים האלה.

ישראל כץ: מדוע אין את ה-BRT – האוטובוסים הקלים על גלגלים.

ישראל כץ: מדוע זה לא קרה?

ישראל כץ: כי קשה לקבל החלטות.

ישראל כץ: לפעמים אומרים: מ-30% שימוש בתחבורה הציבורית, נאמר בגוש-דן זה ירד כבר ל-19%.

ישראל כץ: למה אני השר צריך לבוא ולקבל החלטה, לשנות שיטה, כשאני יודע שזה יצליח וזה ישנה את המגמה, אבל מה קורה בתווך?

ישראל כץ: המבוגרים רגילים לקווים שלהם?

ישראל כץ: אז הם מגיעים בשעתיים, אבל הם עולים לאוטובוס, מגיעים.

ישראל כץ: עכשיו ללמד אותם לעבור מקו לקו בפחות זמן, בצורה יותר יעילה?

ישראל כץ: זה הרגלים.

ישראל כץ: צריך לשנות הרגלים.

ישראל כץ: מישהו שהיתה לו תחנה ליד הבית, פתאום היא לא ליד הבית.

ישראל כץ: מישהו שלא היתה לו תחנה, פתאום יש לו תחנה.

ישראל כץ: קראתי בלקט העיתונים איך בגבעתיים, כבר תוך כדי הרפורמה, יש שלושה רחובות, כל אחד מהם רוצה שהאוטובוסים יהיו ברחוב של השני.

ישראל כץ: ויש עדיין מי שנזקקים גם לאוטובוסים האלה.

ישראל כץ: כלומר לא במקרה, אם זה ראשי ערים, אם זה גורמים ממשלתיים, לא קיבלו את ההחלטות האלה.

ישראל כץ: אבל אני מכיר בחשיבות של התחבורה הציבורית למשק ולבטיחות, ולכן אנחנו מקבלים החלטות.

ישראל כץ: הרכבת הקלה – לא היתה בעיה תקציבית.

ישראל כץ: הקו הראשון מפתח-תקווה דרך תל-אביב עד בת-ים – למה לא ביצעו את זה?

ישראל כץ: הניחו כבר שלוש פעמים אבן-פינה.

ישראל כץ: היום גיליתי שגם הניחו, בזמן ישראל קיסר – את זה לא ידעתי.

ישראל כץ: אני יודע שנתניהו, כראש ממשלה, כבר הניח אבן-פינה עם רוני מילוא כשהיה ראש העיר – – –

זאב בילסקי: אני הייתי שם.

ישראל כץ: היית שם.

זאב בילסקי: עבדנו.

ישראל כץ: בילסקי, כנראה שאתה היית בכל מקום פחות או יותר.

ישראל כץ: נתחיל לבדוק איפה היית.

ישראל כץ: הדברים האלה – בסופו של דבר, הגעתי, 8.5 מיליארד שקלים בהרשאה להתחייב, שזה חלק מהתקציב, היו מיועדים לקו הזה.

ישראל כץ: כבר כאילו אי-אפשר להוציא אותם על דבר אחר.

ישראל כץ: אז איך זה לא קרה?

ישראל כץ: לא בגלל כסף.

ישראל כץ: אלה היו זכיינים, והזכיין ההוא אמר כך והזכיין ההוא אמר כך.

ישראל כץ: באתי ואמרתי: או שהזכיינים מבצעים או שהמדינה מבצעת.

ישראל כץ: אין אפשרות שלישית.

ישראל כץ: ואכן, הזכיינים לא ביצעו.

ישראל כץ: המדינה לקחה – היה מאבק לא קטן – הוציאה לדרך, והקו הזה, מתחילים לעבוד עליו.

ישראל כץ: הוא מתוקצב.

ישראל כץ: זה ייקח כמה שנים, ייקח חמש שנים, והקו הזה יתחיל לעבוד.

ישראל כץ: וכך דבר אחרי דבר.

ישראל כץ: כל הדברים נעים.

ישראל כץ: אז יכול להיות שאני לא אגזור את הסרט, אבל אני יודע – המדד בשבילי הוא מתי זה יוצא לדרך ומגיע למצב בלתי הפיך, שלא יתעורר איזה פקיד יום אחד וירצה לבטל את זה, והיו דברים מעולם.

ישראל כץ: קו הרכבת לירושלים – אם אפשר להגיע מתל-אביב לירושלים ב-28 דקות, איזה עובד מדינה או אפילו חבר כנסת לא ייסע ברכבת?

ישראל כץ: ולהגיע ל"בנייני האומה", ושם יש רכבת קלה, ויש שם אוטובוסים משוכללים וכל הדברים.

ישראל כץ: כל אחד ייסע, ואז זה פחות צפיפות בכביש, פחות תאונות.

ישראל כץ: ארבע שנים התווכחו אם בנחל יתלה יחפרו מנהרה או יעשו גשר, וזה אחרי שאושרו התוכניות ונפתחו מחדש.

ישראל כץ: היה התקציב.

ישראל כץ: אני עוד פעם אומר: היה תקציב, הרבה מיליארדים.

ישראל כץ: אני הייתי צריך לפנות שלוש פעמים למועצה הארצית, וכל החלטה לא מומשה, עד שהפרויקט יצא לדרך וחופרים וחופרים וחופרים, ותהיה רכבת.

ישראל כץ: וכך שאר הדברים.

ישראל כץ: זו תחבורה ציבורית – אוטובוסים, רכבות, רכבות קלות על גלגלים, ה-BRT, מוניות שירות שאנחנו נשלב, כמו בחו"ל, כמו במדינות מתוקנות.

ישראל כץ: אבל הדברים האלה לא מספיקים.

ישראל כץ: דיברו כאן על נושא החינוך.

ישראל כץ: ראיתם את הסימולטור.

ישראל כץ: היתה הצעת חוק.

ישראל כץ: מאחר שברור שהתיאוריה והמבחן המעשי – בתווך יש חוסר גדול לנהג הישראלי, וחשבו איך משלימים את זה.

ישראל כץ: דיברו על הקמת מרכז לימודי שכולם יצטרכו לשלם 600 שקלים ולעבור 12 קורסים.

ישראל כץ: אני קידמתי דבר שהיה רעיון, שהיה לו בסיס מקצועי, ולצד זה היה נושא של רשיון מדורג לנהגים צעירים.

ישראל כץ: אבל הגענו למסקנה, בתוכנית שאנחנו מגבשים – ואתם דיברתם על זה כאן – שאפשר בבתי-הספר להשקיע תוספת לא גדולה, ודיברו כאן על הסכומים, ולתת חינוך תעבורתי בי'–י"א עם מבחן חובה בתיאום עם משרד החינוך, ולהביא את מיטב המכשור ולהכשיר את הנהגים.

ישראל כץ: יסיימו, תהיה להם תיאוריה, יהיה להם רשיון.

שלמה מולה: אדוני השר, אני חושב שמה שאתה אומר זה דבר חשוב, אבל אם אני שומע נכון, היתה הצעת חוק כזאת של חבר הכנסת זאב בילסקי ביום ראשון.

שלמה מולה: אני לא יודע למה היא – – –

ישראל כץ: אל תשכח שבילסקי הוא בכל מקום, כמו שאמרתי.

ישראל כץ: הוא גם באופוזיציה.

ישראל כץ: זה בסדר.

ישראל כץ: אז הוא מגיש חוקים.

ישראל כץ: אנחנו גם סייענו לו כאן – –

שלמה מולה: כן.

ישראל כץ: – – להגיש חוקים שכבר ירדו מסדר-היום, כי באמת הפעילות ברוכה.

ישראל כץ: הממשלה כרגע מגבשת תוכנית אמיתית עם תוספת תקציב, והתמיכה של הכנסת תהיה חשובה, ושל הציבור – תהיה חשובה.

ישראל כץ: אחד הסעיפים הבולטים זה תגבור החינוך התעבורתי.

ישראל כץ: אני לא מכיר בדיוק ספציפית את ההצעה הזאת.

ישראל כץ: אנחנו צריכים, באופן אמיתי – הרי זה דבר תקציבי – להביא את זה כתוכנית כוללת, על מנת שכל אחד יקבל בבית-הספר שלו את ההכשרה הזאת, שהיא חסרה.

ישראל כץ: עם כל הכבוד, אנחנו גם מדינה צעירה.

ישראל כץ: אין לנו מסורת של מאות שנים של נהיגה.

ישראל כץ: אין כאן איזה 200 שנות נהיגה.

ישראל כץ: אני לא יודע מתי התחיל הרכב לנוע בדיוק, ואני לא רוצה לטעות בתאריך, אבל גם זה חלק מהעניין.

ישראל כץ: במשפחות אמריקניות נושא הליווי – הצעיר, הצעירה, נוסעים עם ההורים, עם מבוגרים, וככה הם מתחילים לנהוג.

ישראל כץ: הם לא צריכים לעבור מבחן קודם.

ישראל כץ: יש איזו מסורת.

ישראל כץ: כאן זה דבר חדש באופן יחסי.

ישראל כץ: חייבים להכניס את החינוך התעבורתי למסגרת הרבה יותר משמעותית, ואנחנו הולכים לשים דגש על הדבר, וזה יגיע לכנסת.

ישראל כץ: בוודאי נרצה את התמיכה של כולם בדבר הזה, ואני בטוח שגם נקבל אותה.

ישראל כץ: הנושא של הסברה חשוב, גם הדיווחים בתקשורת.

ישראל כץ: לדעתי, מדינת ישראל היא בין הבודדות שעל כל הרוג בתאונה יש דיווח בחדשות.

ישראל כץ: זה נורא שיש הרוג – זה טוב שיש דיווח.

ישראל כץ: זה מגביר את המודעות.

ישראל כץ: בסוף התחרות היא על המודעות של הנהג, על אותם שברירי שניות של מה הוא עושה: האם הוא מתרשל?

ישראל כץ: מה הוא מחליט?

ישראל כץ: האם הוא נוסע כשהוא רדום?

ישראל כץ: האם הוא נוסע כשהוא שתוי?

ישראל כץ: הדברים האלה הם דברים חשובים גם בהסברה.

ישראל כץ: ויש עוד דברים כמובן – השילוט.

ישראל כץ: יש כל כך הרבה פרויקטים שקשה לשלט אותם, אבל אני יודע שנעשית עבודה מקצועית.

ישראל כץ: חברת הכנסת וילף, נושא השילוט לא כל כך פשוט.

ישראל כץ: יש כללים לנושא.

ישראל כץ: יש מחקרים על מהירות הקליטה של העין בלי שזה מפריע לנהיגה.

ישראל כץ: יש גודל אותיות ויש מרחקים.

ישראל כץ: ברוך השם, כאן יש שלוש שפות בכל שלט: שתי שפות חובה ושפת רשות.

ישראל כץ: אז יש כאן מגוון שלם של דברים.

ישראל כץ: ריבוי שלטים – לכאורה מה אכפת?

ישראל כץ: תשימו עוד ועוד – יכול להוות סכנה בטיחותית לנהיגה של הסטת תשומת הלב.

ישראל כץ: אז לפי הפרמטרים מתקינים שלטים.

ישראל כץ: ודאי שיש מקום לשיפור, אבל האמיני לי שאם זה היה כל כך פשוט – הרי מה הבעיה?

ישראל כץ: והנחינו את החברה הלאומית לדרכים, או את כל רשויות הדרכים כאן, אז תוך שבוע היו צריכים לסדר את הדבר הזה.

ישראל כץ: אבל יש מקרים שאני יודע שהם יותר מורכבים: איך עושים, מה עושים, לא לפגוע בזה, ואיך עושים.

ישראל כץ: אגב, העיקרון הוא מינימום שילוט, כי שילוט הוא גורם מסיט תשומת לב בנהיגה.

ישראל כץ: יש עוד דברים, והזכרתם כאן עוד דברים, אבל אני רוצה להגיע – –

יעקב כץ: כביש 60.

יעקב כץ: כביש 60.

ישראל כץ: – – לשני דברים שקשורים אחד לשני.

ישראל כץ: אלה הדברים הלא-פופולריים כביכול.

ישראל כץ: עד עכשיו זה רק דברים פופולריים: להשקיע בתשתיות אם מצליחים להשיג, ולהילחם עם פקידי האוצר ולמנוע קיצוצים.

ישראל כץ: אתם יודעים שכל יום הם מתעוררים – לא כולם אבל רובם – וחולמים איך לבטל את הרכבת לכרמיאל, איך מונעים הארכת כביש צפונה ודרומה.

ישראל כץ: כל מה שהם לא רצו אף פעם והצלחנו לכפות, אם לא דרך שר האוצר – דרך טרכטנברג; אם לא דרך ההוא – דרך המשבר הכלכלי.

ישראל כץ: תמיד פתאום יש הצעות.

ישראל כץ: מכינים תוכנית.

ישראל כץ: מה התוכנית?

ישראל כץ: לקצץ בפריפריה, לקצץ באזורים היותר-חלשים.

מגלי והבה: אדוני השר, מי אלה, הפקידים או אלה שמנהלים את המדיניות?

מגלי והבה: אתה אדם חזק.

מגלי והבה: מי אלה שמפריעים לך, הפקידים או מנהלי המדיניות?

ישראל כץ: ידידי סגן השר לשעבר מגלי והבה, חבר הכנסת, אני לא מדבר בתור מי שהפסיד.

ישראל כץ: בינתיים ניצחנו.

ישראל כץ: אני רק אומר מה הניסיונות, מה הכוונות.

ישראל כץ: אנחנו הכרענו ותוכנית "נתיבי ישראל" עברה בניגוד לעמדת משרד האוצר, כי אמרו: זה לא כלכלי, ואמרנו: זה סופר-כלכלי, זה סופר-חברתי, לחבר את הגליל, לחבר את הגליל ולעשות את כל הדברים שאנחנו צריכים לעשות.

ישראל כץ: אני רק אומר, מדברים על בטיחות – זה קשור לבטיחות.

ישראל כץ: תבדקו איפה בכבישים בין-עירוניים הסכנות הכי גדולות, ותראו את אותם מקומות.

ישראל כץ: בסופו של דבר, דיברתם על זה גם, כל אחד על הסביבה שהיא הכי קרובה אליו.

ישראל כץ: אלה הדברים בסוף, בלי לעשות כביש לערד ולמגדל-העמק ואת הצומת ליד ראמה ומול שפרעם ואת כל זה, ועוקף קריות.

ישראל כץ: מה שטוב באספלט הוא שהוא – –

יעקב כץ: כביש 60.

ישראל כץ: – – עיוור מהבחינה הזאת.

ישראל כץ: הוא לא מפריד בין יהודים לערבים.

ישראל כץ: – – –

יעקב כץ: כביש 60.

ישראל כץ: אגב, הוא לא מפריד בין ימין לשמאל.

ישראל כץ: הדברים האלה – יש מקומות שיש גם באספלט אידיאולוגיה.

גאלב מג'אדלה: כץ חושב שהכביש יודע להבדיל בין ימין לשמאל.

ישראל כץ: הוא לא יודע.

ישראל כץ: אה, הכביש?

ישראל כץ: יכול להיות.

ישראל כץ: בין ימין לשמאל, אבל לא במובן הפוליטי.

ישראל כץ: הציע כאן חבר הכנסת עפו אגבאריה שכולם יהיו רק בימין.

ישראל כץ: הוא מוכן מבחינה תחבורתית – – –

עפו אגבאריה: לא.

עפו אגבאריה: מי שבימין – הוא בימין.

עפו אגבאריה: אנחנו נעקוף משמאל – – –

ישראל כץ: קיבל את זה.

ישראל כץ: הוא אמר: המדינה הולכת ימינה, סעו בימין.

יעקב כץ: – – – אישור.

ישראל כץ: הוא ביקש אישור אישי לעקוף משמאל.

גאלב מג'אדלה: בקשתך לא התקבלה.

ישראל כץ: אחוז הנפגעים גם קשור לדברים האלה.

ישראל כץ: אבל, מכל הדברים האלה שאכן עושים ברמת הרכב הגבוהה, והטמעת אמצעים טכנולוגיים שמתריעים לימין ולשמאל ולפנים והולכי רגל – וצריך להטמיע אותם, זה מאוד חשוב – יש שני דברים שהם אחד, שחייבים לעשות אותם ביחד.

ישראל כץ: זה אכיפה וענישה.

ישראל כץ: ואם מישהו מחפש נוסחאות קלות, שנעשה רק את הדברים בלי התוספת הזאת, לא יקרה שום דבר.

ישראל כץ: אכיפה מסיבית של המשטרה שצריכה להיות כדי לאכוף את כל החוקים שגם אתם מעבירים כאן.

ישראל כץ: אם יהיו עוד חוקים ולא יאכפו אותם, אז מה זה חשוב?

ישראל כץ: זה, מאכיפה פשוטה של נסיעה בנתיב תחבורה ציבורית עד האכיפה החשובה מאוד כנגד עבירות מסוכנות: פס לבן, רמזור אדום, נהיגה בבריונות.

ישראל כץ: כל העבירות החמורות, הפקרה, כל הדברים – צריכה להיות אכיפה וענישה מחמירה על עבירות חמורות.

ישראל כץ: וכאן זה עניין שלכנסת, אדוני היושב-ראש, יש בו משקל רב, כי לייצג באמת את הציבור זה לא לבוא ולהגיד: אני אתנגד עכשיו לדבר הזה.

ישראל כץ: מה גוזרים כאן על הציבור?

ישראל כץ: למי אתה עוזר בזה?

ישראל כץ: מה, שר התחבורה ישן בלילה וחושב איך לגזור גזירות על הציבור?

ישראל כץ: מה, הוא לא רוצה להיות פופולרי?

ישראל כץ: אם באים, מערכות מקצועיות, רציניות, והדברים נבדקים עוד פעם ועוד פעם, ומגיעים למסקנה שצריכים לנקוט צעדים של התמקדות בעבירות מסוכנות; אם, אמרתי היום, 40,000 מקרים של חצייה באור אדום בשנה והקנס הוא 1,000 שקל, והציעו לעלות אותו ל-1,500 שקל, זה לא כדרך להכנסת יותר כסף לקופת המדינה.

ישראל כץ: המטרה היתה את ה-40,000 להוריד ל-20,000 ולהוריד לאפס.

ישראל כץ: שלא יהיה בכלל קנס, לא 1,000 שקל ולא 1,500 שקל.

ישראל כץ: ויכול להיות שהיה צריך להעלות את זה ל-4,000 שקלים – אלא אם כן האדם מוכיח שהוא עבר בשגגה, אם יש דבר כזה.

ישראל כץ: כל מעבר במזיד באור אדום זה דבר שמסכן מייד חיים.

ישראל כץ: אז מה, הכנסת צריכה למנוע יישום של דבר כזה?

ישראל כץ: זה נקרא לדאוג לציבור?

ישראל כץ: ויש עוד סדרה שלמה של דברים, שהם גם יובאו, והם מגובשים עכשיו להליכי חקיקה – גם חקיקה, גם מדיניות תביעה מחמירה.

ישראל כץ: ואני אומר: רק על עבירות חמורות.

ישראל כץ: אני השר הראשון – עוד פעם "אני", אבל זה כך – שאחרי 15 שנים ומעלה אני התרתי התאמה של המהירות לתנאי הדרך.

ישראל כץ: ברחוב באזל הורדנו ל-30 קמ"ש, אבל בכבישים בין-עירוניים מהירים העלינו ל-110 קילומטר, כשבפועל, לפי מדיניות המשטרה עד 120 קמ"ש לא מקבלים דוח.

ישראל כץ: כלומר, לא מחפשים בכביש שהוא בטוח ושזה אפשרי לגבות סתם כספים.

ישראל כץ: קיבלתי את ההחלטה.

ישראל כץ: הזהירו אותי: יגידו שבגללך יש תאונות.

ישראל כץ: אני רוצה להגיד לכם: לא, בטוח לא יתגברו שם התאונות בכבישים האלה.

ישראל כץ: אמרתי לכם איפה היא הבעיה בעיקר.

ישראל כץ: איפה שאפשר, אנחנו לא צריכים לעשות את זה כמכשיר לגבייה, אלא כמכשיר להתרעה, כדי שיהיו פחות עבירות, שיהיה פחות צורך בשיפוט.

ישראל כץ: צריך לזרז את מערכת בתי-המשפט לתעבורה.

ישראל כץ: היום כל אחד אומר: אני אגיד שאני מעדיף להישפט, עוד חמש שנים יעשו אתי עסקה כי הכול פקוק, אני אשלם פחות ממה שהייתי משלם היום.

ישראל כץ: זה לא דבר שיכול להיות.

ישראל כץ: צריך לקבוע: אם אתה רוצה להישפט – תישפט, יש לכל אחד זכויות אזרח.

ישראל כץ: אבל אם הורשעת, תשלם פי-1.5 מאשר הקנס הזה, שיהיה לך תמריץ שלילי לדבר הזה.

ישראל כץ: אם אתה בטוח בצדקתך, זה בסדר גמור, אולי גם נפצה אותך אפילו.

ישראל כץ: אבל אם אתה – כמו שסטטיסטית 90% מורשעים בסוף – אז תדע שאנחנו לא ניתן לך את האפשרות למסמס ולדחות, אלא אנחנו רוצים דבר אפקטיבי.

ישראל כץ: וכך יש בסדרה שלמה של דברים, והכול מכלול אחד.

ישראל כץ: ואני שמח שמנהל ועדת האו"ם לנושא הבטיחות בדרכים ציין היום – שמעתי את זה בהתחלה במהדורת חדשות, אז אמרתי: נכון, התקשורת בסדר, אבל עדיין יש כמה דברים שכדאי לבדוק, גם אם הם נמצאים בתקשורת.

ישראל כץ: הוא אמר: מדינת ישראל היא בין חמש המדינות המובילות בנושא הטיפול בבטיחות בדרכים, בתוצאות.

ישראל כץ: אז הוא נפגש אתי ושאלתי אותו.

ישראל כץ: אמרתי לו: שמע, שמעתי את ההודעה שלך.

ישראל כץ: אני מאוד מוקיר את כלי התקשורת בישראל, אבל אני רוצה לשמוע את זה ממך.

ישראל כץ: הוא אומר: אתם, מתוך 26 מדינות שאנחנו עוקבים אחריהן, אחרי התוצאות באופן קבוע, אתם במקום הרביעי מבחינת התוצאות.

ישראל כץ: עכשיו, זה לא אומר – – –

זאב בילסקי: ישראל, ממתי אתה – – – ?

זאב בילסקי: זה האו"ם, זה האו"ם – – –

ישראל כץ: זה לא אומר שצריך להפסיק את העשייה, צריך לתת מוטיבציה להמשיך עוד יותר.

ישראל כץ: ואפילו, חבר הכנסת בילסקי, שעברת אגף עכשיו, זה לא אומר שאתה צריך להפסיק למתוח ביקורת, גם זה בסדר, כך או אחרת.

ישראל כץ: מתפרנסים גם מהדבר הזה.

ישראל כץ: אבל זה אומר שיש שכר – במובן של חיי אדם ונפגעים, שיש מהם פחות – יש שכר לעמל הזה.

ישראל כץ: ולכן, אני בכלל מאמין, כשדבר משיג הישג, הוא נותן תמריץ ותמרוץ לפעול עוד יותר.

ישראל כץ: אני קורא לכם היום ואני אומר: בואו נפעל ביחד עוד יותר.

ישראל כץ: הכיוון הוא נכון.

ישראל כץ: סימן שאנחנו מטפלים בסיסית בדברים באופן נכון.

ישראל כץ: ומלה לגבי היישובים הערביים.

ישראל כץ: בכל היישובים הלא-יהודיים אכן הסטטיסטיקה היא חמורה.

ישראל כץ: הסטטיסטיקה היא חמורה, היא בלתי אפשרית, היא חייבת להשתנות.

ישראל כץ: אחוז הנפגעים – אני ציינתי כאן לפני שנה, 17 ילדים נהרגו בתאונות חצר על-ידי קרובי משפחה בתוך היישובים, חלק בגלל תשתיות, חלק זה גם עניין של הסברה.

ישראל כץ: חלק בגלל תשתיות, תשתיות צרות ולא טובות.

ישראל כץ: ויש, גם אמרתי – וגם אי-אפשר להגיד: הכול נובע מזה שאין שם מספיק דברים.

ישראל כץ: זה לא.

ישראל כץ: זה גם וגם.

ישראל כץ: והתפקיד שלכם, כאישי ציבור שנבחרים ומייצגים, של כולנו, זה גם לפנות לציבור הזה בדרישות.

ישראל כץ: גם לפנות לציבור בדרישות, בהסברה של נבחרי הציבור, של אנשי דת.

ישראל כץ: יש כאן מקום רב להסברה בדבר הזה.

ישראל כץ: אני בטוח שאפשר יהיה לראות גם תוצאות בעניין הזה.

ישראל כץ: אני יודע שיש כאן לחלק התנגדות אידיאולוגית לשירות אזרחי, אני דווקא – הכנסנו אפשרות של שירות אזרחי ליישובים, לאוכלוסייה הלא-יהודית, לאוכלוסייה הערבית.

ישראל כץ: יש כבר כמה עשרות שכבר נכנסו לדבר הזה.

ישראל כץ: ואני אומר את האמת, אם אומרים שהחיים יותר חשובים מהכול, אז בעניין הזה אני לא רואה דרך להתנגד למי שבא, ובא לשירות אזרחי ועובד בתוך הציבור שלו כדי להציל חיים.

ישראל כץ: זה דבר לדעתי – אגב, גם בציבור חרדי אנחנו עושים את זה, גם בציבור החרדי אנחנו עושים את זה, וזה דבר שיש לו חשיבות רבה גם כן כעוד אפשרות להוסיף.

ישראל כץ: דיבר כאן חבר הכנסת זחאלקה על הצורך לעשות העדפה מתקנת.

ישראל כץ: אז יכול להיות שאתה מאלה שעוד לא סיירו אתי ביישובים הערביים.

ישראל כץ: אבל יש העדפה מתקנת, יש טיפול מאוד משמעותי.

ישראל כץ: גם הקריטריונים, אגב, הם הרבה יותר רחבים ביכולת של משרד התחבורה לפעול ביישוב לא-יהודי, גם בהיבטים שהם לא בטיחותיים אלא בפיתוח תשתיות.

ישראל כץ: ואדוני היושב-ראש, אנחנו סיירנו כבר לא מעט, וגם חברי כנסת אחרים, ובהחלט יש תנופה משמעותית.

ישראל כץ: זה התחיל גם מנקודה מאוד נמוכה, אבל יש תנופה משמעותית בפיתוח תשתיות, תשתיות בטיחות.

ישראל כץ: אני רק רוצה להביא דוגמה.

ישראל כץ: אם התקציב, חוץ מכל התשתיות שתיארתי, אבל התקציב למוקדי סיכון עירוניים, יישוביים, הוא כ-200 מיליון שקלים בשנה לפי רשימת מוקדי סיכון, אנחנו בשנה הזאת פעלנו והשגנו תוספת של 350 מיליון שקלים, באופן חד-פעמי, כדי לייצר תשתיות בטיחות מיידיות בתוך היישובים.

ישראל כץ: מתוך 350 מיליון, למעלה מ-110 מיליון הלכו ליישובים לא-יהודיים.

ישראל כץ: למה?

ישראל כץ: כי שם צריך לעשות את תשתיות הבטיחות, אם זה תמרור, אם זה סימונים, אם זה מעברי חצייה, כל הדברים, בתיאום עם הרשויות, בעצה אחת עם ראשי המועצות וראשי הערים לפי התוכניות שהם הביאו ואישרו.

ישראל כץ: והדברים האלה מבוצעים.

ישראל כץ: זאת אומרת, זו דוגמה שאנחנו נותנים תרופה במקום שצריך.

ישראל כץ: ואם יש יותר תאונות אז משקיעים כאן הרבה הרבה יותר גם בדברים האלה.

ישראל כץ: אבל כמו שאני אומר: הפעילות חייבת להיות משולבת.

ישראל כץ: כי אם הסטטיסטיקה של מעורבות נהגים ערבים והרוגים במגזר הערבי, שהיא די דומה, היתה יורדת מה-40% פלוס ל-20% נאמר, לפי המספר באוכלוסייה, אז כל הסטטיסטיקה של התאונות במדינת ישראל היתה שונה לחלוטין.

ישראל כץ: לחלוטין אגב.

ישראל כץ: לגמרי.

ישראל כץ: היינו אולי המדינה הראשונה.

ישראל כץ: לכן, ברור, ודיברתי גם עם מפכ"ל המשטרה, ואני אומר עוד פעם: זה גם אכיפה וגם ענישה.

ישראל כץ: זה לא רק עכשיו לבוא ולעשות תשתיות; זה כל הדברים ביחד.

ישראל כץ: כי אם מישהו יגיד: אני חושב שרק המדינה אשמה – זו גישה שהיא לא רצינית.

ישראל כץ: זה לא לגבי האוכלוסייה הזאת ולא לגבי האחרת.

ישראל כץ: אני אמרתי: המדינה צריכה לעשות, המדינה עושה.

ישראל כץ: תמיד היא יכולה לעשות עוד יותר, ואנחנו נביא תוכנית כדי לעשות עוד יותר, תוכנית רב-שנתית, אבל כל אחד במקומו וביכולת שלו להשפיע, ולהשפיע על כל האוכלוסייה – גם לאכוף, גם להעניש, גם לשכנע ולהסביר.

ישראל כץ: אני מברך על היום הזה, חבר הכנסת עמאר, וכל מי שנטל חלק בדבר הזה.

ישראל כץ: יש חשיבות רבה מאוד להתלכדות הזאת של הכנסת, כגוף המייצג, סביב הנושא.

ישראל כץ: זה מסר חשוב לציבור, זה מסר של הכרת החשיבות של הנושא, מעל ומעבר לכל דבר אחר.

ישראל כץ: אני מאחל לכולנו שהפעילות המשותפת גם תוביל לצמצום משמעותי ביותר במספר ההרוגים והנפגעים.

ישראל כץ: תודה רבה.

גאלב מג'אדלה: תודה רבה, אדוני השר.

גאלב מג'אדלה: אני אכן מעיד, עדות מקרוב, על העשייה שלך לגבי החברה הערבית.

גאלב מג'אדלה: יישר כוח.

גאלב מג'אדלה: אנחנו מקווים ומצפים שתמשיך בתוכנית שלך – הגברת הפעילות של המשרד ביישוב הערבי.

גאלב מג'אדלה: תודה רבה.

גאלב מג'אדלה: דברי החברים המציעים, כמובן, נרשמו.

גאלב מג'אדלה: כמו כן, דברי כבוד השר.

גאלב מג'אדלה: ציון יום הסוכרת הבין-לאומי

גאלב מג'אדלה: אנחנו עוברים לנושא השני בסדר-היום: ציון יום הסוכרת הבין-לאומי.

גאלב מג'אדלה: לפני שנזמין את ראשון המציעים, נביא את דברי היושב-ראש לרגל יום הסוכרת.

גאלב מג'אדלה: חברי חברי הכנסת, אנו מציינים היום את יום הסוכרת, המיועד להגברת המודעות למחלה ולסיבוכיה הקשים.

גאלב מג'אדלה: מחלת הסוכרת הוכרה על-ידי האו"ם כמגפת העידן המודרני.

גאלב מג'אדלה: לאחרונה התפרסמו נתונים מדאיגים, שעל-פיהם אחד מתוך שבעה ישראלים חולה בסוכרת או בטרום-סוכרת.

גאלב מג'אדלה: הגברת המודעות למחלה חשובה במיוחד, מכיוון שבשונה ממגפות אחרות, ישנם גורמים של המחלה הניתנים לטיפול או למניעה.

גאלב מג'אדלה: כבוד השר וחבר הכנסת והבה, אני בעד המשך התייעצות ביניכם, אבל מחוץ לטריטוריה.

גאלב מג'אדלה: ארגוני הבריאות בעולם מדגישים כי השמנה וחוסר פעילות גופנית – שני דפוסים רווחים בעולם המערבי כיום – הם שני גורמי הסיכון המרכזיים לפחות לסוג אחד של הסוכרת.

גאלב מג'אדלה: הכנסת, כמוסד, שמה לה למטרה להגביר את הפעילות הגופנית ואת המודעות של עובדיה לחשיבותה.

גאלב מג'אדלה: חדר הכושר החדש, שחנכנו בכנסת בשנת 2005, נראה אז כמותרות, אך היום הוא נתפס כהכרחי, והוא פעיל, לשמחתנו, במהלך היום באופן מלא.

גאלב מג'אדלה: ההשקעה ברפואה המונעת מצדיקה את עצמה בבריאותם של העובדים וביכולתם לעמוד בתנאי לחץ.

גאלב מג'אדלה: על הממשלה להשקיע ברפואה מונעת ובחינוך לאורח חיים בריא.

גאלב מג'אדלה: עלינו להפנים שכל סכום וכל דקה שנשקיע היום בחינוך לבריאות ישתלמו לכולנו, בדמותה של אוכלוסייה בריאה, בגוף וברוח.

גאלב מג'אדלה: תודה רבה.

גאלב מג'אדלה: אנחנו ממשיכים בסדר-היום – הצעות לסדר-היום מס' 6583, 6621, 6643, 6656, 6665, 6712 ו-6721.

גאלב מג'אדלה: ראשון המציעים, חבר הכנסת ד"ר עפו אגבאריה, בבקשה.

גאלב מג'אדלה: חמש דקות לרשות אדוני, בבקשה.

גאלב מג'אדלה: היות שאתה דוקטור, נוסיף לך דקה.

עפו אגבאריה: אין הגבלה – – –

גאלב מג'אדלה: לא, לא, יש, יש.

גאלב מג'אדלה: עשינו סדר.

מיכאל בן-ארי: – – – אבל עכשיו אני דוקטור – – –

גאלב מג'אדלה: לא שמעתי.

מיכאל בן-ארי: אנחנו בעד שוויון בדמוקרטיה.

מיכאל בן-ארי: גם אני דוקטור – עוד דקה.

גאלב מג'אדלה: אתה דוקטור במה?

מיכאל בן-ארי: מה זה חשוב?

מיכאל בן-ארי: אני דוקטור.

גאלב מג'אדלה: לא.

גאלב מג'אדלה: אנחנו לדוקטור בבריאות מוסיפים דקה.

מיכאל בן-ארי: אה, הוא – – –

עפו אגבאריה: הוא דוקטור, אבל הוא צריך דוקטור.

גאלב מג'אדלה: תעשה תעודת דוקטור ברפואה, תקבל דקה.

עפו אגבאריה: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אנחנו מציינים היום את יום הסוכרת הבין-לאומי.

עפו אגבאריה: אני רוצה לברך את אחות הכנסת, שדאגה ממש להצלחת היום הזה, יחד עם המרפאה של הכנסת, ואת כל מי שתרם להצלחת היום הזה.

גאלב מג'אדלה: אני מצטרף לברכות, בתוספת ברכה לרופא הכנסת.

עפו אגבאריה: אמרתי, לרופא הכנסת.

גאלב מג'אדלה: תוספת שלי.

גאלב מג'אדלה: אני מטופל על-ידו.

גאלב מג'אדלה: בבקשה, אדוני.

עפו אגבאריה: אדוני היושב-ראש, ידוע לך שיש שני סוכרת: יש סוכרת סוג 1 ויש סוכרת סוג 2.

עפו אגבאריה: כאשר מחלקים את זה, אז 10% מחולי הסוכרת הם חולי סוכרת סוג 1 ו-90% הם חולי סוכרת סוג 2.

עפו אגבאריה: ההבדל הוא בסוג הפגיעה ובסוג הטיפול.

עפו אגבאריה: כאשר הפגיעה בפנקריאס היא טוטלית ואין הפרשה טובה של מספיק אינסולין, וצריך לקבל, כטיפול, את האינסולין, אז זה סוג 1; כאשר הפנקריאס, הלבלב, עובד בצורה של אולי תת-פעילות או איזושהי בעיה יש שם, אז מוסיפים שם תרופות שמגרות את זה, ואז ניתן טיפול תרופתי דרך הפה.

עפו אגבאריה: זה ההבדל בין שני הסוגים.

עפו אגבאריה: יש לציין שהסוכרת מסוג 1 היא הרבה יותר מסוכנת.

עפו אגבאריה: היא גם מתחילה בגילים יותר מוקדמים, והיא נותנת הרבה תופעות אחר כך, סיבוכים במשך כל השנים.

עפו אגבאריה: ידוע, ויש סטטיסטיקות עולמיות, שכיום יש בעולם – אלה הנתונים של 2009 – כ-220 מיליון אנשים חולי סוכרת.

גאלב מג'אדלה: איזה סוג?

עפו אגבאריה: הכול, גם זה וגם זה.

עפו אגבאריה: 10% מהם סוג 1 ו-90% זה סוג 2.

עפו אגבאריה: אבל אני מניח שהמספרים הם הרבה גדולים והרבה יותר חמורים, כי יש הרבה חולים, חולי סוכרת, במדינות מסוימות, שלא מגיעים בכלל לכלל אבחון.

עפו אגבאריה: אבל מצד שני אני אומר שבמדינות היותר עניות כנראה מספר חולי הסוכרת הוא הרבה פחות ממספר חולי הסוכרת במדינות מפותחות יותר.

עפו אגבאריה: ועובדה, רק לשם המחשה, בקרב האוכלוסייה הערבית בשנות ה-50 היה אחוז מסוים, ועכשיו זה פי-מאה, זאת אומרת, עשר עדעאף.

גאלב מג'אדלה: עוד יתפסו – עשר פעמים.

עפו אגבאריה: פי-עשרה.

עפו אגבאריה: עשר פעמים יותר.

גאלב מג'אדלה: עוד יתפסו את האמירה שלך ויגידו שהפכנו להיות חברה עשירה.

עפו אגבאריה: אבל ככה זה.

עפו אגבאריה: המדינה התפתחה.

עפו אגבאריה: זה לא רק בגלל האוכל, זה גם בגלל משהו אחר, ותיכף אני אגיד את הנתון השני.

עפו אגבאריה: כשהגיעו האתיופים, למשל, היו אפס חולי סוכרת, ועכשיו הם תופסים את המקום הראשון, הכי הרבה – 16% – ואני לא הייתי אומר שהאוכלוסייה האתיופית במדינת ישראל היא עשירה.

עפו אגבאריה: אז מה הבעיה?

עפו אגבאריה: כנראה שיש איזושהי בעיה אחרת, גם בעיה נפשית.

עפו אגבאריה: כולנו יודעים שככל שהבן-אדם מתרגז יותר הוא מפריש סוג מסוים של הורמון, שנקרא אדרנלין, והדבר הזה יכול להעלות את רמת הסוכר.

עפו אגבאריה: כנראה העוני הוא גם כן איזה – כאשר יש הבדלים חברתיים, אז האנשים האלה נהיים באמת חולים סוכרתיים.

עפו אגבאריה: היות שאין לי הרבה זמן אני רוצה לגעת בכמה דברים שלא רציתי להלאות בהם את כולם – כל המספרים, שבהתחלה חשבתי לדבר עליהם, כמה אחוזים פה, כמה אחוזים שם.

עפו אגבאריה: אז אנחנו אולי נתרכז בנתון אחד מהסטטיסטיקה שנערכה בשנים 2003–2004 במדינת ישראל, וחילקה את האוכלוסייה לשלושה מדרגים כלכליים: הנמוך – 26% מהאוכלוסייה הזאת הם יהודים ו-92% הם ערבים.

עפו אגבאריה: זה המצב הנמוך ביותר.

עפו אגבאריה: במצב הבינוני – 48% יהודים ורק 8% ערבים.

עפו אגבאריה: במעמד הגבוה – רק 8% שכולם יהודים.

עפו אגבאריה: אז זה הפערים החברתיים.

עפו אגבאריה: אני לא בטוח, חבר הכנסת מולה, שהאוכלוסייה האתיופית נמצאת ב-8% האלה או מישהו נמצא שם.

עפו אגבאריה: יש עוד הרבה אוכלוסיות אחרות, שלא לדבר על רוב האוכלוסיות המזרחיות במדינה.

עפו אגבאריה: לכן, אדוני היושב-ראש, יש כמה דברים שאנחנו צריכים אולי ביום הזה לבקש או לדרוש מהממשלה לטפל בהם.

עפו אגבאריה: ידוע לכולם שהטיפול וההסברה יכולים לתרום דברים רבים למניעת סוכרת.

עפו אגבאריה: ברגע שאתה מסביר לאנשים מה הן הסכנות הכי קשות מסוכרת, אולי אתה יכול להוריד את הדבר הזה – להוריד מאופי החיים, מהפעילות היומית; איך לחנך את האנשים.

עפו אגבאריה: הדבר השני זה ההיגיינה הגופנית.

עפו אגבאריה: יש הרבה דברים שאנחנו מגיעים אליהם במחלות קשות, כמו קטיעות רגליים, רק בגלל זה שאוכלוסיות מסוימות לא קיבלו את ההדרכה הנכונה – איך לטפל נכון ברגליים שלהם, רגליים סוכרתיות.

עפו אגבאריה: המונח הזה ידוע.

עפו אגבאריה: תאר לעצמך מה ההשקעה של המדינה, גם בטיפול, גם בניתוח, גם בשיקום שאחרי זה וגם בנכות שאחרי זה – זה מאות-מאות אלפי שקלים שהולכים לדברים האלה.

עפו אגבאריה: דבר שלישי – עניין התרופות.

עפו אגבאריה: לצערי הרב סל התרופות בזמן האחרון הולך ומצטמק.

עפו אגבאריה: העלות של סל התרופות במדינה הולכת ומצטמקת.

עפו אגבאריה: אנחנו יודעים שיש כמה תרופות טובות שהאנשים לא יכולים להגיע אליהן בגלל המחיר.

גאלב מג'אדלה: תרופות לסוכרת.

עפו אגבאריה: תרופות לסוכרת, חדישות, שמונעות את הסוכרת בצורה יותר טובה, וגם שומרות על רמה יותר טובה של הסוכר, ואז הפגיעה יותר קלה.

עפו אגבאריה: צריך למצוא איזו דרך שהתרופות האלה יהיו נגישות לכל אדם.

עפו אגבאריה: אנחנו יודעים שככל שהאדם יותר עני כך הוא פחות נגיש, פחות יכול להגיע לתרופות.

עפו אגבאריה: אתה יודע, למשל, שאולי יותר מ-20% או 30% מהאנשים לא לוקחים את כמות התרופות החודשית שהם צריכים לקחת, שנתן להם הרופא המומחה, רק בגלל העלות – אין להם כסף לשלם על התרופות שמגיעות להם ושנתן להם הרופא המומחה.

עפו אגבאריה: מה המסקנה?

עפו אגבאריה: שיש איזה מקום – שבמקום להפסיד כל כך הרבה כסף בטיפול ובשיקום אחרי זה, אולי באמת להשקיע בטיפול הזה ולתת את התרופות האלה בצורה מסובסדת.

עפו אגבאריה: כדאי שהמדינה תשכיל לעשות את הדברים האלה.

גאלב מג'אדלה: תודה רבה לאדוני.

עפו אגבאריה: דבר אחרון – אני רוצה להודות שהרפואה נכשלה בטיפול בסוכרת.

עפו אגבאריה: עדיין לא המציאו – אנחנו מטפלים בזה כמו – אין אינסולין אז נותנים אינסולין.

עפו אגבאריה: אבל עם כל תופעות הלוואי, לצערי הרב הרפואה עדיין לא המציאה את התרופה שתרפא את הבן-אדם מהסוכרת ותיתן את המענה לדברים שהוא נזקק להם בגלל המחלה.

עפו אגבאריה: זה איזה אתגר בפני הרפואה בכלל, גם העולמית וגם המקומית.

עפו אגבאריה: אני מקווה שיימצאו משאבים לעשות את הדברים האלה.

גאלב מג'אדלה: תודה לד"ר עפו אגבאריה.

גאלב מג'אדלה: אני רואה שצדקתי שהוספתי לך דקה.

גאלב מג'אדלה: השכלת אותנו ברמה המקצועית כרופא, השכלה נוספת.

גאלב מג'אדלה: חבר הכנסת שלמה מולה, בבקשה.

גאלב מג'אדלה: הלוואי שהמדינה היתה משקיעה בטיפול המונע בכל התחומים.

גאלב מג'אדלה: היינו חוסכים – לא רוצה להגיד מאות מיליונים; עשרות מיליונים כל שנה.

שלמה מולה: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, גברתי השרה, אני מניח – אמרו לי שאת משיבה בשם סגן שר הבריאות.

גאלב מג'אדלה: יש לך התנגדות?

שלמה מולה: לא, לא, אני שמח דווקא.

שלמה מולה: ישראל עברה בשנת 2011 לראשונה את רף ה-700,000 חולים במחלת הסוכרת.

שלמה מולה: לפי נתוני משרד הבריאות הישראלי, מספר זה כולל כ-400,000 חולי סוכרת מאובחנים, גברתי השרה, ועוד 300,000 חולי סוכרת סמויים, שלא אובחנו עדיין – הם לא יודעים אפילו שהם חולים.

שלמה מולה: לשם השוואה, לפני כתשע שנים, בשנת 1999, היו בישראל כ-300,000 חולי סוכרת, כלומר, גידול של 130% במשך תשע שנים.

שלמה מולה: בעולם כולו הגידול במחלת הסוכרת הוא אף גדול יותר מזה שבישראל.

שלמה מולה: זה נכון, ישראל בתחום הרפואה היא בין המדינות שנותנות שירותי רפואה מאוד מתקדמים.

שלמה מולה: הממוצע העולמי של חולי סוכרת בעולם גדל ב-600% במשך 15 השנים האחרונות.

שלמה מולה: בעצם, בשנת 2011 הסוכרת הוכרזה לראשונה כמגפה על-ידי האו"ם, בעוד שעד כה נהוג היה באו"ם להכריז כמגפה רק על מחלות זיהומיות.

שלמה מולה: למשל, אנחנו זוכרים את HIV, צהבת ואחרות.

שלמה מולה: זאת אומרת, אפשר לומר ש-260 מיליון אנשים בעולם חולים כיום בסוכרת.

שלמה מולה: כפי שאמר חבר הכנסת ד"ר עפו אגבאריה, אפשר לומר שבעצם המערכת הרפואית המחקרית נכשלה באיתור חיסונים או טיפול בחולי סוכרת.

שלמה מולה: מאחר שאין לה מרפא, אפשר כן לעסוק בנושא של מניעה, זאת אומרת, כדי שאדם לא יגיע למצב שבו הוא מאובחן בסוכרת וחולה.

שלמה מולה: אם אנחנו מגיעים לחלקת אלוהים הקטנה שלנו, אצלנו במדינה בישראל, כמו שנאמר בעצם, הבעיה הגדולה שלנו היא כן בהבחנה של סוציו-אקונומי גבוה ונמוך, והנתונים מאוד קשים.

שלמה מולה: זאת אומרת, ככל שאדם יש לו פחות יכולת כלכלית, סיכוייו להיות חולה – או לנהל אורח חיים בריא יותר, אולי טוב יותר, הם מאוד נמוכים.

שלמה מולה: ככל שיש לך פחות הכנסה, יש לך פחות יכולת, ובעצם איכות החיים נפגעת בגלל אורח חיים.

שלמה מולה: אמרת נכון, ד"ר עפו, הנתונים שקשורים לשתי אוכלוסיות בישראל הם נתונים מחרידים.

שלמה מולה: למשל, הנתונים על הבדואים, שפעם כמעט לא היתה להם מחלת סוכרת, כמו גם עולי אתיופיה, שכשהגיעו לכאן, לארץ, לא היה כמעט אף עולה חולה סוכרת.

שלמה מולה: אם היו, הנתונים והמספרים הם היו מאוד נמוכים.

שלמה מולה: הרגלי התזונה, שינוי החיים בארץ, החשיפה לחיים יותר מודרניים חושפים את האנשים, ולכן הנתונים היום הם מחרידים ומאוד קשים.

שלמה מולה: גם רמת המודעות של האנשים שחולים או הטיפול בהם היא מאוד נמוכה.

שלמה מולה: יש כל מיני ארגונים, למשל, יש ארגון שעוסק בנושא הזה, ארגון של עולי אתיופיה, גוף שנקרא "טנא בריאות".

שלמה מולה: אני מניח שד"ר עפו מכיר אותם, למשל.

שלמה מולה: הם עוסקים בהסברה, במניעה וכן הלאה.

שלמה מולה: אתה יודע מה התקציב השנתי שלהם?

שלמה מולה: אתה תצחק – אפילו לא מגיע לחצי מיליון שקל.

שלמה מולה: איך אפשר?

שלמה מולה: הם מקבלים מעטפת וסיוע בבית-החולים "הלל יפה", והם צריכים לתת הסברה ברמה ארצית לאוכלוסייה של כמעט 130,000 יוצאי אתיופיה, שמפוזרים בכל הארץ.

שלמה מולה: ולך תדע – אתה צריך להגיע, לתת לו הסברה, לאדם החולה, גם בנושא של מניעה.

שלמה מולה: אני מוכן להגיד כאן דווקא על הבימה הזאת, על הדוכן הזה, מי שדווקא סייע להם היה חבר כנסת ג'ומס במסגרת ועדת הכספים, באיזשהו תקציב שהיה, בסדר גודל 150,000 שקל.

שלמה מולה: זאת אומרת, מערכת הבריאות, במקום לקחת את אותם אנשים שיש להם נגישות חברתית ותרבותית, להשתמש בהם בסיוע במניעה – כמעט לא משתמשים, כמעט לא עושים את זה, וזה נורא חבל.

שלמה מולה: בדיוק אותו הדבר לגבי הבדואים או אוכלוסיות אחרות.

שלמה מולה: ככל שאתה תעשה שימוש נכון בהסברה באנשי המקצוע השונים – מגיעים מאותה האוכלוסייה, במקצועות טיפול – התוצאות הן יותר טובות.

שלמה מולה: לסיכום אני רוצה להגיד, אדוני היושב-ראש וגברתי השרה – אני חושב שאי-אפשר להשלים עם הנתונים האלה.

שלמה מולה: אני מקווה שמשרד הבריאות, מערכת הבריאות, ייקחו את הנושא של בעיית הסוכרת כנושא לאומי – לייצר פתרון לאומי, וכמו שיודעים לעשות בנושאים אחרים, בצורה הוליסטית.

שלמה מולה: אני חושב שהמחלה הזאת לא פחות חשובה מהנושא שעסקנו בו לפני כן, הנושא של המלחמה בתאונות דרכים.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

גאלב מג'אדלה: תודה לאדוני.

גאלב מג'אדלה: חבר הכנסת מיכאל בן-ארי, בבקשה.

מיכאל בן-ארי: – – –

גאלב מג'אדלה: אנחנו הצענו הצעה הוגנת.

גאלב מג'אדלה: ברגע שתציג לנו תעודת רופא, תקבל דקה נוספת.

מיכאל בן-ארי: אני הולך לעבוד על זה שבע, שמונה שנים עכשיו?

מיכאל בן-ארי: עם התמחות או בלי התמחות?

גאלב מג'אדלה: בלי, בלי התמחות.

גאלב מג'אדלה: בבקשה.

מיכאל בן-ארי: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, חברי חברי הכנסת, שמעתי פעם שאומרים שסוכר זה מחלה של עשירים.

מיכאל בן-ארי: אני רוצה, ברשותך, אדוני היושב-ראש, לתת לזה סוג של פרשנות, למה שאני מרגיש שמביא לתופעה הזאת.

מיכאל בן-ארי: שמעתי את ההסברים המלומדים, אבל אני רוצה לרדת לשורשים החברתיים, לשינויים חברתיים-ערכיים שלטעמי גם הם נמצאים בשורש הבעיה הזאת.

גאלב מג'אדלה: זה חידוש, מה שאתה אומר.

אורית נוקד: כן, זה מעניין.

גאלב מג'אדלה: מכניסים משהו ערכי ברפואה.

מיכאל בן-ארי: בבקשה, מותר לי להגיד דברים משלי.

מיכאל בן-ארי: אתם יודעים – פה הדמוקרטיה.

מיכאל בן-ארי: זה לבה של הדמוקרטיה.

מיכאל בן-ארי: כשאני אומר הפכנו להיות – – –

גאלב מג'אדלה: אנחנו לא מתנגדים, אנחנו אומרים שזה חידוש.

מיכאל בן-ארי: בוודאי.

גאלב מג'אדלה: לא מתנגדים.

גאלב מג'אדלה: אנחנו אומרים שזה חידוש.

מיכאל בן-ארי: בוודאי.

מיכאל בן-ארי: אני רוצה לתת היבט נוסף לתופעה הזאת – תופעה שהיתה פעם מצומצמת והיום היא רווחת בכל מיני רבדים של החברה.

מיכאל בן-ארי: אני אומר שהפכנו להיות חברה שמנה מאוד, והשמנה היא שם נרדף לא רק לשומנים, שכל אחד מאתנו, או חלקנו לפחות, צובר במקומות כאלה ואחרים בגוף, אלא השמנה היא שם נרדף לנהנתנות, גרגרנות, חמדנות.

מיכאל בן-ארי: השמנה זה גם שם נרדף ל"אני ואפסי עוד".

מיכאל בן-ארי: לפעמים של אני הדורך על השני, כדי להגיע להישג טוב יותר.

מיכאל בן-ארי: אנחנו חברה תחרותית.

מיכאל בן-ארי: אם לא היינו חווים השנה את החוויה הקשה הזאת, בתוך אחד המקומות שהיינו חושבים שהוא הכי נקי במדינת ישראל – בתוך המטכ"ל, בתוך המטה הכללי, ואני מתבייש אפילו להזכיר את זה, אבל לא כדאי לטמון את הראש בחול.

מיכאל בן-ארי: גם שם – הפרטה, תחרות, דריכה אחד על השני בצורה – איך לומר?

מיכאל בן-ארי: לא נעימה, שלא לומר מלים קשות יותר.

מיכאל בן-ארי: כשאין צורך, נוותר, אבל מחול שדים, אין ספק שהיה שם.

מיכאל בן-ארי: אתם יודעים מה?

מיכאל בן-ארי: תסתכלו בעיתונים.

מיכאל בן-ארי: הולכים להיות עכשיו מינויים לבית-המשפט העליון – גם שם יש פריימריס.

מיכאל בן-ארי: יש משרדי יחסי ציבור שמקדמים את פלוני או את אלמוני.

מיכאל בן-ארי: רבותי, זו תופעה שאני לא יודע איפה היא מתחילה – מלמטה למעלה או מלמעלה למטה.

מיכאל בן-ארי: במקומות שהיינו בטוחים שבאופן טבעי לוקחים את הטובים ביותר והם מצטנעים ואומרים: לא אני, אולי הוא.

מיכאל בן-ארי: הוא טוב ממני, הוא יהיה רמטכ"ל מוצלח ממני; הוא יהיה שופט טוב ממני – אני, אני עומד במרכז.

מיכאל בן-ארי: אני ואין אחר.

מיכאל בן-ארי: אני הכי טוב.

מיכאל בן-ארי: זה, לצערנו הרב, כמעט בכל פינה ופינה שנפתח, לצערנו, מ"כוכב נולד" ועד "האח הגדול" ודרך "הישרדות" – אני דורך על השני כדי שאני אהיה ראשון.

מיכאל בן-ארי: רבותי, זה לא רק בלזכות בתהילה; זה לזכות לא פעם – איך קוראים לזה החבר'ה?

מיכאל בן-ארי: במזומנים.

מיכאל בן-ארי: אדוני היושב-ראש, מדברים פה הרבה על עובדי קבלן, שזו שכבה שכולנו יודעים, שכבה מה-זה חלשה, שכבה של עבדות.

מיכאל בן-ארי: הפכנו להיות חברה של אדונים – מה, נגמר לי הזמן?

מיכאל בן-ארי: – של אדונים ומשרתים.

גאלב מג'אדלה: נשארו לך עוד דקה ו-12 שניות.

מיכאל בן-ארי: אבל יש לי דברים חשובים לומר.

מיכאל בן-ארי: ברשותך, תוסיף לי עוד דקה ואני – – –

גאלב מג'אדלה: זה לא חדש שאתה אומר דברים חשובים, אבל הזמן נגמר.

מיכאל בן-ארי: בסדר, בסדר.

מיכאל בן-ארי: טוב, לא קוראים לי עפו אגבאריה, כנראה.

מיכאל בן-ארי: רבותי, חברה נהנתנית שמצד אחד, בחברת החשמל, ברשות שדות התעופה, גילדות שמרוויחות הון כסף ומעסיקות עובדי קבלן – משכורות בין 20,000 ל-30,000 שקלים, ואלה שעושים את העבודה מרוויחים בין 2,000 ל-3,000 שקלים, בתעסוקה שנמצאת על בלימה, שברגע אחד אתה יכול לאבד את הכול.

מיכאל בן-ארי: רבותי, זה לא מתחיל שם.

מיכאל בן-ארי: לטעמי – ואני הייתי מפנה פה לשר אחד שלא נמצא פה, לשר החינוך.

מיכאל בן-ארי: יש פה כמה אנשים, קצת בני גילי ואולי בוגרים ממני.

מיכאל בן-ארי: כשאנחנו באנו לבית-הספר בבוקר, גברתי השרה, היה, מה שקראו אז, מסדר – עמדנו מול המורים ומול המנהל שקיבלו אותנו.

מיכאל בן-ארי: עשינו כמה תרגילי ספורט – אני לא יודע מה היה איפה שאת גדלת, אבל ככה היה איפה שאני גדלתי, בשכונה, ואני מעריך שכך היתה הנורמה.

מיכאל בן-ארי: והיו לנו שיעורי נגרות, ועשינו שבוע עבודה בחקלאות, והיו שיעורי חקלאות.

מיכאל בן-ארי: היום מה יש?

מיכאל בן-ארי: אני שומע את שר החינוך – הכול מתוקשב.

מיכאל בן-ארי: הכול מתוקשב.

מיכאל בן-ארי: המורה אפילו לא צריך לכתוב על הלוח.

מיכאל בן-ארי: התלמיד לא צריך להביא את המחשב לכיתה, לא צריך להביא את התיק לכיתה, לא לדפדף – הכול נמצא במחשב.

מיכאל בן-ארי: והתחרותיות, והנהנתנות היא בעצם הערך העליון של החברה שלנו.

מיכאל בן-ארי: ולכן, מה הפלא?

מיכאל בן-ארי: מה הפלא ששני הדברים האלה – מצד אחד נהנתנות וגרגרנות.

מיכאל בן-ארי: למה לפעול?

מיכאל בן-ארי: למה לעשות?

מיכאל בן-ארי: שני הדברים האלה – ויש עוד הרבה להאריך בעניין הזה – נמצאים באחד משורשי הבעיה של חברה ששכחה את ערכיה, שכחה את השני, שכחה שיש זולת, שיש קבוצה.

מיכאל בן-ארי: וזה מתחיל לטעמי במערכת החינוך התחרותית, ההישגית, של מבחני המיצ"ב, ובסופו של דבר אחוזי הבגרות וכן הלאה.

מיכאל בן-ארי: זה שורש הבעיה של אותה נהנתנות.

מיכאל בן-ארי: ותודה לך, אדוני היושב-ראש, על הנדיבות, על הזמן הנוסף.

מיכאל בן-ארי: אני מאוד מקווה שנחזור לימים אחרים.

מיכאל בן-ארי: אנחנו לא צריכים לאבד את הטכנולוגיה, אבל הטכנולוגיה צריכה לשמש אותנו, ולא לשעבד אותנו.

מיכאל בן-ארי: תודה רבה.

גאלב מג'אדלה: חברת הכנסת עינת וילף, בבקשה.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, קצת נסחפת.

איתן כבל: הוא דוקטור רק – – – החמאת לו יותר מדי.

מיכאל בן-ארי: דוקטור רק ללימודי ארץ-ישראל וארכיאולוגיה, זה כלום.

גאלב מג'אדלה: שמע, לא רציתי שיאשים אותי בדברים אחרים, שיגיד לי: הפלה אותו לרעה.

עינת וילף: לא, אם מוסיפים לתקנון דקות על דוקטורט, אז קדימה, למה לא?

מיכאל בן-ארי: – – –

גאלב מג'אדלה: הנה, הוספנו לך.

קריאה: – – –

עינת וילף: נכון.

גאלב מג'אדלה: רק לא אמרת לנו באיזה – דוקטור למה?

עינת וילף: מדעי המדינה.

גאלב מג'אדלה: אז יש לך – – –

עינת וילף: זה מציל אנשים בגדול.

מיכאל בן-ארי: – – – שלוש דקות לפחות.

גאלב מג'אדלה: בטח, מדעי המדינה – זה חשוב מאוד.

גאלב מג'אדלה: בבקשה, גברתי.

עינת וילף: כן, טוב, תודה רבה לך.

עינת וילף: אדוני היושב-ראש, השרה וחברי חברי הכנסת, אני מצטרפת כמובן לברכות למרפאת הכנסת הנפלאה ולצוות, שארגנו את היום הזה, על רקע היום הבין-לאומי.

עינת וילף: אז כיוון שאנחנו עוסקים היום ביום הבין-לאומי לעיסוק בסוכרת, אני רוצה קצת לדבר על מדינתנו הקטנה ותרומתה לעולם בנושא הזה.

עינת וילף: הדבר הראשון המעניין כאן – האגודה הבין-לאומית לסוכרת נעורים, סוכרת מסוג 1, מסתבר שהגיעה למסקנה שבישראל יש יזמים לדבריהם מבריקים, וחוקרים מבריקים, והם החליטו לממן כאן מחקרים רבים בתחום של המאבק בסוכרת.

עינת וילף: הם עד היום מימנו כאן 28 פרויקטים, ואני רוצה ביום הזה לציין את אותם מדענים.

עינת וילף: מדען ראשון, הווארד סידר מהאוניברסיטה העברית; יובל דור, שלאחרונה גם קיבל פרס מיוחד על הובלת צוות שהביא לפריצת דרך שרבים מצפים לה, שיכולה להביא לריפוי, גם מהאוניברסיטה העברית; שמעון אפרת, מאוניברסיטת תל-אביב; שרה פרבר ממרכז רפואי "שיבא"; בנימין גייגר ממרכז ויצמן; אלי לואיס מאוניברסיטת בן-גוריון; דניאל מלול מ"הדסה"; יאיר רייזנר ממכון ויצמן; מיכאל וואקר ממכון ויצמן; ויחיאל זיק ממכון ויצמן.

עינת וילף: כולם חוקרים שהאגודה הבין-לאומית לסוכרת נעורים מציינת כחוקרים מבריקים בארץ, והיא מממנת חלק מהמחקרים שלהם, מתוך התחושה שבישראל כדאי להשקיע בתחום הזה, ואני חושבת שחשוב לציין את זה דווקא היום, כתרומתנו לעולם.

עינת וילף: בישראל יש גם חברות – – –

גאלב מג'אדלה: אני יכול להוסיף לרשימה הארוכה שלך – בלי כמובן לפגוע בשום דבר – את פרופסור איתמר רז, אחד החוקרים והסוקרים של הסוכרת שנים רבות, שאפילו עשה מחקר על ההינדים בארצות-הברית, והוא עומד בראש הפורום של אורח חיים בריא, וגם סוכרת.

עינת וילף: מצוין, אז נוסיף גם את שמו כמובן לציון היום.

עינת וילף: אני רוצה לציין – גם תחום הסטארט-אפים הוא תחום שישראל מתקדמת בו, גם מכשור רפואי וביו-טכנולוגיה, עם חברות כמו "מטאקיור" ו"אנדרומדה" של ד"ר שלמה דגן.

עינת וילף: מחקר נוסף, עוד משהו בישראל – יש מחקר בראשית הדרך, מאוד ראשוני, שמצביע על זה שים-המלח מאוד עשוי להקל על חולי סוכרת – מחקר של פרופסור שאול סוקניק.

עינת וילף: ולאחרונה היה לנו כאן בכנסת, וגם לי, מפגש עם יושב-ראש הפרלמנט של טונגה – מלוכה קטנה, מלוכה חוקתית באיי האוקיינוס השקט – שם הם סובלים קשות מסוכרת סוג 2, דבר שמאוד אופייני לאנשי האוקיינוס השקט, לאבוריג'ינים גם באוסטרליה, שמרגע המפגש שלהם עם הדיאטה המערבית – עם קמח לבן, עם סוכר לבן – למעשה, לא רק סובלים מהשמנה ולחץ דם אלא גם מסוכרת.

עינת וילף: ישראל ומש"ב – הארגון של משרד החוץ שמסייע למדינות בכל העולם, למדינות מתפתחות – סיפקו להם תרופות בתחום הזה, והם רואים בכך ורואים בסיוע של ישראל ברכה גדולה.

עינת וילף: אני חושבת שביום הזה חשוב מאוד לציין דווקא את תרומתה של ישראל – דרך החוקרים שלנו, דרך חברות ההזנק שלנו, דרך ים-המלח אולי, דרך חברת מש"ב של משרד החוץ – מעט להקל במשהו את בעיות הסוכרת בעולם.

עינת וילף: ולכל האנשים בעולם המערבי כמובן, ובכלל, הדבר הכי חשוב לסוכרת סוג 2 – אל תאכלו דיאטה מערבית.

עינת וילף: תודה רבה.

גאלב מג'אדלה: תודה רבה.

גאלב מג'אדלה: חבר הכנסת ד"ר ג'מאל זחאלקה.

גאלב מג'אדלה: בבקשה.

ג'מאל זחאלקה: כבוד היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, אנחנו מציינים יום, מדברים על בעיות – יש לזה לבוש של יום חגיגי.

ג'מאל זחאלקה: תחילה, אני חושב שצריך להגיד מלה טובה על פועלה של האגודה הישראלית לסוכרת.

ג'מאל זחאלקה: והפועל הזה – לא רק שיש להם ביטאון, אתר אינטרנט, פעילויות וכו' וכו', אלא כל אזרח שנכנס היום לכל סופרמרקט או מרכול לקנות, חלק מהמוצרים, עשרות מוצרים מסומנים בסימנה של האגודה הישראלית לסוכרת.

ג'מאל זחאלקה: ואני אישית – אני מתוודה, אני גם חולה סוכרת, אבל לא רק חולי סוכרת – יכול להיות בטוח שהמוצר הזה, שיש עליו את החותמת של האגודה הישראלית לסוכרת, הוא עבר בדיקה של שומנים, של מלחים, של סיבים תזונתיים, כל הבדיקות – האגודה לא נותנת את החותמת שלה בלי שהמוצר יהיה בריאותי, סופר בריאותי, כל כך בריאותי שהוא מתאים לחולי סוכרת.

ג'מאל זחאלקה: אז אם הוא מתאים לחולי סוכרת שיש להם בעיות רבות, אז הוא מתאים כמובן לאדם שאין לו שום בעיה, הוא מקבל אוכל בריא למהדרין.

ג'מאל זחאלקה: כמובן, אזהרה, אני צריך להגיד כאן, שאי-אפשר לאכול את המוצרים האלה – לחולי סוכרת, אדם בריא יכול לאכול מה שהוא רוצה, אבל חולה סוכרת צריך לאכול את זה במידה, לפי ההוראות של הדיאטנית, של הרופא ושל מה שכתוב על הקופסה עצמה.

ג'מאל זחאלקה: כלומר, אני קונה ריבה שיש עליה את החותמת של האגודה הישראלית לסוכרת, אני מסתכל כמה אפשר לאכול, וכו' וכו'.

ג'מאל זחאלקה: יש הבדל – ואת זה חייבים לדעת – מוצר שכתוב עליו מוצר ללא סוכר, ואין עליו החותמת של האגודה הישראלית לסוכרת, הוא לא בהכרח מוצר שמתאים לחולי סוכרת.

ג'מאל זחאלקה: כלומר, הרבה אנשים נופלים בטעות הזאת, אומרים: כתוב עליו בלי סוכר.

ג'מאל זחאלקה: לא מספיק.

ג'מאל זחאלקה: הרי יש חומרים אחרים, תחליפי סוכר, ובתוך זה יכול להיות שומנים, יכול להיות גם, איך אומרים, גבינה עם 35% שומן היא בלי סוכר אבל עם הרבה שומן, והיא מסוכנת יותר לחולי סוכרת מאשר דבר עם סוכר.

ג'מאל זחאלקה: אני חושב שצריך לעודד את המגמה הזאת.

ג'מאל זחאלקה: השירות הזה הוא שירות אדיר לבריאות הציבור.

ג'מאל זחאלקה: אני לא יודע אם יש עבודה כזאת או מעשה כזה במקומות אחרים בעולם; זה דבר נדיר, ואני חושב שצריך לעודד את הדבר הזה.

ג'מאל זחאלקה: כבוד היושב-ראש, פעם סוכרת היתה מחלה של עשירים.

ג'מאל זחאלקה: פעם, עשירים שאכלו אוכל שיש בו הרבה שומן, הרבה בשר כבש, ואכלו הרבה ממתקים, וכו', אז אמרו – הם חלו בסוכרת.

ג'מאל זחאלקה: היום זה הפך יותר למחלה של עניים.

ג'מאל זחאלקה: אוכל בריא, אוכל עם סיבים תזונתיים, אוכל טוב לבריאות, טוב לחולי סוכרת, טוב למניעת סוכרת, הוא הרבה יותר יקר מאוכל רגיל.

ג'מאל זחאלקה: אם אתה היום נכנס לקנות לחם, לדוגמה, אז ידוע שסוגים מסוימים של לחם – אם זה שיבולת שועל ואם זה שיפון ואם זה חיטה מלאה – אלה דברים שהם טובים מאוד לבריאות.

ג'מאל זחאלקה: דרך אגב, אסור להטעות עם הצבע, לפעמים יש לחם שחור עם צבע – – –

גאלב מג'אדלה: אבל אלה, אתה לא מוצא אותם אצל העניים בכלל, הלחם – – –

ג'מאל זחאלקה: בכלל, זה עולה 20 שקל לעומת 6 שקלים כיכר לחם לבן.

ג'מאל זחאלקה: הלחם שהוא, בוא נגיד, לא בריא לחולי סוכרת, הוא מאוד זול, אז העניים נאלצים לקנות את הלחם הזול.

ג'מאל זחאלקה: אני חושב שצריך מחשבה, חבר הכנסת מולה, אנחנו צריכים לחשוב בכנסת, לשבור את הראש איך לגרום לכך שהמחירים של מוצרים בריאותיים יהיו זולים יותר, וכשיש רצון וחושבים על בעיה, מוצאים את הפתרון.

ג'מאל זחאלקה: אנחנו לא רוצים לזעזע את העולם מבחינת סדרי שוק – – –

גאלב מג'אדלה: זה פשוט מאוד, צריך סבסוד של הממשלה.

ג'מאל זחאלקה: יכול להיות שיש דרכים אחרות, אני לא יודע.

ג'מאל זחאלקה: הרי הממשלה תגיד סבסוד, יגידו לך מייד לא, אבל צריך לחשוב על דרכים מסוימות – דרכים, אני לא יודע מה – אולי ייבוא של מוצרים בכמויות אדירות, שהממשלה תיזום את זה.

ג'מאל זחאלקה: משהו שיביא לכך שהחומרים או האוכל הבריאותי יהיו בהישג-יד.

ג'מאל זחאלקה: הממשלה מסבסדת את התרופות, אבל אני אומר לך, כבוד היושב-ראש – אוכל בריא הוא לא פחות חשוב מתרופה טובה.

ג'מאל זחאלקה: למה שמים את כל הכסף על התרופה כשאפשר בדרכים מסוימות לסבסד או להוריד מחירים של אוכל שהוא בריא, שהוא מונע סוכרת, מונע מחלות, ונותנים את זה לתרופה?

ג'מאל זחאלקה: אני לא יודע מה יותר בריא – אם אדם אוכל אוכל שלא גורם לו לכולסטרול, לעלייה ברמת הכולסטרול הרע, האוכל הזה מונע, או שאתה מסבסד את התרופה "סימוביל" או תרופות אחרות שאתה נותן לו כדי לטפל בבעיה של הכולסטרול.

גאלב מג'אדלה: אין ספק – – –

ג'מאל זחאלקה: את החישובים הכלכליים האלה אפשר לעשות.

ג'מאל זחאלקה: בחשבון אחרון, אני חושב שצריך לחשוב על דרכים לסבסד את האוכל הבריא, וחשוב שהקריאה הזאת תצא מכאן.

ג'מאל זחאלקה: אנחנו צריכים לחשוב על דרכים – גם חבר הכנסת אורלב, אני בטוח שהוא יצטרף למחשבה הזאת, שצריך לחשוב איך מורידים את המחיר של אוכל בריא, ושלא רק האוכל הלא-בריא יהיה זול.

ג'מאל זחאלקה: תודה.

גאלב מג'אדלה: תודה רבה.

זבולון אורלב: בתור אחד – – – מעל שש אני מסכים – – –

גאלב מג'אדלה: תודה רבה.

גאלב מג'אדלה: אם מסבסדים אוכל בריא, בסוף זה הרבה יותר משתלם מאשר לשלם את התרופות ואת הטיפולים כתוצאה מהאוכל הלא-בריא – הלא-מסובסד.

גאלב מג'אדלה: בבקשה, חבר הכנסת איתן כבל, תשכיל אותנו בבקשה בנושא הסוכרת.

גאלב מג'אדלה: אחרון הדוברים.

גאלב מג'אדלה: אחריו – כבוד השרה תשיב בשם שר הבריאות.

גאלב מג'אדלה: בבקשה.

ג'מאל זחאלקה: רק לראות אותו זה מעלה סוכר.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, חברי חברי הכנסת, אני קודם כול רוצה להודות למרפאת הכנסת, לרופא הכנסת, לאחות הכנסת, מכל הלב, על היום הזה ועל הניהול שלו.

איתן כבל: אני החלטתי שאני אדבר ביום הזה – כי אתם יודעים, סוכרת, מסתבר, היא, כמו שאמר חבר הכנסת זחאלקה, כבר מחלה שהגיעה לכל מקום ומקום.

איתן כבל: אי-אפשר כבר להגדיר אותה, לא בצבע, לא במין, לא באזור; היא בכל מקום.

איתן כבל: סבא שלי, זיכרונו לברכה, יחיא מליחי, קיבל את המחלה כבר בתימן.

איתן כבל: ובגיל 30, ממש לא הרבה אחרי שהגיע לארץ, הוא הלך לעולמו ממחלת הסוכרת.

איתן כבל: בתימן בכלל לא היה מושג מה זה מחלת הסוכרת, לא הבינו בדיוק, מחלה – כמו עוד הרבה דברים שלא הבינו ולא ידעו בדיוק, וחשבו שגת יכול לפתור כל בעיה וכל עניין.

איתן כבל: קצת סאטלה והכול בסדר.

איתן כבל: אבל הוא הגיע לארץ, והוא בגיל צעיר מאוד מאוד הלך לעולמו, ואני לא זכיתי להכיר אותו, וסבתא שלי, זיכרונה לברכה, חביבה מליחי, גידלה את ילדיה לבד עד שגם היא הלכה לעולמה לפני כמה שנים.

איתן כבל: עכשיו, כיוון שכך, במשפחה שלי התחלנו לשים לב יותר לכל הדברים האלה, ומסתבר שגם אצלי במשפחה היום זה כבר לא רק מהצד של אמא אלא גם מהצד של אבא.

איתן כבל: ובוקר אחד, ללא הודעה מוקדמת, זה מגיע, וזה מגיע לדוד ומגיע קצת לאבא ולדוד השני, וזה כבר ממש – אין – – –

ג'מאל זחאלקה: זה תורשתי.

איתן כבל: האמת היא גם, חבר הכנסת זחאלקה, ד"ר זחאלקה, שאין חוקיות.

איתן כבל: אתה חושב שאצלי זה לא יקרה ואצל ההוא לא יקרה, וזאת מחלה שיותר ויותר אנשים – אתה שומע סביבך שהם חולים במחלה הזאת.

איתן כבל: העניין של תשומת הלב – נדמה לי שהאגודה לסוכרת שינתה קצת את הכללים לאחרונה והעלתה את הרף, החמירה יותר בכללים.

איתן כבל: במסגרת הסקר פתאום התקשרו אלי דחוף לבוא ולראות, כי המדדים קצת השתנו.

איתן כבל: אני גם כן, עם כל המשפחה, רצתי מהר לרופא ואמרתי לו: מה קורה?

איתן כבל: אמר לי: תירגע.

איתן כבל: ברוך השם, הכול בסדר.

איתן כבל: בסך הכול שינו את המדדים יותר לחומרה, והכול בסדר.

איתן כבל: אבל אני אומר את זה, כי זה מסוג אותם דברים שלא שמים לב אליהם.

איתן כבל: זה סוג של מחלה שקטה כזאת, אתה לא רואה אותה.

איתן כבל: זה לא דבר שאתה באמת מרגיש אותו.

עפו אגבאריה: המדדים היו פעם בלירות, עשו אותם בשקלים.

איתן כבל: כן.

איתן כבל: זה לא בדיוק דבר שאתה מרגיש אותו, יש לו איזה תופעות כאלה שפשוט יום אחד קורה.

איתן כבל: באמת האגודה למלחמה בסוכרת עושה – לפחות כך כצופה מן הצד – עבודה יוצאת מן הכלל, ואני חושב שההירתמות של כנסת ישראל לנושא הזה והניסיון להתמודד עם העניין הזה, יש להם חשיבות מן המדרגה העליונה.

איתן כבל: אני רוצה להזכיר, בסיום דברי, ביום הזה, חבר אישי שלי, חבר קרוב שהלך לעולמו לפני למעלה משנה ממחלת הסוכרת, מנחם שיזף העיתונאי.

איתן כבל: אני מניח שיש כאן לא מעט חברים שמכירים אותו.

איתן כבל: אותי באופן אישי הוא הריץ לכנסת בפעם הראשונה, ובאמת אני חושב שדווקא ביום הזה הוא דוגמה לאיך לא צריך להתנהג כשאתה חולה בסוכרת.

איתן כבל: אני מניח שיש לא מעט אנשים שצופים בנו, שידעו לקחת את הנושא הזה ולהתייחס אליו ברצינות הראויה, כי זה מסוג אותם דברים שאם אתה לא עוקב ואתה לא בודק, בוקר אחד יכול להיות מאוחר מדי.

איתן כבל: תודה.

גאלב מג'אדלה: תודה לחבר הכנסת איתן כבל.

גאלב מג'אדלה: בשם סגן שר הבריאות, חבר הכנסת הרב ליצמן, תענה כבוד שרת החקלאות, השרה אורית נוקד.

גאלב מג'אדלה: בבקשה.

אורית נוקד: אדוני, חברי היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, ראשית גם אני רוצה לברך את המרפאה, את הרופא של הכנסת, אותך, אתי, שנמצאת כאן אתנו, על כך שיזמתם את הדיון לציון יום הסוכרת.

אורית נוקד: אני אביא את הדברים שקיבלתי מכבוד הרב ליצמן, סגן שר הבריאות.

אורית נוקד: בישראל חיים היום כ-500,000 חולי סוכרת וכ-500,000 איש עם סוכרת סמויה, שתתפתח לסוכרת בתוך כמה שנים.

אורית נוקד: וזה בדיוק מתחבר, איתן, לדברים שאמרת לגבי המחלה השקטה.

אורית נוקד: לצערי, יש עוד כמה מחלות שקטות כאלה שלא כל כך יודעים עליהן, לכן נורא חשוב להיבדק.

אורית נוקד: בישראל סוכרת היא עדיין הגורם המוביל לעיוורון בגילים שבין 45 ל-60.

אורית נוקד: 40% מחולי הדיאליזה הם חולי סוכרת, וכ-100 קטיעות גפיים בשנה נגרמות עקב סוכרת.

אורית נוקד: בישראל, 30% מחולי הסוכרת עדיין לא מצויים ביעד המטרה של איזון הסוכרת וכ-10% מאוזנים גרוע.

אורית נוקד: יחד עם זאת, חל שיפור רב בטיפול בחולי הסוכרת בישראל.

אורית נוקד: הנושא הזה עבר שדרוג בשנתיים האחרונות.

אורית נוקד: משרד הבריאות, בהיותו ער למגפת ההשמנה והסוכרת, פעל ופועל בכמה מישורים – חבל שחבר הכנסת בן-ארי איננו, אז הייתי אולי עונה לו.

אורית נוקד: הדבר הראשון זה תוכנית "בריאות ישראל" במסגרת "תוכנית 2020" לשיפור אורח החיים של תושבי ישראל בשיתוף משרד החינוך והספורט.

אורית נוקד: התוכנית אושרה השבוע בממשלה בקבינט החברתי-כלכלי.

אורית נוקד: משרד הבריאות הקציב לתוכנית הזאת 177 מיליון שקלים, והתוכנית כבר מבוצעת בעשר ערים בישראל.

אורית נוקד: משרד הבריאות יזם חקיקה לקידום אורח החיים הבריא בישראל.

אורית נוקד: בנוסף, במטרה להקטין את אחוז האנשים שמפתחים סוכרת, המליץ משרד הבריאות לקופות-החולים לזהות את כל החולים עם רמת סוכר בבדיקה שהיא מעל 100 מיליגרם, לבדוק אותם שנית ולהנחותם לאורח חיים בריא.

אורית נוקד: המשרד בוחן כרגע אפשרות לתמיכה כספית בתוכניות למניעת סוכרת באוכלוסיות בסיכון גבוה, ובפרט באוכלוסייה הערבית והאתיופית.

אורית נוקד: כפי שציינתי קודם, בשנתיים האחרונות חל שיפור רב בטיפול בחולי הסוכרת בישראל, ואחוז החולים שמאוזנים גרוע, לפי הקריטריונים המקובלים בעולם, ירד ב-30%.

אורית נוקד: אחוז החולים המגיעים ליעדי מטרה בסוכרת ובגורמי הסיכון שלה עלה מ-10% ל-20%.

אורית נוקד: בד בבד, משרד הבריאות פועל לנצל את תקופת האשפוז של החולה להערכה מקיפה של מצבו, כולל בדיקת רמת האיזון באשפוז, וכן הוא יוזם סטנדרטיזציה של איזון הסוכרת.

אורית נוקד: אני רוצה לציין שיש ירידה של כ-30% במקרי העיוורון מסוכרת, קטיעות – תופעה משנית לסוכרת – והתייצבות באחוז חולי הדיאליזה מסוכרת.

אורית נוקד: המשרד מפעיל תוכניות נרחבות, בשיתוף המועצה הלאומית לסוכרת, ובשנה האחרונה התגבשה תוכנית מקיפה למניעת סוכרת וקיים מעקב הדוק, דרך תוכנית המדדים, אחרי מירב המדדים החשובים לטיפול בסוכרת.

אורית נוקד: משרד הבריאות דאג, במהלך 2011, להנחיות ולשיפור השירות הרפואי בנושא ניתוח קיצור קיבה, מניעת כריתת רגל סוכרתית וטיפול בסוכרת בבתי-החולים.

אורית נוקד: בתחום סוכרת סוג 1, שהיא סוכרת נעורים, ישראל היא מהבודדות בעולם שבה כל ילד שסובל מסוכרת נעורים זכאי לטיפול במשאבת אינסולין, ולפי שיפוט הרופא הוא זכאי אף למערכת מעקב רציף של רמת הגלוקוז בדם.

אורית נוקד: איכות הטיפול בסוכרת היא מהמובילות בעולם.

אורית נוקד: בשבוע שעבר הגיעו חמישה נציגים של ה-OECD כדי ללמוד ולחקור את איכות הרפואה בישראל, תוך התמקדות במחלת הסוכרת.

אורית נוקד: ל-OECD הוכן דוח מקיף שנוגע לאיכות הטיפול והמניעה של הסוכרת וסיבוכיה.

אורית נוקד: לסיכום, הסוכרת הינה אחת מהמחלות הכרוניות הנפוצות בישראל ובעולם המערבי.

אורית נוקד: מחלה זו מציבה בפני מערכת הבריאות אתגרים גדולים בטיפול בה ובמניעתה.

אורית נוקד: מדינת ישראל ביצעה במהלך השנים האחרונות צעדים משמעותיים ביותר להתמודדות עם המחלה, אולם עדיין כברת דרך ארוכה בפנינו בהפחתת התחלואה כפי שהיינו רוצים.

אורית נוקד: במשימה זו למודעות למחלה, לסיבוכיה ובעיקר ליכולת של כל פרט לתרום למניעתה באימוץ אורח חיים בריא, תרומה משמעותית.

אורית נוקד: אורח חיים בריא, בעיני – כמובן תזונה נכונה וגם פעילות ספורטיבית, כן, פעילות גופנית סדירה.

אורית נוקד: יש בדברים האלה כדי לגרום למניעה.

עפו אגבאריה: לא יזיק שהתרופות, שהן יקרות, להכניס; שלא יכולים האנשים לרכוש, במיוחד העניים.

אורית נוקד: אני מודעת לנושא הזה.

אורית נוקד: כשהייתי חברת כנסת בכנסת הקודמת הגשתי גם כמה הצעות חוק ברוח הדברים הללו.

עפו אגבאריה: אולי נוכל לקדם משהו בזה.

אורית נוקד: תודה.

גאלב מג'אדלה: תודה לגברתי השרה.

גאלב מג'אדלה: דברי כבוד השרה והמציעים כמובן נרשמו.

גאלב מג'אדלה: אנחנו ממשיכים בסדר-היום, עוברים לנושא הבא.

גאלב מג'אדלה: ציון היום הבין-לאומי לזכויות הילד

גאלב מג'אדלה: ציון היום הבין-לאומי לזכויות הילד.

גאלב מג'אדלה: בטרם נזמין את המציע הראשון, חבר הכנסת זבולון אורלב, אני מבקש להביא את דברי היושב-ראש.

גאלב מג'אדלה: חברי חברי הכנסת, אנו מציינים היום את יום זכויות הילד.

גאלב מג'אדלה: ילדים זה שמחה וברכה, כפי שכתב יהושע סובול, אבל ילדים זה גם עתיד וילדים זה גם אחריות.

גאלב מג'אדלה: הילד הוא החוליה החלשה בחברה.

גאלב מג'אדלה: אוכלוסיית הילדים היא לעתים חסרת אונים ממש, נוכח חוסר יכולתה להגן על עצמה ועל זכויותיה.

גאלב מג'אדלה: הדבר נכון בוודאי לגבי תינוקות, פעוטות וילדים קטנים, אך נכון גם לבני-נוער ולמתבגרים.

גאלב מג'אדלה: זוהי אוכלוסייה הזקוקה להגנה מיוחדת, שבעזרתה היא תוכל לגדול ולהתפתח ולצמוח.

גאלב מג'אדלה: למרות הקושי הרב לעכל זאת, רבים מילדי ישראל חשופים לאלימות – כבוד השר, ברוך הבא.

זאב בנימין בגין: אנחנו בהחלפת משמרות.

גאלב מג'אדלה: כן, אבל אתה נשמע בפרוטוקול, שומעים אותך בפרוטוקול.

זאב בנימין בגין: לא התכוונתי, אני מצטער.

גאלב מג'אדלה: ברחוב, בבית-הספר, והחמור מכול – בקרב אותו תא שאמור להגן עליהם מכל משמר, המשפחה.

גאלב מג'אדלה: חלק מהמענה למצוקה זו מגולם בדמותם של חוקרי הילדים.

גאלב מג'אדלה: החוק קובע שבמקרים של אלימות כלפי ילד, ובכללם גם אלימות בתוך המשפחה, הילד ייחקר על-ידי חוקרי ילדים שהוכשרו במיוחד לשם כך.

גאלב מג'אדלה: אולם במשך זמן רב מדי התמודדנו עם בעיה חמורה ומסוכנת של חוסר ממשי בתקינה, שלווה בעומס בלתי נסבל על חוקרי הילדים.

גאלב מג'אדלה: בשל כך, ילדים רבים נאלצו לחכות חודשים לחוקר הילדים, שיבוא לגבות עדות, לשמוע ולעזור, בעוד איום האלימות מתנוסס מעל ראשיהם.

גאלב מג'אדלה: זוהי רשלנות בלתי נסלחת, שקורבנותיה הם ילדים חסרי אונים.

גאלב מג'אדלה: בישיבות הדחופות שכינסתי במאמץ לשפר את תנאיהם של חוקרי הילדים ובמאמץ להגדיל את התקנים, אמרתי ואני אומר שוב, כי זהו מצב שאין להסכים אתו.

גאלב מג'אדלה: בשנה האחרונה, בעקבות המאמץ המשותף של אנשי תקשורת וחברי כנסת, חל שיפור במצבם ובזמינותם של חוקרי הילדים.

גאלב מג'אדלה: אך הבעיה טרם באה על פתרונה באופן משביע רצון, באופן המתיר לנו להוריד את הנושא הבהול הזה מסדר-היום הציבורי.

גאלב מג'אדלה: אני קורא מכאן לנציגי משרד העבודה והרווחה, לנציגי משרד האוצר ולכל הנוגעים בדבר, להמשיך ולפעול למען ילדים אלה, למען כל אותם ילדים החיים תחת אימת האלימות ואין מי שיגן עליהם.

גאלב מג'אדלה: תודה רבה.

גאלב מג'אדלה: אנחנו מתחילים את ההצעות לסדר-היום בסעיף הזה – מס' 6582, 6619, 6637, 6657, 6704 ו-6711.

גאלב מג'אדלה: ראשון המציעים, חבר הכנסת זבולון אורלב, בבקשה, יושב-ראש הוועדה לזכויות הילד, בכבוד הראוי.

גאלב מג'אדלה: חמש דקות לרשותך, אדוני, ואם תצטרך, נוסיף לך דקה.

זבולון אורלב: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, אני מאוד מעריך את זה, חברי, חברות וחברי הכנסת, מכובדי השר, בבדיקות שאנחנו חוזרים ועושים באשר למצב זכויות הילד במדינת ישראל, עולה תמונה מאוד מאוד בעייתית.

זבולון אורלב: ראשית כול, מדינת ישראל אישרה ואשררה את האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות הילד לפני 20 שנה, ב-20 בנובמבר, אולם בשונה ממרבית מדינות העולם, היא נמנעת מלעגן את האמנה הזו בחוק.

זבולון אורלב: מכאן, שילדים אינם יכולים לתבוע את זכויותיהם מבחינה משפטית, אלא אנחנו נשארים ברמת ההצהרה בלבד.

זבולון אורלב: טוב שאשררו, אבל עדיין הזכויות האלה אינן מעוגנות בחוק.

זבולון אורלב: בבדיקות שעשינו – אני אקח רק משרד ממשלתי אחד, שהוא משרד ראש הממשלה, בהתייחס לסעיף 4 באמנה, שבו יש הצהרה כללית שהמדינות החברות ינקטו צעדים נאותים תחיקתיים, מינהלתיים או אחרים, למימוש הזכויות המוכרות באמנה זו.

זבולון אורלב: אתה מצפה שיהיה גוף אחד מרכזי במדינת ישראל שיהיה לו המידע כולו, שהוא יהיה שולחן עגול לכל הגורמים הממשלתיים העוסקים בזכויות הילד.

זבולון אורלב: אני לא יודע אם זה לברכה או לקללה, אבל יש לפחות שישה משרדי ממשלה שקשורים בשלומו של הילד – חינוך, רווחה, בריאות, פנים, ביטחון פנים, משרד המשפטים, משרד התקשורת כהגנה על תכנים מזיקים, ועוד ועוד – אבל אין שום מסגרת שמביאה את כל משרדי הממשלה לשבת ליד שולחן אחד.

זבולון אורלב: אין גם גיבוש של אסטרטגיה לאומית ליישום האמנה.

זבולון אורלב: אין מנגנון, כפי שאמרתי – מנגנון ממשלתי מחייב לתאם בין הגורמים.

זבולון אורלב: אין מערכת ממשלתית שאוספת את הנתונים.

זבולון אורלב: אנחנו עכשיו חוזרים מישיבת הוועדה בשדרות, חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס ואנוכי, שדנה בטיפול משרדי הממשלה בקטינים שהם הפוגעים מינית בקטינים אחרים.

זבולון אורלב: ומתברר שאין למדינת ישראל נתונים, ואם כבר יש נתונים, אלה נתונים של עמותות שונות.

זבולון אורלב: אין גם מערכת מחקר מסודרת, כי כל אחד מסתכל על הזווית – אין גם ידיעה כמה תקציבים מדינת ישראל מקציבה על מנת לקדם את זכויותיהם של הילדים.

זבולון אורלב: ועדיין ההמלצה העיקרית של ועדת-רוטלוי, שהוקמה לפני כ-12 שנה כמדומני, שהציעה שורה ארוכה של חוקים על מנת לעגן את הזכות הבסיסית של טובת הילד – שטובת הילד, בכל מקרה שילד מעורב וצריכים לקבל החלטות, טובת הילד היא שתוביל – גם החוק הזה טרם נחקק.

זבולון אורלב: אשר על כן, ההצעה המתגבשת היא, אדוני היושב-ראש, שהגיע הזמן להקים במדינת ישראל את נציבות זכויות הילד כמסגרת ממשלתית, בדומה לנציבות הזכויות והשוויון של אנשים עם מוגבלויות במשרד המשפטים, שתהיה מסגרת אחת מחייבת, ממשלתית, בלי מנגנונים חדשים, שלא תיקח סמכויות ממשרדי הממשלה, אבל יהיה מישהו שיפקח, שיתאם, שירכז את הנתונים, שיעשה סדר במחקרים שעושים.

זבולון אורלב: לפעמים שני משרדים עושים את אותו דבר, ולפעמים שני המשרדים – אף אחד לא עושה כלום, כי כל אחד סומך על השני.

גאלב מג'אדלה: ואיפה היא תהיה, אמרת, אדוני?

זבולון אורלב: איפה היא תהיה – אני עדיין לא ראש הממשלה, אבל היא יכולה להיות במשרד ראש הממשלה, היא יכולה להיות במשרד המשפטים.

זבולון אורלב: מבחינתי כל משרד הוא משרד ראוי, רק לא משרדים מבצעים.

זבולון אורלב: ברגע שהמשרד הוא מבצע – או חינוך או רווחה או בריאות – מתחילים לעלות כל מיני אינטרסים.

זבולון אורלב: היום גם הזכירה חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס בשדרות, שיש חוק שחייב את המדינה להקים שישה מרכזי הגנה לילדים.

זבולון אורלב: אבל במרכזים האלה יש שותפויות בין משרדים.

זבולון אורלב: אז אתה יודע כמה מרכזים הוקמו עד היום?

זבולון אורלב: שניים.

זבולון אורלב: למה?

זבולון אורלב: כי המרכזים – – –

גאלב מג'אדלה: טוב, אנחנו נוסיף לך, אדוני, עוד דקה.

זבולון אורלב: תודה.

זבולון אורלב: – – – המרכזים הם באחריות משרד הרווחה, אבל משרד הבריאות צריך לתת לשם תקן של רופא.

זבולון אורלב: אז הוא אומר: מה, אני אתן תקן כדי שלמשרד הרווחה – שמשרד הרווחה ייתן את התקן.

גאלב מג'אדלה: שותפות זה בעיה בדרך כלל.

זבולון אורלב: נכון.

זבולון אורלב: ואין גורם ממשלתי אחד.

זבולון אורלב: ולכן, אנחנו חושבים שהפרויקט החשוב לשנה הקרובה הוא הקמת נציבות זכויות הילד, שתמלא את כל התפקידים כפי שהאמנה הטילה עליה.

זבולון אורלב: אנחנו קיימנו הידברות מאוד טובה וחיובית עם המנכ"לים של משרדי הממשלה הנוגעים בדבר.

זבולון אורלב: אני רוצה לשבח את מנכ"ל משרד המשפטים, שלקח על עצמו את ההובלה.

זבולון אורלב: אנחנו גם נגיש כנראה הצעת חוק פרטית, חברי הוועדה לזכויות הילד, שהלשכה המשפטית מגבשת אותה, ואני מקווה מאוד שנוכל לבשר, אדוני, בשנה הקרובה שעשינו משהו, צעד חשוב, לקידום זכויות הילד במדינת ישראל.

זבולון אורלב: תודה.

גאלב מג'אדלה: תודה לאדוני.

גאלב מג'אדלה: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה.

גאלב מג'אדלה: אחריו – חבר הכנסת פרופסור אריה אלדד; אני רואה שהוא לא נמצא.

גאלב מג'אדלה: אחריו – חברת הכנסת עינת וילף.

גאלב מג'אדלה: בבקשה, אדוני; חמש דקות.

דב חנין: תודה רבה.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, עמיתי חברי הכנסת, היום במסגרת כנס שדרות הזדמן לי להיפגש עם קבוצה של תלמידי תיכון בחטיבת-ביניים, וילד מקסים ונבון בשם גפן שאל אותי, כמייצג של הכנסת, מדוע חינוך חינם במדינת ישראל איננו חינם.

דב חנין: וכיוון ששאלה כל כך מורכבת רק ילד יודע לשאול, אני אמרתי לו שאת השאלה אני לוקח, ואני מבטיח לו להעלות אותה בפני הכנסת ובפני הפורום המכובד הזה, ואולי השר בגין ידע לענות לנו על השאלה מדוע חינוך חינם איננו חינם בישראל.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, יום נושאי בכנסת איננו יום של טקס.

דב חנין: אני שמח, אדוני השר בגין, שאתה משיב לנו, כי יש לי טענות כלפי הממשלה לגבי התייחסותה ליום הנושאי הזה, וליתר דיוק – לוועדת השרים לענייני חקיקה לגבי התייחסותה ליום הזה.

דב חנין: אנחנו בכנסת הנהגנו, בקדנציה הקודמת, מסורת שעל-פיה היום הנושאי איננו יום של נאומים.

דב חנין: מרכזו של היום הנושאי הוא בניסיון של חברי הכנסת להגיע עם הממשלה להסכמה על חקיקה קונקרטית בעניינים שנוגעים ליום הנושאי המסוים.

דב חנין: המרכז וגולת הכותרת של היום הנושאי זה כאשר אנחנו מצליחים להגיע עם הממשלה – ולפעמים זה קורה – להסכמה, אם זה בנושאים סביבתיים או חברתיים או בענייני ילדים.

דב חנין: ולכן, ניתנת לנו אפשרות להביא בפני ועדת השרים לחקיקה רשימה של הצעות חוק במכסה מיוחדת, ואם במקרה אנחנו מצליחים לשכנע את ועדת השרים לענייני חקיקה, אז אותה הצעת חוק מגיעה לכאן, ואנחנו מעבירים אותה כחלק אופרטיבי של היום הנושאי שאנחנו מקיימים בכנסת.

דב חנין: לצערי הגדול, אני שמעתי, ושמעתי בהרבה מאוד צער – ואני חושב שגם נשיאות הכנסת צריכה להידרש לנושא הזה, אדוני היושב-ראש, ואנא תעביר את המסר הזה לנשיאות – שוועדת השרים לענייני חקיקה בחרה הפעם בכלל לא לדון בכל ההצעות שחברי הכנסת ביקשו להעלות לקראת יום הילד; לא שדנו והחליטו לא לקבל אותן מחמת ויכוח ענייני כזה או אחר עם ההצעות, אלא מחמת העומס בעבודת הוועדה החליטו שיום הילד יכול לחכות לשנה הבאה.

גאלב מג'אדלה: אני רוצה לומר לך, היות שפנית אלי בעניין הזה, שאנחנו בנשיאות דנו בזה, והיתה מחאה.

עינת וילף: גם בהנהלת הקואליציה.

גאלב מג'אדלה: היתה מחאה.

גאלב מג'אדלה: חברת הכנסת אבקסיס נמצאת כאן, סגנית יושב-ראש הכנסת, כמוני.

גאלב מג'אדלה: אנחנו מחינו על זה מחאה קשה, והיתה תרעומת בנשיאות בעניין הזה, והנה הראיה שחברת הכנסת אבקסיס מאשרת את הדברים שלי, כך שאנחנו קלענו לדעת חכמים.

דב חנין: אני שמח שגם אני קלעתי לדעת חכמים.

זאב בנימין בגין: אם יורשה לי, אדוני היושב-ראש.

גאלב מג'אדלה: בבקשה, אדוני.

זאב בנימין בגין: מחאה, מחאה, אבל אני מבקש לענות באופן כללי.

זאב בנימין בגין: אני חושב שאמרתי זאת פעם אחת לפחות מעל הדוכן: מה שדורש הסדרה יותר עמוקה ויותר רחבה הוא הכמות העצומה, שאין לה אח ורע – – –

גאלב מג'אדלה: אם כבוד השר רוצה מהצד למיקרופון, לפרוטוקול.

זאב בנימין בגין: זה לא כל כך חשוב.

דב חנין: ישמעו אותך יותר טוב, אדוני השר.

זאב בנימין בגין: אני חושב ששומעים אותי.

זאב בנימין בגין: שלומית, שומעים אותי?

זאב בנימין בגין: שלומית מסתדרת.

זבולון אורלב: בני, לא שומעים טוב.

זבולון אורלב: תיגש למיקרופון.

גאלב מג'אדלה: כבוד השר, אנחנו שומעים אותך, אבל הפרוטוקול לא שומע אותך.

זבולון אורלב: כשאומרים לו "כבוד השר" הוא לא ניגש; כשאומרים לו "בני" הוא ניגש.

זאב בנימין בגין: אדוני היושב-ראש, אני יכול להבין את הטרוניה, וגם את המחאה, אבל אני חושב שצריך לדון בנשיאות הכנסת, בשיתוף עם מזכירות הממשלה, בקושי הרב הנובע מעומס שאין לו אח ורע בעולם של חקיקה פרטית.

זאב בנימין בגין: בעשור האחרון הוגשו בכנסת ישראל, על-פי זיכרוני, כ-11,000 הצעות חוק פרטיות.

זאב בנימין בגין: במדינה השנייה – אינני זוכר בדייקנות, אני חושב שבסקנדינביה – באותו עשור הגישו כ-1,000 הצעות חוק פרטיות, ומדינות אחרות, בדמוקרטיות פרלמנטריות, הגישו עוד פחות, מאות אחדות.

זאב בנימין בגין: אז צריך סוף-סוף להסדיר את העניין הזה ואת המכסות.

זאב בנימין בגין: זה לא מקשה רק על השרים ומותיר דקות מעטות, אכן, לדיון בכל הצעה.

זאב בנימין בגין: קודם כול, זה מקשה על הפקידות ועל משרדי הממשלה.

זאב בנימין בגין: ניסיתי להביא מזור מסוים לעניין הזה במושב הקודם, ולא לגמרי צלח בידי.

זאב בנימין בגין: אז אני מבקש את ההערה הזאת, שאני בהחלט מבין אותה, לשקול בהקשר הרחב יותר.

זאב בנימין בגין: תודה.

גאלב מג'אדלה: תודה לאדוני השר.

גאלב מג'אדלה: בבקשה, ממשיכים.

גאלב מג'אדלה: חבר הכנסת חנין, מחזירים לך את הזמן שלך.

דב חנין: תודה רבה, אדוני.

דב חנין: אני רק אתייחס לדבריו של השר.

דב חנין: ראשית, שחבל שהקורבן של הדבר הזה יהיה הימים הנושאיים בכנסת.

דב חנין: זה אירוע חשוב, וראוי למצוא פתרון לעניין ולהקדיש לפחות זמן מסוים – שעה, אני לא אומר את כל היום.

עינת וילף: – – – הקואליציה – – – פתרון שתהיה מכסה וכל הקודם זוכה בעצם.

דב חנין: מצוין, זה רעיון יפה.

דב חנין: מצוין.

גאלב מג'אדלה: טוב.

גאלב מג'אדלה: בבקשה, אדוני.

דב חנין: אדוני השר, לעניין החקיקה הפרטית, אתה יודע?

דב חנין: בלי חקיקה פרטית היינו היום בישראל בלי חוק אוויר נקי, ובלי חוק המזהם משלם, ובלי חוק האכיפה הסביבתית, ובלי חוק הגנת הכינרת.

דב חנין: ואני מזכיר רק חוקים שאני הייתי קשור אליהם.

דב חנין: אם חבר הכנסת אורלב היה פה על הדוכן הוא היה מספר לך על עוד רשימה ארוכה של חוקים חשובים שלא היו בספר החוקים שלנו אם לא היתה חקיקה פרטית, לצערי.

זאב בנימין בגין: – – – ברשותך, אדוני היושב-ראש.

זאב בנימין בגין: כדאי להביא גם את הדברים האלה: מתוך 3,000 הצעות חוק שהוגשו עד עכשיו, בכנסת הזאת, אולי נחקקו 100 או 200.

זאב בנימין בגין: צריך להביא את זה בחשבון – – –

גאלב מג'אדלה: תודה רבה.

גאלב מג'אדלה: בבקשה, אדוני.

זאב בנימין בגין: – – – ההצעות האלה שמתקבלות – – –

גאלב מג'אדלה: התמונה ברורה, כבוד השר.

זאב בנימין בגין: – – – מיוזמותיהם – – –

גאלב מג'אדלה: התמונה ברורה.

גאלב מג'אדלה: גם אתה צודק וגם אנחנו צודקים.

גאלב מג'אדלה: בבקשה.

זאב בנימין בגין: – – – טובעים בים של הצעות חוק, שחלקן, כפי שאומרים אצלנו, הן הצעות צחוק.

זאב בנימין בגין: תודה.

דב חנין: תודה, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: אני, בקצרה, אדוני, ברשותך, אסקור שני נושאים שביקשתי לקדם בהצעות חוק, ואני מקווה שהם יזכו לטיפול בהמשך הדרך.

דב חנין: הצעת חוק אחת עוסקת בביטוח בריאות ממלכתי לילדים שאינם תושבים, למשל ילדים של עובדים זרים.

דב חנין: יש היום מנגנון שמאשר להם איזשהו טיפול באמצעות הסדר מיוחד, דרך קופת-חולים "מאוחדת", אבל זה מין דרך עקיפין לא ראויה, לא נכונה, לא ממלכתית.

דב חנין: המדינה לא נותנת תשובה והיא מגלגלת את זה בדרך לא דרך.

דב חנין: בסופו של דבר, זה לא צודק, זה לא נכון, זה מטיל אחריות על הילד, וזה גם יותר יקר, בסופו של דבר, כי אם ילד לא מטופל בזמן הוא מגיע לבית-חולים, ואז בכל מקרה צריך לטפל בו; אז זה גם עולה יותר כסף.

גאלב מג'אדלה: אתה מציע תיקון חקיקה לחוק בריאות ממלכתי לילדים שהם אינם – – –

דב חנין: שהם אינם תושבים.

דב חנין: העיקרון הזה היום קיים לגבי מערכת החינוך.

דב חנין: הרי במערכת החינוך שלנו כל ילד שנמצא בישראל, בלי קשר לשאלה אם הוריו עובדים זרים, לא עובדים זרים, זוכה לטיפול.

דב חנין: כמו חינוך, גם בריאות – הייתי אומר אפילו לפני חינוך.

דב חנין: בריאות אפילו יותר חשוב מחינוך.

דב חנין: אגב, זה נורא מעט כסף, כי ילדים בדרך כלל הם לא כל כך חולים, ואם נותנים להם טיפול, ונותנים להם את הטיפול המתאים, המצב שלהם לא מסתבך; זה לא עולה כל כך הרבה.

דב חנין: זו הצעת חוק אחת שביקשתי להביא בפני ועדת השרים.

דב חנין: הצעת חוק שנייה, שעוסקת בייצוג ילדים ונוער בהליכים אזרחיים, היא חלק מהמלצות הוועדה לבחינת עקרונות יסוד בתחום הילד והמשפט, אותה ועדה שבראשותה עמדה השופטת סביונה רוטלוי.

דב חנין: החוק הזה עוסק בזכותם של ילדים לייצוג בהליך משפטי.

דב חנין: בדרך כלל ההורים מייצגים את הילדים, וזה מצוין.

דב חנין: יש מצבים שבהם ההורים לא יכולים לייצג את הילדים, אם מכיוון שיש בעיה במשפחה, או לפעמים האינטרסים נוגדים, או ההורים לא מסוגלים לייצג את טובת הילד כפי שצריך.

דב חנין: ייצוג בהליך משפטי הוא זכות יסודית, וילד לא מסוגל לייצג את עצמו, עם כל הכבוד והיכולות של ילדים.

דב חנין: לכן, הוועדה – – –

גאלב מג'אדלה: תודה רבה לך, אדוני.

דב חנין: אני אסיים בזה.

דב חנין: לכן הוועדה גיבשה הצעה מאוד מאוד מאוזנת, מדויקת, חכמה, שקולה, שאני מקווה שתגיע לוועדת השרים לדיון ענייני, כדי שנוכל באמת לבחון אותה לגופה, ולא בגלל שיקולים של חוסר זמן – –

גאלב מג'אדלה: תודה רבה.

דב חנין: – – היא תיפול קורבן.

דב חנין: תודה רבה, אדוני.

גאלב מג'אדלה: תודה רבה.

גאלב מג'אדלה: חברת הכנסת עינת וילף, בבקשה, ואחריה – חברת הכנסת חנין זועבי.

גאלב מג'אדלה: חמש דקות בבקשה.

עינת וילף: תודה רבה.

עינת וילף: כבוד היושב-ראש, השר וחברי חברי הכנסת, האמנה בדבר זכויות הילד מתייחסת למגוון רחב מאוד של נושאים, החל מחינוך, בריאות וייצוג.

עינת וילף: אין ספק שהיא משנה, בתחומים מסוימים, סדרי עולם, ובסך הכול טוב שכך.

עינת וילף: מבחינתנו, היום במדינת ישראל אנחנו נמצאים עם שני נושאים נפיצים ביחס לאמנה, כאלה שגם במשך השנים הקשו על אימוצה באופן מלא כחוק.

עינת וילף: הנושא הראשון הוא בעצם כל המבנה המשפחתי: האחריות של שני ההורים ביחס לילד, מהי טובת הילד ביחס לשני הוריו, מי נחשב אוטומטית כהורה הרצוי יותר לילד, איך אנחנו מתייחסים למבנה המשפחה, איך אנחנו מכריחים את ההורים לפעול לטובת הילד ובאיזו מידה הדבר גם דורש מהם הקרבה, ועל איזה צד – הגברים או הנשים – אנחנו מטילים את העול הגדול יותר.

עינת וילף: כמו שכולנו יודעים, ועדת-שניט, שבמובן מסוים עוסקת בלהסדיר את הדברים האלה ברוח האמנה בדבר זכויות הילד, נמצאת כבר בשלב שהמלצותיה ברורות, והיא חוששת לומר אותן בשל האווירה הנפיצה בנושא כל כך רגיש זה.

עינת וילף: חשוב שנדע שזה אחד הנושאים הגדולים, וכדי להביא אותו לסדר-היום הוא הופך סדרי עולם, וזה אחד ההיבטים של אימוץ האמנה בדבר זכויות הילד.

עינת וילף: הדבר השני הוא בעצם שאלת האפליה של ילדים, ובמיוחד האפליה של ילדים במוסדות חינוך.

עינת וילף: זהו סעיף מרכזי שהיה תמיד בחוק חינוך חובה, הועבר לחוק זכויות התלמיד והורחב שם, והוא חוק שבפועל, עד היום, עדיין לא מיושם.

עינת וילף: אנחנו נמצאים במצב נפיץ מאוד ביחס לבתי-ספר ששייכים למה שמכונה המוכר שאינו רשמי – בתי-ספר שעדיין ממומנים בכספי מדינת ישראל, ברוב המכריע, לפעמים לגמרי, אבל מתנהגים באופן עצמאי ומרשים לעצמם להפלות תלמידים על רקע מזעזע של הגדרות של מזרחי ואשכנזי וספרדי.

עינת וילף: ואני חייבת להגיד דבר אחד, במיוחד אם יצוין, לחברה החרדית: בעיני זו בושה שבמדינת ישראל היום אפילו יודעים, עבור ילדים כבר, מי ספרדי, מי אשכנזי ומי מזרחי.

עינת וילף: הרי היום במדינת ישראל ילדים בבתי-הספר כבר לא יודעים מי הוא מה, כולם כבר מעורבבים.

עינת וילף: זה שיש עוד חברה שמתעקשת לשמר את ההבדלים האלה – בעיני דבר מחפיר ומביש.

עינת וילף: ולא רק שההבדלים האלה משתמרים, עוד על רקע ההבדלים האלה פשוט מפלים.

עינת וילף: ילדות נמצאות בבית, בתי-ספר מסרבים לקבל אותן על רקע של מכסות.

עינת וילף: ולכן אני חושבת שלא רק שיש לנו חוקים בנושא הזה – צריך לא רק שהחוקים יהיו יותר חזקים, גם שתהיה אכיפה.

עינת וילף: בסופו של דבר, מדינת ישראל צריכה לתת את הכסף שלה יחד עם ערכים, ומדינת ישראל צריכה להבהיר שהיא לא תיתן כסף לבתי-ספר שמפלים תלמידים, בשום צורה שהיא, על שום רקע שהוא.

עינת וילף: זה דבר שאסור לו שיתקיים.

עינת וילף: כן מאמצים את האמנה, לא מאמצים את האמנה – הדבר העיקרי, הנפיץ והחשוב, שכסף במדינת ישראל למוסדות חינוך ילך חד-משמעית עם ערכים של אי-אפליה.

עינת וילף: תודה רבה לך.

גאלב מג'אדלה: תודה רבה.

גאלב מג'אדלה: חברת הכנסת חנין זועבי, בבקשה.

גאלב מג'אדלה: חמש דקות בבקשה.

חנין זועבי: תודה.

חנין זועבי: אדוני היושב-ראש, חברות וחברי הכנסת, אמנת זכויות הילד, כמו שאנו יודעים, שואפת לקבוע את זכויותיהם של הילדים – זכויות פוליטיות, אזרחיות, כלכליות ותרבותיות.

חנין זועבי: אומנם היא מכירה בזכויות הבסיסיות של כל ילד, ומגדירה גם – וזה מה שחשוב – את חובתה של המדינה כלפי הילדים.

חנין זועבי: כמובן שהזכויות האלה הן מקיפות.

חנין זועבי: הזכויות כוללות זכות לחינוך, לטיפול רפואי, הגנה מפני פעולות מזיקות כגון עינויים, ניצול מיני, ניצול בעבודה, התעללות, הזנחה וסחר.

חנין זועבי: האמנה אף מתייחסת להגנת ילדים נכים, ילדים חסרי משפחה וילדים פליטים.

חנין זועבי: ישראל, כמו שאנחנו יודעים, חתומה על האמנה, והיא מחויבת, גם אם היא לא חתומה, כמדינה נורמלית, להבטיח את הזכויות המפורטות באמנה ללא אפליה וללא התייחסות למאפייני לאום, דת, גזע ומגדר.

חנין זועבי: כמו כן, היא חייבת להבטיח את הגנת הילד מפני אפליה בשל מעמד, השקפה.

חנין זועבי: אבל לא כך הדברים.

חנין זועבי: במדינה שבה האזרחים לא שווים, גם הילדים לא יהיו שווים.

חנין זועבי: למשל, בחינוך; הילדים בישראל לא זוכים לשוויון בחינוך: לא באיכות השירותים הפיזיים, לא באיכות התכנים, ואפילו לא בכבוד הבסיסי שמערכת החינוך נותנת לתלמיד.

חנין זועבי: עניים שווים פחות.

חנין זועבי: קודם כול, העניים שווים פחות.

חנין זועבי: מי שגר בפריפריה שווה פחות.

חנין זועבי: ערבים שווים פחות.

חנין זועבי: האסון הוא לגבי ילדים שהם גם ערבים, גם גרים בפריפריה וגם עניים.

חנין זועבי: כמעט שאין להם שום הזדמנות לצאת ממעגל העוני או ממעגל השוליות בחברה, שלא לדבר על כבוד ושלא לדבר על כבוד האדם.

חנין זועבי: אני דווקא אדבר על כאילו דברים שהם מחוץ לקונטקסט הפוליטי, הדברים של הביטחון הפיזי של הילדים.

חנין זועבי: אני אתן סטטיסטיקה כמעט מזעזעת.

חנין זועבי: נתונים של דוח "בטרם" לפני שנה, לשנת 2010, והם הוצגו, דרך אגב, בוועדה לזכויות הילד – שם יש מתאם ברור ומובהק – – –

גאלב מג'אדלה: חבר הכנסת מיכאלי, אנחנו שומעים אותך מפה.

חנין זועבי: הנתונים חושפים מתאם ברור ומובהק בין מידת ההיפגעות לבין המצב הסוציו-אקונומי.

חנין זועבי: שיעור התמותה של ילדים שמתגוררים ביישובים המאופיינים ברמה חברתית-כלכלית נמוכה הוא הרבה יותר גדול.

חנין זועבי: הדוח מצביע כי שיעור התמותה מהיפגעות בלתי מכוונת בקרב ילדים ערבים גבוה פי-3.3 מהשיעור המקביל בקרב ילדים יהודים.

חנין זועבי: בקבוצת הגיל אחת עד ארבע שנים, שיעור התמותה של ילדים ערבים גבוה פי-5.2 משיעור התמותה מהיפגעות של ילדים יהודים.

חנין זועבי: שיעורם של הילדים הערבים שנהרגו כהולכי רגל גבוה פי-6.8 מהשיעור – אלה נתונים שגם אלה שחיים את האפליה מזדעזעים מולם.

גאלב מג'אדלה: אנחנו מוסיפים לך עוד דקה.

חנין זועבי: ילדים הולכי רגל – השיעור שלהם הוא פי-6.8.

חנין זועבי: השיעור של הילדים בקרב הרוגי רכב גבוה פי-שניים מהשיעור המקביל בקרב הילדים היהודים.

חנין זועבי: אלה נתונים שמזעזעים, בלי להגיד "ערבים" ו"יהודים".

חנין זועבי: שתי קבוצות – בואו ונמחק את המלה "ערבית", ובואו ונמחק את המלה "יהודית", כי יש פה רגישות למלה "ערבי".

חנין זועבי: יש שתי קבוצות, וזה הפער באחוזי התמותה וההיפגעות בין קבוצה א' לקבוצה ב'.

חנין זועבי: ככה יותר קל, ואולי יותר טוב ויותר חכם להגיד: קבוצות א' וב' ולמחוק את "יהודי" ו"ערבי".

חנין זועבי: מהמלצות הוועדה הבין-משרדית לבטיחות ילדים בחברה הערבית, בשיתוף עם "בטרם" – יש המלצות, ולא רק חושפים את המציאות; יש המלצות.

חנין זועבי: יש המלצות קונקרטיות – הם מצביעים על הקונטקסט של האי-שוויון: אי-שוויון בתשתיות, אי-שוויון בשירותים, אי-שוויון בתוכניות להעלאת המודעות.

חנין זועבי: והם מצביעים על הגורמים האלה כגורמים המרכזיים מאחורי פערים בשיעורי התמותה.

חנין זועבי: לכן, גם להצביע על סטטיסטיקה זה לא מספיק; גם להודות באי-שוויון זה לא מספיק.

חנין זועבי: צריכים לשנות את המצב.

חנין זועבי: לא כולם רוצים לשנות אותו.

חנין זועבי: מי שרוצים לשנות אותו צריכים בהרבה מקרים לתכנן תוכנית לאומית על מנת להבטיח את שלומם של הילדים האלה.

חנין זועבי: הדוח ממליץ – ואני יודעת שהזמן שלי הסתיים – לפעול לצמצום הפער קודם כול בבטיחות הסביבה, לצמצום הפער בין היישובים הערביים ליישובים יהודיים; רמת הבטיחות בשטחים הפתוחים – להעלות את רמת הבטיחות בשטחים הפתוחים ובמבנים הציבוריים.

חנין זועבי: אין מגרשי משחקים, אין מתקני משחקים בטוחים ואין תחזוקה, או התחזוקה אינה תקינה ביישובים הערביים.

חנין זועבי: אלה ההמלצות.

חנין זועבי: תודה.

גאלב מג'אדלה: תודה רבה.

גאלב מג'אדלה: חברת הכנסת רונית תירוש, ואחריה – חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס, שהיא אחרונת המציעים.

גאלב מג'אדלה: בבקשה.

רונית תירוש: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברותי חברות הכנסת – בעצם יש לנו חבר, כשהייתי מנכ"לית משרד החינוך פעלתי להקמת יחידה בתוך משרד החינוך שתוודא שנושא זכויות התלמיד אכן מקוים, שתוודא שהתלמידים מודעים לזכויותיהם, אבל יחד עם זאת גם לחובותיהם ולאחריות הנגזרת מכך.

רונית תירוש: מאז עברו מים רבים, ולפעמים גם מים עכורים, והיו מי שפירשו את חשיפת התלמיד לזכויותיו כפעולה שבעצם מנוגדת לזכויות המורה.

רונית תירוש: אני עד היום לא הצלחתי להבין את הסתירה או את הקשר הסותר בין הדברים.

רונית תירוש: אני חושבת שכמדינה דמוקרטית אנחנו חייבים לחנך את הילד מגיל צעיר, ככל שהרמה הקוגניטיבית שלו מאפשרת לו להבין זאת, כאשר אנחנו במשוואה שמים במשקל שווה גם את הזכות וגם את החובה, גם את הזכות וגם את האחריות.

עינת וילף: זה לא – – –

רונית תירוש: אני מכירה את עמדותייך בנושא, חברת הכנסת וילף, ולכן אני מדברת על זה, וזו לא רק עמדתךְ.

עינת וילף: – – –

רונית תירוש: היו מי שהביאו את זה למקום לא ראוי ולא בריא.

רונית תירוש: יכול להיות שיש גם מורים שלא הביאו את המשוואה הזאת, והתלמידים הרגישו שיש להם רק זכויות.

רונית תירוש: אני לא אומרת שהכול עובר כשורה.

רונית תירוש: אבל אני חושבת שמכאן ועד למחיקה של זכויותיהם של ילדים באשר הם המרחק עוד רב, ויש לנו עוד הרבה מאוד עבודה חינוכית לעשות בעניין הזה.

רונית תירוש: במקום שאנחנו נכוון את המורים, ואת ההורים, אגב, גם כן, שלפעמים יצאו מבוהלים מעצם העניין, שקיבלו גיבוי מתוכניות סאטיריות כמו "ארץ נהדרת" ותוכניות אחרות, שהגזימו עוד יותר – –

עינת וילף: מצב – – –

רונית תירוש: – – שכאילו הילד בא: זכותי, זכותי, זכותי.

רונית תירוש: חברים, זו מדינה שצריכה ללמד את הילדים שלה על ברכי אותם ערכים של דמוקרטיה, סובלנות, זכויות וחובות.

רונית תירוש: אני חושבת שאנחנו צריכים ללמוד איך לעשות את זה.

רונית תירוש: אני יזמתי הצעת חוק – – –

עינת וילף: – – –

רונית תירוש: אני חושבת שאת אמרת כל מה שיש לך.

רונית תירוש: רק תאפשרי לי.

עינת וילף: אני שואלת שאלה.

רונית תירוש: אם יוסיפו לי זמן.

רונית תירוש: אני הגשתי הצעת חוק, ממש לאחרונה, של הקמת מועצה לזכויות הילד – לא התלמיד, הילד באשר הוא – כנגזרת לאמנה שעליה חתומה ממשלת ישראל משנת 1991.

רונית תירוש: כלומר, אז היה אשרור האמנה.

רונית תירוש: זו למעשה אמנה בין-לאומית, נחתמה באו"ם, ואנחנו הצטרפנו לאותן מדינות נאורות שחשבו שיש מקום להצטרף.

רונית תירוש: אבל אני חושבת שלצד חתימה על אמנה, שזה משהו קצת יותר תיאורטי, יש גם לעשות מעשה.

רונית תירוש: היתה השופטת סביונה רוטלוי, שלקחה את אותה אמנה בין-לאומית שעליה אנחנו חתומים, וניסתה לגזור ממנה את הפעולות שצריכות להיעשות בתוך מדינת ישראל כדי שבאמת יהיו קצת שיניים לאותה אמנה והיא לא תישאר ברמת התיאוריה.

רונית תירוש: בין היתר, היה הנושא הזה של להבהיר את זכויותיהם של תלמידים, שלעתים גם נפגעו בצורה מאוד קשה ולפעמים גם בלתי הפיכה.

רונית תירוש: אחת הנגזרות היתה באמת להקים גם נציבות כזו, שקיימת במדינות כמו צרפת, אירלנד, בריטניה, נורבגיה, קנדה, שבדיה ואוסטרליה, ואני חושבת שיש מקום שגם אנחנו נעשה זאת.

רונית תירוש: במדינת ישראל יש גוף וולונטרי, שנקרא: המועצה לשלום הילד, בראשותו של מר קדמן, ד"ר קדמן.

רונית תירוש: אני חושבת שזה לא צריך להיות כך.

רונית תירוש: אני לא חושבת שזו צריכה להיות עמותה שחיה מתרומות – פעם יש ופעם אין.

רונית תירוש: אני חושבת שצריך למסד במשרד המשפטים גוף סטטוטורי שישים עין.

רונית תירוש: כמו שיש את הנציבות לאנשים מוגבלים, ששמה לב שכל חקיקה לא פוגעת, ולוקחת בחשבון גם צרכים של אנשים כאלה, באותה מידה צריך להיות מישהו שזה תפקידו – להיות ער למתרחש במדינה, ובעת הצורך גם לוודא שהחקיקה וכל מה שאנחנו מתקננים, גם ברמה של תקנות – שזה לא יפגע בזכויות בסיסיות של ילדים.

רונית תירוש: לצערי הרב, ההצעה שלי נדחתה, בעיקר על-ידי שר החינוך.

רונית תירוש: אני לא מצליחה להבין מה הנימוקים שלו ומדוע.

רונית תירוש: ואני שוב מזכירה, גם למשרד החינוך ולעומד בראשו, שמדובר כאן בנגזרת של אמנה בין-לאומית, ורבות המדינות שבחרו להקים גוף סטטוטורי שכזה.

רונית תירוש: ואם צריך איזונים כאלה ואחרים, זה בדיוק המקום והזמן לקיים דיון על הנושא, למצוא את האיזונים הנכונים, ולא לשפוך את התינוק במקרה הזה עם המים.

רונית תירוש: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

גאלב מג'אדלה: תודה רבה.

גאלב מג'אדלה: חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס – אחרונת המציעים, ואחרי זה ישיב שר המשפטים יעקב נאמן.

גאלב מג'אדלה: כן?

גאלב מג'אדלה: השר בגין לקח עליו את המשימה.

גאלב מג'אדלה: בבקשה, בבקשה.

גאלב מג'אדלה: חמש דקות, חברת הכנסת אבקסיס, ואם נצטרך נוסיף לך דקה.

אורלי לוי אבקסיס: אדוני היושב-ראש, תודה רבה לך, אני רק אחזק את הדברים שאמרת קודם.

אורלי לוי אבקסיס: אז באמת בנשיאות הכנסת קיימנו דיון בנושא הזה.

אורלי לוי אבקסיס: גם היושב-ראש בעצמו הביע את חוסר שביעות רצונו ממה שהיה בוועדת השרים האחרונה, מה גם שכשקובעים באמת ימים מיוחדים בכנסת, המטרה היא לקדם חקיקה, לשנות משהו.

אורלי לוי אבקסיס: וכאשר ישנה האופציה להגיש מחוץ למכסה של הסיעות הצעות בהתאם ליום מיוחד, אז יש דרכים אחרות לעשות את זה.

אורלי לוי אבקסיס: אפשר באמת לקבוע, כמו שאמרה חברת הכנסת עינת וילף, מכסה מסוימת, ואז ידעו חברי הכנסת שיש מכסה.

אורלי לוי אבקסיס: מי שהיה מספיק ערני, ומספיק חשוב לו הנושא, יהיה בין הראשונים שיגישו את הצעות החוק לוועדת שרים, וזכותם תידון שם.

אורלי לוי אבקסיס: לא ייתכן שאנחנו מגיעים לפה ואנחנו מצהירים הצהרות כמעט כמו ההצהרה של האו"ם על אמנת זכויות הילד, אבל כשאנחנו מנסים לראות מה נעשה בזה, אז המעשים הם קצת פחות.

אורלי לוי אבקסיס: אני מקבלת את עמדתו של השר בני בגין.

אורלי לוי אבקסיס: אני יודעת את התייחסותו לדברים האלה.

אורלי לוי אבקסיס: ובאמת, יכול להיות שיש יותר מדי חוקים.

אורלי לוי אבקסיס: לכן, צריך למצוא את הדרך הנכונה.

אורלי לוי אבקסיס: לא לדון בשום חוק, מה גם שחברי הכנסת נורא התאמצו – אני יודעת, לפחות באופן אישי אני יכולה להעיד – כדי להשיג את הרוב בוועדת שרים על הנושאים הספציפיים האלה.

אורלי לוי אבקסיס: והנה, אנחנו פה שוב פעם מדברים בלי שהיה דיון אמיתי בוועדת שרים.

אורלי לוי אבקסיס: ולכן, אי-אפשר לקדם חקיקה בנושא.

אורלי לוי אבקסיס: אבל, אדוני היושב-ראש, אתה יודע, אומרים שכל ילד הוא עולם ומלואו, וכל ילד הוא עולם בפני עצמו.

אורלי לוי אבקסיס: אמרו את זה אנשים רבים וגדולים ממני כבר בעבר.

אורלי לוי אבקסיס: וזה מתאר את המהות הכל-כך חשובה והכל-כך הכרחית של הנושא שאנחנו מציינים היום, יום זכויות הילד.

אורלי לוי אבקסיס: אז באמת, כמו שציין קודם חבר הכנסת זבולון אורלב, מעל 20 שנה חלפו מאז אישרה עצרת האו"ם את אמנת זכויות הילד, אמנה שעליה חתומה גם מדינת ישראל.

אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה להאמין שזה לא עוד צעד הצהרתי ובזה תם הסיפור, אלא התחייבות של ממש, התחייבות לפעול למען קידום המודעות לזכויות הילד, התחייבות לפעול למען רווחתם, בריאותם של ילדינו וכדומה.

אורלי לוי אבקסיס: הרציונל פה הוא מאוד פשוט: בכל פעולה הקשורה לילדים, טובתו של הילד היא השיקול המנחה.

אורלי לוי אבקסיס: ולכן, אולי לא כדאי לקבוע בחוקים מי עדיף – האם אבא, וכדומה – אלא להסתכל על כל ילד ספציפי.

אורלי לוי אבקסיס: כל ילד הוא עולם.

אורלי לוי אבקסיס: אני חייבת להגיד שרק בשבועות האחרונים הייתי בכמה ועדות, בחלקן גם ועדות של זכויות הילד, ששם יושב חבר הכנסת אורלב כיושב-ראש, והדברים היו מזעזעים.

אורלי לוי אבקסיס: אבל רק אתמול היינו בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות, שיש שם הצעות חוק שלנו, שמדברת בדיוק על זה: בוא נתאים את הטיפול לילד, ולא את הילד לטיפול המתאים לנו כמשרד, או אתה יודע מה?

אורלי לוי אבקסיס: בוא לא נהיה פוליטיקלי-קורקט.

אורלי לוי אבקסיס: בוא נתאים את הילד לטיפול הזול ביותר, כי זה מה שקורה עכשיו.

אורלי לוי אבקסיס: הצעת החוק שלנו מדברת על כך שבעצם החובה של המדינה תהיה לספק לילד את מה שהוא דורש, להסתכל עליו כאינדיבידואל.

אורלי לוי אבקסיס: ואני חייבת להגיד שהיום אנחנו מגלים שחלק מהילדים שנקבע לגביהם על-ידי בית-משפט, או ועדה מקצועית של משרד הרווחה, שהבית מהווה סכנה בעבור הילדים האלה – אבל מה?

אורלי לוי אבקסיס: הרבה יותר קל והרבה יותר זול לטפל בו בקהילה, גם כאשר המשפחה שלו לא יכולה או חסרת מוטיבציה לשיקום.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו יכולים להחזיק אותו בקהילה.

אורלי לוי אבקסיס: מה זאת אומרת בקהילה?

אורלי לוי אבקסיס: הוא בסופו של דבר חוזר הביתה, לישון בבית, והרבה פעמים זה אצל אותם הורים מתעללים.

אורלי לוי אבקסיס: אמרה לי כבר מפקחת החינוך הארצית מטעם משרד החינוך, של המועדוניות של הרווחה והחינוך ביחד, שהיא לא ישנה בלילות.

אורלי לוי אבקסיס: דבורה מרחבי שמה.

אורלי לוי אבקסיס: ויש לה האומץ לבוא ולהגיד את זה.

אורלי לוי אבקסיס: היא אומרת: אני יודעת שב-19:00 אני מחזירה את הילדים האלה להורים המתעללים.

אורלי לוי אבקסיס: אני לא יודעת אם למחרת אני אקבל אותם, אם אני לא אשמע בחדשות שקרה להם משהו.

אורלי לוי אבקסיס: תשמע, זו אחריות באמת מלחיצה.

אורלי לוי אבקסיס: ושוב, הנה הצלחנו להעביר בוועדת העבודה והרווחה את הצעת החוק לקראת קריאה ראשונה, אבל כבר היו כאלו שקמו והתרעמו, וכבר צעקו: תקציבי.

אורלי לוי אבקסיס: מה שאומר, שאם זה תקציבי, אנחנו לא נוכל להעביר את זה פה.

אורלי לוי אבקסיס: אני מקווה מאוד שאנחנו נגיע לדין ודברים מול משרד האוצר ונתקן את העיוות הזה.

אורלי לוי אבקסיס: אני בטוחה שהשר בני בגין יעזור לנו בזה, כמו שהוא עזר לנו בוועדת השרים להעביר את החוק הזה – שבואו נודה, הוא כבר עובר יותר מדי זמן בכנסת, מתקופתו של רן כהן.

אורלי לוי אבקסיס: ואני מקווה מאוד שבתקופתי ובתקופה של הקדנציה הזאת נצליח לתקן את זה.

זאב בנימין בגין: – – – לסמוך עלייך, את יודעת איך עושים את זה.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו צריכים עזרה.

זאב בנימין בגין: – – – לאוזן קשבת יחד עם חברים אחרים גם – – –

אורלי לוי אבקסיס: נכון.

אורלי לוי אבקסיס: אני מודה, באמת לא היה קל, ושרים מאוד חזקים עזרו שם, והמשרדים הרלוונטיים.

אורלי לוי אבקסיס: בסופו של דבר – – –

גאלב מג'אדלה: אנחנו נוסיף לך דקה, חברת הכנסת אבקסיס.

גאלב מג'אדלה: בבקשה.

אורלי לוי אבקסיס: אז זה באמת רק על קצה המזלג, אבל יש הנושא של חוקרי ילדים שהוזכר פה קודם.

אורלי לוי אבקסיס: לפי המועצה לשלום הילד מדובר על למעלה מ-1,000 ילדים שמחכים לחקירת ילדים.

אורלי לוי אבקסיס: תשמע, כשאנחנו מדברים על זה, אנחנו מדברים גם על ילדים מתחת לגיל 12.

אורלי לוי אבקסיס: במקרה הטוב הם ימתינו כמה ימים, במקרה הגרוע הם ימתינו כמה חודשים.

אורלי לוי אבקסיס: פרט לטראומה שהילדים האלה עוברים, תחשוב מה זה אומר: שככל שלא חוקרים אותם, אותו פדופיל או אותו מתעלל נשאר חופשי בציבור שלנו.

אורלי לוי אבקסיס: כל מה שהוא צריך לעשות זה לחפש עכשיו את הילד הבא.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו גם שמענו עכשיו על מגמה של לבוא ולמחוק בקשות לחקירות, שזה קטסטרופה בפני עצמה, ואת זה אנחנו מתחייבים לבדוק.

אורלי לוי אבקסיס: אני חייבת להגיד שבוועדה לזכויות הילד אתמול אנחנו דיברנו על הנושא של זנות בגיל צעיר, ושם, יסכים אתי חבר הכנסת אורלב, עלה נתון מזעזע, שההתחלה היא בגיל 12–13.

אורלי לוי אבקסיס: תחשבו על זה – בית-ספר יסודי.

אורלי לוי אבקסיס: כשאתם רואים ילדים הולכים עם הילקוט שלהם לבית-הספר, תחשבו שהם אובייקט מיני.

אורלי לוי אבקסיס: זה מזעזע.

גאלב מג'אדלה: תודה לחברת הכנסת אבקסיס.

אורלי לוי אבקסיס: אז אני אסיים פה באמת.

אורלי לוי אבקסיס: יש כל כך הרבה דוגמאות בעניין הזה, אבל המסקנה היא אחת: חתימה על אמנות לא תביא לשינוי כל עוד לא נפנים באמת ונאמץ את הערך היקר כל כך של טובת הילד.

אורלי לוי אבקסיס: הילדים של היום הם אזרחי המחר, הם העתיד והם המראה של החברה שבה אנו חיים, וחשוב שנבין זאת.

אורלי לוי אבקסיס: הילדים עצמם אינם עוד אמצעי להשגת מטרה, הם המטרה עצמה.

אורלי לוי אבקסיס: ואולי נציבות באחד המשרדים – במשרד ראש הממשלה, אני חושבת שזה באמת המקום האופטימלי – ואז באמת כל חוק, כמו שהציעו גם חברת הכנסת רונית תירוש וגם חבר הכנסת זבולון אורלב, כל חוק יצטרך להסתכל דרך העיניים של הילד.

אורלי לוי אבקסיס: ולמשל, אם נעשים פינויים מדיור ציבורי כאשר יש גם ילדים קטנים, ידעו לאן שולחים את הילדים האלה, שלא ישלחו אותם – – –

גאלב מג'אדלה: תודה רבה.

גאלב מג'אדלה: תודה לכבודה.

גאלב מג'אדלה: אנחנו נמשיך את הדיון בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות, בהצעתה של חברת הכנסת אבקסיס.

גאלב מג'אדלה: כבוד השר, בבקשה.

גאלב מג'אדלה: אני מבין שהבנת, חבר הכנסת אורלב, את הסיומת שלי.

גאלב מג'אדלה: תודה רבה.

גאלב מג'אדלה: בבקשה, אדוני השר, להשיב למציעים במקום כבוד שר המשפטים יעקב נאמן.

זאב בנימין בגין: תודה רבה.

זאב בנימין בגין: אדוני היושב-ראש, חברי וחברותי חברי הכנסת המציעות והמציעים, אני אבקש בכל זאת לדייק, בבחינת המשך להערה שהערתי מן המקום בדבר החקיקה הפרטית היתירה.

זאב בנימין בגין: אני מאוד מודה לסגן המזכיר שלנו, סגן מזכיר הכנסת מר נאזם בדר, שהמציא לי מייד את הנתונים.

זאב בנימין בגין: הוא אסף אותם ועיבד אותם במסגרת מחקר שערך בקורס לניהול בכיר שעסק במעמד הכנסת בעיני הציבור.

זאב בנימין בגין: העודף של החקיקה הפרטית איננו מביא לעודף של יחס כבוד של הציבור לכנסת.

זאב בנימין בגין: הנתונים, אני אתחיל אולי רק מן הכנסת החמש-עשרה, 1999–2003:

זאב בנימין בגין: נחקקו 5.6% – – –

גאלב מג'אדלה: אני מבין שכבוד סגן המזכיר הצטרף לצד של הממשלה נגד חברי הכנסת.

זאב בנימין בגין: כבוד סגן המזכיר, ברוב יעילותו, מספק לבית – – –

גאלב מג'אדלה: הוא לא שמר על עקרון הפרדת הרשויות.

זאב בנימין בגין: – – – מספק לבית נתונים, ואנחנו חופשיים לפרש את הנתונים ולהסיק את המסקנות.

זאב בנימין בגין: אני מאוד מודה לך, מר בדר.

זבולון אורלב: יש נתון שחקיקה פרטית מורידה את כבוד הכנסת?

זאב בנימין בגין: העודף.

זאב בנימין בגין: העודף, אדוני.

זבולון אורלב: יש כזה נתון, שהעודף מוריד את כבוד הכנסת?

עינת וילף: הוא אומר לך – – –

זאב בנימין בגין: לא, זאת היתה הערה שלי.

זבולון אורלב: אה, חשבתי שזה – – –

זאב בנימין בגין: המחקר נערך במסגרת קורס לניהול בכיר, שעסק במעמד הכנסת בציבור.

זאב בנימין בגין: נקודה; סגור מירכאות.

זאב בנימין בגין: הערתי בהערתי שאני חושב שעודף חקיקה פרטית, שבעיקרה, לצערי, כנראה איננה רצינית ואיננה מבשילה לידי חוקים, איננו מוסיף ליחסו החיובי של הציבור לכנסת.

זאב בנימין בגין: אני רוצה להביא את הנתונים, חברים.

זאב בנימין בגין: בכנסת החמש-עשרה, ארבע שנים, נחקקו 5.6% בלבד מתוך 4,200 הצעות חוק פרטיות; בכנסת השש-עשרה, 2003–2006 – 4.8% מתוך 4,200, קצת פחות, הצעות חוק פרטיות; בכנסת השבע-עשרה, במשך שנתיים, שנתיים וחצי, מ-2006 ועד ספטמבר 2008, נחקקו, עברו את כל התהליך, 4.5% מתוך 4,017.

זאב בנימין בגין: היום אנחנו עומדים בכנסת הזאת, אנחנו במחציתה בערך, והיו בסביבות 4,000 או קרוב ל-4,000.

זאב בנימין בגין: אני חושב שצריך לשים לב לתופעה הזאת ואולי מעז יצא מתוק, מן האירוע הבלתי נעים הזה, כפי שאירע ביום ראשון בוועדת השרים לחקיקה, כדאי להסיק מסקנות.

גאלב מג'אדלה: בבקשה, חבר הכנסת אורלב.

זאב בנימין בגין: כן, בוודאי.

זבולון אורלב: אני מודה.

זבולון אורלב: אדוני השר, אתה זכית להיות הרבה זמן שר ואני זכיתי להיות הרבה זמן חבר כנסת.

זאב בנימין בגין: אני זמן קצר.

זאב בנימין בגין: עד היום, במצטבר, אני חושב ששנתיים וחצי, בכל חיי, בלבד.

זבולון אורלב: הואיל ואני כבר עומד אחרי למעלה מ-60 חוקים בימי חלדי בכנסות, אני יכול לומר לאדוני שיותר מהצעות החוק שהנחתי – ראיתי בהן נחת מאשר הצעות שחוקקתי, כיוון שחלק מעניין הנחת החוק מביא את המשרד הממשלתי, מביא את הגורם, להידבר, מביא לפתרון הבעיה, מביא לידי כך שיש התנעת תהליך.

זבולון אורלב: יש יתרון גדול לעצם הנחת החוק.

גאלב מג'אדלה: תודה לאדוני.

גאלב מג'אדלה: בבקשה, כבוד השר.

זאב בנימין בגין: אני מאוד מודה לחבר הכנסת אורלב, חברי, על ההערה הנכונה במהותה.

זאב בנימין בגין: קשה מאוד לשפוט, יש רבות כאלה.

זאב בנימין בגין: אני לא חושב ש-95% מבין 4,000 הצעות חוק שלא הגיעו לגמר חקיקה, שכולן או אפילו רובן הן הצעות חשובות מהסוג שאתה הבאת כאן בפנינו.

זאב בנימין בגין: הערתך היא ממש נכונה ובמקום.

זאב בנימין בגין: אני יכול להעיד על כך מתוקף ניסיוני בן השנתיים בוועדת השרים לחקיקה.

זאב בנימין בגין: ודאי שאתה צודק.

זאב בנימין בגין: עכשיו לעצם העניין, אדוני היושב-ראש.

זאב בנימין בגין: אני גזלתי קצת זמן בנתונים, אבל לפעמים כדאי שגם יהיו הנתונים המדויקים.

זאב בנימין בגין: אני מבקש שוב להתנצל בשם חברי שר המשפטים, שיש לו התחייבויות קודמות ולא יכול היה להיות נוכח, ואביא את הדברים הבאים.

זאב בנימין בגין: בשנת 1954 המליצה העצרת הכללית של האומות המאוחדות לציין מדי שנה את יום הילד הבין-לאומי.

זאב בנימין בגין: התאריך שנקבע הוא 20 בנובמבר, היום שבו אישרה העצרת הכללית את האמנה בדבר זכויות הילד בשנת 1989.

זאב בנימין בגין: ביום זה פועלים כל הגופים והארגונים בכל רחבי העולם, ובעיקר בכל האמצעים ברשתות התקשורת בעולם, למען קידום המודעות לזכויות הילד.

זאב בנימין בגין: מדינת ישראל חרתה על דגלה את החובה לדאוג לרווחת הילד, ובשל כך היה זה אך טבעי כי מדינת ישראל תחתום בשנת 1990 על האמנה בדבר זכויות הילד, אשר נכנסה לתוקף לגבי מדינת ישראל ב-2 בנובמבר 1991.

זאב בנימין בגין: אם כי, כפי שהעיר חבר הכנסת אורלב, עדיין לא היתה לחוק.

זאב בנימין בגין: באמנה זו נקבע כי כל הזכויות וההגנות המעוגנות בה יחולו על כל ילד הצעיר מגיל 18.

זאב בנימין בגין: בכל פעולה הקשורה לילדים, טובת הילד היא השיקול החשוב ביותר.

זאב בנימין בגין: באחריות המדינות לטפל, לדאוג, שלא יאונה רע לילדים.

זאב בנימין בגין: על המדינה לספק הגנה לילדים מפני פעולות מזיקות, כגון עינויים, ניצול מיני, ניצול בעבודה, התעללות והזנחה וסחר בילדים.

זאב בנימין בגין: ילד זכאי לכך שמייד לאחר לידתו יירשם וייקרא בשם פרטי, יקבל אזרחות, יכיר את הוריו ויטופל על-ידם.

זאב בנימין בגין: ילד לא יופרד מהוריו בניגוד לרצונם אלא במקרים חריגים, כגון התעללות והזנחה.

זאב בנימין בגין: אעיר לעניין זה, חברתי חברת הכנסת לוי אבקסיס – את העלית את הסוגיה הזאת ואת הסכנות לילדים.

זאב בנימין בגין: אנחנו רואים כאן שיש זכות מוקנית לילד להישאר בחסות הוריו.

זאב בנימין בגין: אני מכיר, מצד שני – גם זה עניין של איזון – תלונות על כך שרשויות המדינה והעובדות, בעיקר, והעובדים העוסקים בכך, מגלים לעתים פזיזות יתר בניתוק ילדים מבתיהם.

זאב בנימין בגין: אני לא אומר שאני מקבל את הטענות האלה, אני רק – – –

זבולון אורלב: החוק הוא: אם זה בניגוד להורים, זה רק על-פי צו בית-משפט.

זאב בנימין בגין: טוב, אוקיי.

אורלי לוי אבקסיס: השופט שומע את כל הצדדים.

זאב בנימין בגין: אני מסכים, אני רק אומר שהתלונות האלה גם קיימות.

זאב בנימין בגין: יש לי איזו קרבה מסוימת לעובדים מהסוג הזה.

זאב בנימין בגין: אני לא אומר שאני מקבל אותן, אני יודע את האחריות המוטלת עליהם.

זאב בנימין בגין: כפי שאמרה המפקחת שהזכרת, אנשים לא ישנים בלילה מכובד האחריות, ולא תמיד קל לדעת מראש.

זאב בנימין בגין: אני ממשיך.

זאב בנימין בגין: לכל ילד הזכות לקבל חינוך וטיפול רפואי.

זאב בנימין בגין: לכל ילד, אם הוא מסוגל לחוות דעה משלו, יש הזכות להביעה.

זאב בנימין בגין: באחריות המדינה להגן על ילדים מפני שימוש בלתי חוקי בסמים ועל המדינה להכיר גם בזכותו של הילד למנוחה ופנאי.

זאב בנימין בגין: בנוסף לאמנה בדבר זכויות הילד, בשנת 2001 מדינת ישראל חתמה על הפרוטוקול המיוחד לאמנה בדבר זכויות הילד לעניין איסורים על התופעות המחרידות כגון פורנוגרפיה של ילדים.

זאב בנימין בגין: פרוטוקול זה אושרר על-ידי ממשלת ישראל ונכנס לתוקף בקיץ 2008.

זאב בנימין בגין: בנוסף לכך, מדינת ישראל אף חתמה על הפרוטוקול המיוחד לאמנה בדבר זכויות הילד באשר לאי-מעורבותם של ילדים בסכסוכים מזוינים.

זאב בנימין בגין: פרוטוקול זה אושרר על-ידי ממשלת ישראל ונכנס לתוקף בקיץ 2005.

זאב בנימין בגין: במקביל למחויבויות הבין-לאומיות של מדינת ישראל בנושא זה, גם החוק הישראלי מעניק לעיקרון של טובת הילד מעמד מיוחד ועיקרי בכל העניינים הקשורים לילדים.

זאב בנימין בגין: מערכת המשפט בישראל מכירה במעמדו המיוחד של הילד ומעניקה לו זכויות מסוימות הייחודיות לו.

זאב בנימין בגין: זכויות אלה מגינות על אינטרסים חשובים, כגון חינוך, בריאות ורמת חיים נאותה.

זאב בנימין בגין: חבר הכנסת חנין, שהיו לו התחייבויות אחרות ונאלץ לעזוב את הדיון, כפי שאמר לי – הוא אחד מן החרוצים בחברינו כאן ונוכח כמעט בכל הדיונים – הזכיר את המסקנות של הוועדה בראשות כבוד סגנית נשיא בית-המשפט המחוזי בתל-אביב, השופטת סביונה רוטלוי.

זאב בנימין בגין: כאן אני רואה את ההערה החשובה הבאה, ועל-פיה לפני חודש ימים לערך נכנס לתוקפו תיקון לתקנות סדר הדין האזרחי, שמטרתו להוציא לפועל תוכנית ניסיונית מיוחדת שמטרתה שמיעת הילד בהליך משפטי הנוגע אליו.

זאב בנימין בגין: תיקון זה מבוסס על ההמלצה פרי עבודתה של הוועדה לבחינת עקרונות יסוד בתחום הילד והמשפט ויישומם בחקיקה, בראשות השופטת רוטלוי, והתוכנית התבצעה בשיתוף משרד המשפטים, הנהלת בתי-המשפט, משרד הרווחה וארגון "אשלים", והיא התקיימה במשך שנתיים בבתי-המשפט לענייני משפחה בירושלים ובחיפה.

זאב בנימין בגין: לאחר סיום תוכנית הניסוי ולימוד מסקנותיה נכנס לתוקפו התיקון כאמור, שמקנה לבית-המשפט לענייני משפחה – כבר מקנה, ללא המתנה לאמצעי נוסף – לבית-משפט הדן בתובענה בענייני משפחה הנוגעים לילד, את הסמכות לאפשר לילד אכן הזדמנות להביע את רגשותיו, את דעתו ורצונו בפני המותב ולתת להם משקל ראוי בהחלטה, וזאת בהתאם להוראות, שנועדו להבטיח שבמקרה זה הילד יוכל להביע את עצמו ללא פחד וללא השפעה של מי מבני המשפחה.

זאב בנימין בגין: כפי שידוע היטב לכול, דווקא ההתפתחות הטכנולוגית מעלה אתגרים חדשים וחמורים לכל העוסקים במלאכת השמירה על זכויות ילדים והגנה עליהם מפני ניצול במישורים אחדים, שאין צורך לפרטם.

זאב בנימין בגין: אנחנו הרי יודעים, גם חברי הכנסת שהגישו את ההצעות, שנוכחים ושאינם נוכחים, גם בעבודה היומיומית שלכם בכנסת ושל גורמים אחרים, לא נחסך בארצנו מאמץ, וכל העוסקים במלאכה החשובה הזאת עושים בוודאי כל שביכולתם כדי לקדם את הנושא ולהשיג את המטרות החשובות כל כך של קידום רווחתם וטובתם של ילדים.

זאב בנימין בגין: בעניין חשוב כזה ורגיש כזה המלאכה כנראה איננה מסתיימת, ויש בפנינו עוד מלאכה רבה כדי להשיג את כל מטרותינו אלה.

זאב בנימין בגין: עד כאן שמעתם, חברים, את הדברים.

גאלב מג'אדלה: תודה לאדוני השר.

זאב בנימין בגין: 44 שניות.

זאב בנימין בגין: שמעתם את הדברים החשובים שאני קראתי בפניכם, שלא לומר, כמעט בדייקנות, שהם פרי הנאום שכתב עוזר שר המשפטים, חברי גלעד סממה.

זאב בנימין בגין: אני, אדוני היושב-ראש, מבקש להוסיף רק שתי הערות.

זאב בנימין בגין: לא נזכרה בדיון התוכנית החשובה מאוד, המרתקת, רחבת ההיקף, של משרד הרווחה, תוכנית איתור של ילדים בסיכון.

זאב בנימין בגין: הם עוסקים בבת אחת בעשרות אלפים, אולי יותר, של ילדים.

זאב בנימין בגין: מנסים לאתר בשלב המוקדם את הסיכונים, הנובעים לעתים אפילו מלקויות למידה של ילדים בגיל צעיר.

זאב בנימין בגין: כי אנחנו יודעים שחלק ניכר מן העבריינים הנידונים בבתי-המשפט הם אכן מאותרים בדיעבד כאנשים בעלי לקות למידה, שלוּ אותרו מלכתחילה – אולי היו חוסכים את כל עוגמת הנפש.

זאב בנימין בגין: מכיוון שחברת הכנסת חנין הזכירה את החברה הערבית ואת המאפיינים הפחות נעימים שלה בהקשרים האלה, הדורשים בהחלט טיפול, אני חושב שחלק מהעובדה, אני מנחש שחלק מן העובדה שאחוז כה גבוה של עבריינים נמנים אכן עם האזרחים הערבים, נובע קודם כול מהעוני ומחוסר המודעות ומחוסר הטיפול בחלק מהילדים, שהם בעלי לקות למידה מלכתחילה.

זאב בנימין בגין: אני לא חושב שזה עניין של אפליה אלא עניין הנובע מעצם העוני.

זאב בנימין בגין: העוני בקרב האזרחים הערבים, מבחינות מסוימות גם העוני בקרב האזרחים היהודים החרדים, הוא הבעיה היסודית, וצריך לטפל בה.

זאב בנימין בגין: הערה אחרונה.

זאב בנימין בגין: אני מברך על היוזמה כפי שהעלה אותה בנאומו חבר הכנסת אורלב להקמת נציבות זכויות הילד.

זאב בנימין בגין: אני מקווה שתצלח דרככם בעניין זה, לרווחתם של ילדים בארצנו.

זאב בנימין בגין: תודה לך, אדוני היושב-ראש, על סבלנותך.

זאב בנימין בגין: אני מציע את כל ההצעות להעביר לוועדה לזכויות הילד, כדי שיהיה בה דיון עם נציגי הממשלה, ומה שאפשר לקדם נקדם במהרה.

גאלב מג'אדלה: תודה לאדוני השר.

גאלב מג'אדלה: ובכן, אדוני השר מציע להעביר את זה לדיון בוועדה לזכויות הילד.

גאלב מג'אדלה: המציעים מקבלים את הצעתו של אדוני השר.

גאלב מג'אדלה: אנחנו מצביעים על העברת הנושא לדיון בוועדה לזכויות הילד.

גאלב מג'אדלה: מי שבעד, בעד העברה, מי שנגד, נגד העברה – בעד ההעברה לוועדה לזכויות הילד, ושם יתקיים הדיון ביום הבין-לאומי לזכויות הילד.

גאלב מג'אדלה: הצבעה מס' 2 בעד ההצעה להעביר את הנושא לוועדה – 9 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הנושא לוועדה לזכויות הילד נתקבלה.

גאלב מג'אדלה: בעד – 9, נגד ונמנעים – אין.

גאלב מג'אדלה: אני רק רוצה להעיר לאדוני השר.

גאלב מג'אדלה: הסיומת שלך, שמה שקורה בחברה הערבית, הנתונים הקשים שהזכירה חברת הכנסת חנין זועבי, לא נובע מאפליה – אז אם הם לא נובעים מאפליה, אז איפה הממשלה שמתקנת מצב מעוות עם נתונים קשים כאלה?

גאלב מג'אדלה: אני רוצה לקבל את הצעתך שזה לא נובע מאפליה.

גאלב מג'אדלה: אבל איפה תפקידה של הממשלה לתקן את העיוותים האלה ולהציל את הילדים האלה?

גאלב מג'אדלה: מה היא עושה?

גאלב מג'אדלה: לכן, לא חשובים המניעים, התוצאה מדברת בפני עצמה.

גאלב מג'אדלה: חברה שיש בה נתונים כאלה קשים, הממשלה מתבקשת לתת להם טיפול ייחודי ומיוחד כדי לסגור את הפערים האלה.

גאלב מג'אדלה: במקרה הזה אי-אפשר להגיד: ערבים וחרדים.

זאב בנימין בגין: נכון, הממשלה ה-32, שאני מתכבד להיות חבר בה, עושה רבות בתחום הזה.

זאב בנימין בגין: ודאי שמשרד הרווחה, בתוכנית – – –

גאלב מג'אדלה: אדוני השר, הוויכוח הוא לא: עושה רבות – – –

חנין זועבי: – – –

זאב בנימין בגין: הטיפול שהוא נותן איננו מבחין בין יהודים לערבים בעניין זה.

גאלב מג'אדלה: תודה, אדוני השר.

גאלב מג'אדלה: ברשותכם, אני מכריז על תוצאות ההצבעה, אשר קובעת שהנושא עובר לדיון בוועדה לזכויות הילד.

גאלב מג'אדלה: לפי בקשת המזכיר, פעם נוספת, כבוד הרב נסים.

גאלב מג'אדלה: תם סדר-היום.

גאלב מג'אדלה: הישיבה הבאה תתקיים ביום רביעי, ד' בכסלו התשע"ב, 30 בנובמבר 2011, בשעה 11:00.

גאלב מג'אדלה: ישיבה זו נעולה.

גאלב מג'אדלה: תודה רבה.