ישיבת מליאה, כנסת 18, פרוטוקול מספר 286, 2011-11-22 00:00

ראובן ריבלין: חברותי וחברי חברי הכנסת, באין שר עדיין – היום יום שלישי, כ"ה בחשוון התשע"ב, 22 בחודש נובמבר 2011 למניינם.

ראובן ריבלין: אני פותח את ישיבת הכנסת ליום זה.

ראובן ריבלין: על-פי התקנון, מתחילים בנאומים בני דקה.

ראובן ריבלין: מי שרוצה להשתתף – נא להצביע.

ראובן ריבלין: ראשון הדוברים הוא כצל'ה.

עמיר פרץ: הוא הצביע לפני?

קריאה: מהירות הקול.

ראובן ריבלין: מי שרוצה, שיצביע.

ראובן ריבלין: אחר כך אני מוסיף.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, הם חדשים, אז אנחנו מסבירים להם.

ראובן ריבלין: לא.

ראובן ריבלין: לימדת אותם, אז זה בסדר.

ראובן ריבלין: חדשים, אבל למדו, והכול בסדר.

ראובן ריבלין: רבותי, מרגע זה אנחנו מתחילים את הנאומים בני הדקה.

ראובן ריבלין: עוד רגע יתחילו להגיע כל אלה שמאחרים.

ראובן ריבלין: כצל'ה ראשון, ואחריו – חבר הכנסת גנאים.

יעקב כץ: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, רציתי רק לומר, בעקבות המהומות בכיכר החירות במצרים, שאנחנו רואים שמצרים גם כנראה הולכת ונהפכת למדינה מוסלמית קיצונית, כמו אחיותיה לוב ותוניס, כמו אחיותיה ממערב – ה"חמאס".

ג'מאל זחאלקה: – – – הבקיאות.

יעקב כץ: יכול להיות.

יעקב כץ: אני לא – – –

ראובן ריבלין: לא, לא.

ראובן ריבלין: לא מפריעים בנאומים בני דקה.

ראובן ריבלין: לא מפריעים.

יעקב כץ: אני רק מתאר מה שאני קורא.

יעקב כץ: בעקבות ההסכם שהולך ומתגבש בין הרשות לבין ה"חמאס", ושהממשלה הפלסטינית כנראה תשב בעזה, ובעקבות דבריו של מפקדי לשעבר בסיירת שקד, פואד בן-אליעזר, שהסכנה הגדולה ביותר היום היא ממצרים, ובעקבות דבריו של הרמטכ"ל, שאמר שצה"ל עומד להיכנס או-טו-טו לעזה ושזו רק שאלה של זמן, אני מבקש מנשיא מדינת ישראל, הנשיא פרס, שהוציא אותנו מעזה, שהאמין באביב הערבי וקיבל את האסלאם הערבי, לבוא לעם ישראל, אולי בכנסת ישראל, ולהגיד לעם ישראל: חטאתי, עוויתי, פשעתי, אני מבקש סליחה.

יעקב כץ: זה לא שלום, זה לא חלומות; זו מלחמה, וצריך להיערך, וטעיתי.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת מסעוד גנאים, ובעדין – חבר הכנסת איתן כבל.

גאלב מג'אדלה: ובעדין?

ראובן ריבלין: חכה, לאט-לאט.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, בבוקר היינו בו ודנו שם במצב בית-הספר אל-עזאזמה בכפר הלא-מוכר ואדי-אל-נעם.

מסעוד גנאים: המצב שם, אני לא רוצה להגיד תת-אנושי – לא מתאים בכלל לבני-אדם.

מסעוד גנאים: יש מחסור בכל הדברים.

מסעוד גנאים: אבל היה שם הוויכוח הבסיסי, שגם כאשר נציגי משרד החינוך רוצים להכניס מבנים חדשים, יבילים, המנהלת את פיתוח הרשות לא נותנת להם.

מסעוד גנאים: אז אמרנו שם, ואני אומר עכשיו: למרות שבכל העולם אין מושג כזה "כפר בלתי-מוכר", השאלה היא אם האי-הכרה במקום נותנת לגיטימיות לאי-הכרה בזכותו הבסיסית לחינוך.

מסעוד גנאים: זו השאלה, לדעתי, שצריכה הממשלה הזאת לשאול את עצמה.

מסעוד גנאים: תודה.

ראובן ריבלין: תודה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת איתן כבל, ואחריו – חבר הכנסת סעיד נפאע.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אדוני השר, אני רוצה לעסוק במה שחבר הכנסת כצל'ה, , בדיוק התייחס אליו.

איתן כבל: אנחנו יושבים כאן בכנסת ישראל, וחלק מאתנו מתחילים לשים את עצמם סביב תופים ולתופף בתופי הטם-טם.

איתן כבל: זאת אומרת, אני שומע את כצל'ה – אני מחפש את הקסדה.

ראובן ריבלין: פואד התחיל עם זה.

איתן כבל: תן לי.

איתן כבל: תן לי.

איתן כבל: רציתי להגיד – – –

יעקב כץ: גם הוא היה בסיירת שקד.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, אתה לקחת לי את הפאנץ'.

ראובן ריבלין: החזרתי לך את הזמן.

איתן כבל: כן.

איתן כבל: אני אומר את זה.

איתן כבל: אני אומר את זה.

איתן כבל: זו הרי אותה יחידה שבאה מאותו אזור.

איתן כבל: יש בהם געגועים לזמנים שכבר חלפו להם.

איתן כבל: הם חושבים שאם ידברו על זה, הם יהיו יותר צעירים, מהתקופה שהם רצו במדבר.

איתן כבל: אני מציע לכולנו – כי אני שמעתי גם את חברי, חבר סיעתי, השר לשעבר בנימין בן-אליעזר.

איתן כבל: שמעתי אותו כשהייתי בנסיעה, ובאמת, אני אומר את זה בסוג של בדיחות הדעת – חיפשתי את המסכה, את מסכת האב"כ.

איתן כבל: אני מאוד מזהיר אותנו, את כולנו: אני לא הייתי מוכן לוותר על יום אחד של שלום קר או לא קר שהיה לנו עם המצרים.

איתן כבל: לא מבינים שאמירות כאלה לפעמים מייצרות מצב שאחר כך, לך תרדוף אחרי הרוח.

איתן כבל: כל אחד עלול להבין לא נכון אמירות שכאלה, ובטח ובטח בימים כאלה.

איתן כבל: לכן, אני מציע לכולנו לקוות שבאמת המשטר שם יתייצב, יהיו בחירות, ולאחל את הכי טוב לעם המצרי, כי להם יהיה טוב – בעזרת השם גם לנו יהיה.

איתן כבל: תודה.

ראובן ריבלין: אתמול, ב-34 שנים לביקור סאדאת, אני גם דיברתי על הדברים, בדיוק כפי שאתה אומר אותם היום.

ראובן ריבלין: זה אינטרס הדדי של כולנו, וודאי של העולם ושל המזרח התיכון.

ראובן ריבלין: רבותי חברי הכנסת, סעיד נפאע – בבקשה, אדוני.

ראובן ריבלין: אחריך – חבר הכנסת אריה אלדד.

סעיד נפאע: כבוד היושב-ראש, עד עצם היום הזה מונחת על סדר-יומה של הכנסת הצעה לסדר-היום של ושלי בעניין מדד הדמוקרטיה בישראל לשנת 2010, והנה, יש בידינו מדד הדמוקרטיה של 2011.

סעיד נפאע: אני אצטט משהו שיסבר את אוזני היושב-ראש: "יש אומרים כי אי-אפשר לנו לתת שיווי זכויות מלא לאזרחים הערבים של המדינה, משום שאין חל עליהם שיווי חובות מלא.

סעיד נפאע: אף זאת טענה מוזרה.

סעיד נפאע: נכון, אנחנו החלטנו לא לחייב את התושבים הערבים, בניגוד לדרוזים, בשירות בצבא.

סעיד נפאע: אבל כך החלטנו מרצוננו החופשי.

סעיד נפאע: ואני סובר שהנימוק המוסרי הוא בר-תוקף.

סעיד נפאע: והיה כי תקראנה מלחמה, איננו רוצים שאזרח ערבי אחד יעמוד לפני הניסיון האנושי החמור הזה, בו עמדו בני עמנו במשך דורות".

סעיד נפאע: הדברים האלה הם של מנחם בגין.

סעיד נפאע: אז, כבוד היושב-ראש, לפי המדד הזה, 77% מאזרחי מדינת ישראל היהודים מבקשים להדיר את הערבים בכל התחומים.

סעיד נפאע: זה המדד נכון להיום.

סעיד נפאע: כנראה שכשלתם, וכשלתם בגדול.

סעיד נפאע: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת סעיד נפאע.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת אריה אלדד – קודם אני קורא את אלה שהצביעו; ואחריו – חבר הכנסת ברוורמן.

אריה אלדד: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אינני מבין מה אנחנו רוצים מבנות-היענה.

אריה אלדד: בחיים שלי לא ראיתי בת-יענה טומנת את ראשה בחול.

אריה אלדד: לעומת זאת, בני-אדם, כל הזמן, אנחנו רואים, עושים את זה.

אריה אלדד: הגיע הזמן להפסיק להעליל עלילות על בנות-היענה.

אריה אלדד: גם אם נטמון את ראשינו בחול הרבה שנים קדימה, זה לא יפריע לתופי הטם-טם לרעום בסביבותינו.

אריה אלדד: מה שקורה במצרים – אי-אפשר להתעלם ממנו, ומה שקורה בסוריה – אי-אפשר להתעלם ממנו.

אריה אלדד: אתמול שמעתי שהמלך עבדאללה ביקר את אבו מאזן ברמאללה.

אריה אלדד: שניהם לא מתעלמים ממה שקורה סביבנו.

אריה אלדד: להבנתי, הדבר היחידי שיכול להציל את המלך עבדאללה מגורלם של שכניו הוא שיכריז על ירדן כמלוכה קונסטיטוציונית ושיהיה מלכם של הפלסטינים ושירדן תהיה פלסטין, אבל הוא לא מקשיב לי.

אריה אלדד: אולי הוא יקשיב לנציגי ממשלת ישראל שיגידו לו את אותם דברים.

אריה אלדד: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת אריה אלדד.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת ברוורמן, ואחריו – חבר הכנסת זחאלקה, ואחריו – חבר הכנסת עמיר פרץ, ואז אנחנו מסיימים – – –

עינת וילף: עד מתי?

ראובן ריבלין: עד מתי?

ראובן ריבלין: אחרי שאתם נרשמתם, כולכם תהיו בבוא העת.

ראובן ריבלין: כולם פה נרשמו אחרי הזמן.

ראובן ריבלין: גם אתה – רשמתי אותךָ.

ראובן ריבלין: כשנכנסת רשמתי אותךָ.

מיכאל בן-ארי: אני גם רשום.

ראובן ריבלין: אתה גם רשום.

ראובן ריבלין: אתה גם רשום.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת בן-ארי, נכון.

ראובן ריבלין: אני נתתי לך בפעם הקודמת בראשית הרשימה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת ברוורמן, בבקשה.

ראובן ריבלין: נכון, גם בן-ארי רשום.

ראובן ריבלין: נכון.

ראובן ריבלין: בבקשה.

אבישי ברוורמן: אדוני היושב-ראש, גם אני רוצה להתייחס לארץ גושן, למצרים, אבל בהקשר אחר.

אבישי ברוורמן: אני שמחתי לשמוע היום שהיועץ המשפטי לממשלה פנה בתביעה לגבי הרב שלמה אליהו, לפי בקשתי שהיתה פה בעבר – שמואל אליהו, סליחה.

אבישי ברוורמן: אני מאמין בכוח האהבה, אני מאמין בדרך שבה כולנו בני אלוהים, כולנו צריכים לחיות פה ביחד.

אבישי ברוורמן: אבל כשאני רואה את גל ההסתה הגזענית, גם של יהודים, לעתים גם של ערבים, כואב לי.

אבישי ברוורמן: ואז פניתי למקורות, פניתי לספר ויקרא י"ט, ושם נאמר בצורה ברורה, בוויקרא י"ט, וחברי יודעים את זה על בוריו: "ואהבת לו כמוך" – "לו" – למ"ד, וי"ו – "כי גרים הייתם בארץ מצרים אני ה' אלהיכם"; ואהבת לו – לגר.

אבישי ברוורמן: "ואהבת לרעך כמוך", אמר רבי עקיבא; "מה ששנוא עליך אל תעשה לחברך", אמר רבי הלל; ויקרא י"ט: "ואהבת לו כמוך".

אבישי ברוורמן: ולכן צריך להיאבק לגבי אנשים שעוברים על החוק, אבל אני מצפה ממורי דרך: מוסר, דרך ארץ, וללכת בדרך ויקרא.

אבישי ברוורמן: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: אני רוצה להזכיר לחברים שנאומים בני דקה נמשכים דקה וקצת, אבל לא יותר.

ראובן ריבלין: מי אמרתי עכשיו?

ראובן ריבלין: חבר הכנסת ברוורמן.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת זחאלקה – בבקשה, אדוני.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת עמיר פרץ, חבר הכנסת בן-ארי, ואחריהם – חברת הכנסת מירי רגב.

ראובן ריבלין: גם עינת וילף תהיה, וגם חמד עמאר, וגם כל אלה שנרשמו.

ראובן ריבלין: בבקשה, חבר הכנסת זחאלקה.

ג'מאל זחאלקה: אדוני היושבב-ראש, חברי הכנסת, היום מציינים את היום הבין-לאומי למאבק באלימות נגד נשים.

ג'מאל זחאלקה: כל שנה מאז נכנסתי לכנסת אני מדבר מעל הבמה.

ג'מאל זחאלקה: היום תדבר עמיתתי חנין זועבי, אז אני מנצל את זכותי לדבר ולהגיד כמה מלים בנושא הזה ולהעלות נקודה אחת, והיא מבחן הפחד וההרתעה.

ג'מאל זחאלקה: אנחנו ראינו בשנים האחרונות שיש שיפור בטיפול המשטרה באלימות נגד נשים, אבל עדיין זה לא עובר את מבחן ההפחדה וההרתעה.

ג'מאל זחאלקה: אני יודע שבמדינות שונות בעולם שומעים שאנשים מאוד מאוד מאוד מפחדים להשתמש באלימות מפחד הטיפול המשטרתי הקשה.

ג'מאל זחאלקה: בארץ זה עדיין לא קיים.

ג'מאל זחאלקה: בארץ עדיין מגיעות למשטרה תלונות, והם מנסים לפתור את הבעיה במקום להעניש את האיש האלים; מנסים, איך אומרים, לעשות "סולחה", במיוחד במגזר הערבי.

ג'מאל זחאלקה: אני מבקש, כבוד היושב-ראש, להפחיד, להרתיע את עברייני האלימות נגד נשים, ולא לעשות "סולחה" אתם.

ג'מאל זחאלקה: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת עמיר פרץ, ואחריו – בן-ארי.

עמיר פרץ: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אתמול השתתפתי בישיבת ועדת חוץ וביטחון, יחד עם שר האוצר, והיום בוועדת משנה בראשותה של חברתי מירי רגב.

עמיר פרץ: יש נושא שמאוד מקומם אותי.

עמיר פרץ: כל הדיון סביב ההתייעלות, ההתכנסות של משרד הביטחון ותקציביו – עולה בקלי קלות הפתרון שהולכים לצמצם 5% מהיקף אנשי הקבע בישראל.

עמיר פרץ: תראו, ניהלנו מאבק יוצא מן הכלל, שזו סולידריות של כל החברים כאן, כדי להציל 50 מקומות עבודה ב"פרי הגליל".

עמיר פרץ: אני לא מבין למה היחס הזה לאנשי הקבע, כאילו מדובר באנשים שקופים שאין להם משפחות, שהם לא מפרנסים, שהם לא גרים בפריפריה, שהם לא חלק מהעם הזה.

עמיר פרץ: אני מבקש שכנסת ישראל והממשלה יתחילו להתייחס לעניין הזה לא כאל איזה סעיף.

עמיר פרץ: הם אנשים שראויים לכל הגיבוי שלנו.

עמיר פרץ: אני רוצה לומר לכם שמה שאתה פוגש לאחרונה בצה"ל זאת בושה וחרפה.

עמיר פרץ: אתה פוגש קצינים צעירים, נגדים צעירים, שמרוויחים 5,000 שקל, 4,000 שקל.

עמיר פרץ: אתה עושה חישוב של שעות העבודה שלהם אל מול השכר – הם אפילו לא מקבלים שכר סטודנט.

עמיר פרץ: אז הגיע הזמן שנתייחס אליהם כאל בני-אדם ואל כאלה שמפרנסים והם חלק מהעם הזה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת בן-ארי.

מיכאל בן-ארי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, פרשת תולדות, פרשת הברכות שמברך יצחק אבינו את בנו בטרם מותו, ובראשונה הוא חושב שהוא מברך את עשו, אבל הוא מברך את יעקב.

מיכאל בן-ארי: ובברכה שלו אומר: "ויתן לך ה' מטל השמים ומשמני הארץ ורֹב דגן ותירֹש" וכו', אבל עדיין לא מבטיח לו את הדבר העיקרי, את ברכת אברהם – להעביר אליו את ברכת אברהם.

מיכאל בן-ארי: ומה היא ברכת אברהם?

מיכאל בן-ארי: את הברכה הזאת הוא מברך אחרי שברור לו מיהו הבן הממשיך, ואז הוא אומר לו, במלים האלה: "ויתן לך את ברכת אברהם לך ולזרעך אתך לרשתך את ארץ מגוריך אשר נתן ה' לאברהם".

מיכאל בן-ארי: את ברכת הארץ, את נחלת הארץ, הוא נותן אחרי שברור בדיוק מיהו הבן הממשיך – יצחק ולא עשו.

מיכאל בן-ארי: בשבת הקרובה בני יוצאי אתיופיה יחגגו את ה"סיגד", חג ההשתחוויה, חג הכמיהה לארץ ישראל, שהחזיק אותם במשך אלפי שנים עד שהביאו אותם ארצה.

מיכאל בן-ארי: אז נברך אותם ואותנו בסוג של "חג שמח", חג ההשתחוויה, הכמיהה לארץ ולציון ולירושלים.

מיכאל בן-ארי: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת בן-ארי.

ראובן ריבלין: עכשיו אנחנו מתחילים עם חברת הכנסת מירי רגב, ואחריה – דורון אביטל, ואחריו – עינת וילף, ואחר כך נמשיך.

ראובן ריבלין: כולם יגיע תורם.

ראובן ריבלין: מי שרוצה להקדים, יבוא ויצביע, אז הוא יהיה בראש הרשימה.

ראובן ריבלין: חברת הכנסת מירי רגב.

מירי רגב: תודה רבה לך.

מירי רגב: כבוד היושב-ראש, חברי, חברי חבר הכנסת עמיר פרץ, העלית את הנושא החשוב הזה של פיטורים של 5% מכלל אנשי הקבע.

מירי רגב: לצערי, אין להם יושב-ראש ועד אמיתי, כמו שאתה יודע, לייצג אנשים, ועד שיבוא ויגיד: אנשי הקבע הם לא שקופים, הם אנשים שצריך לייצג אותם בכבוד.

מירי רגב: בזכות הנושא הזה שהעלית, אנחנו נקיים דיון בנושא הזה.

מירי רגב: הנושא החשוב לא פחות, שדנו בו היום בוועדה, הנושא של הדרת נשים, שירת נשים בבסיסי צה"ל – אני רוצה להגיד משהו דווקא בעניין של אלימות נגד נשים.

מירי רגב: הגיע הזמן שיבינו: אנחנו בעד גיוס של חרדים ודתיים, וכל גורם אחר, לצבא-הגנה לישראל – לא על חשבון הנשים.

מירי רגב: נשים צריכות לקבל את הביטוי ההולם ואת השוויון הראוי, לא רק בצה"ל, אלא בכל ארגון במדינת ישראל.

מירי רגב: ואסור שאמירות כמו אמירות של אחד הרבנים היום, שאמר:

מירי רגב: עדיף להיהרג מאשר לשמוע שירת נשים – אמירות כאלה בסוף מביאות למצב שהכנסת, בראשותך, מקיימת יום עיון למנוע אלימות נגד נשים.

מירי רגב: לא נחזיר את הנשים למקומן בעבר.

מירי רגב: מי שרוצה לבחור, תבחר לבטא את עצמה ולהביא את היכולות והכישורים שלה בכל תפקיד, גם בצה"ל וגם באזרחות.

מירי רגב: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחברת הכנסת מירי רגב.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת דורון אביטל, ואחריו – חברת הכנסת עינת וילף.

דורון אביטל: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, רציתי מילת הבהרה לגבי סוגיית המגזר השלישי, החברה האזרחית, או העמותות, כפי שהן נקראות.

דורון אביטל: יש לי הרגשה לפעמים שאנחנו לא מבינים שיש פה אלמנט חדש שמרכיב את מה שאנחנו קוראים לו המבנה של החברה, או הדמוקרטיה הליברלית החדשה.

דורון אביטל: אני מדבר מחוץ להקשר של חוק העמותות.

דורון אביטל: הרבה פעמים אני שומע גם בשמאל וגם בימין דיבורים כמו: אוקיי, יש פה איזה קוצר יד של המדינה.

דורון אביטל: בקוצר היד הזה, או ברווח הזה, נכנסת החברה האזרחית, אבל העתיד, או המצב הנורמלי, הוא מצב שאין חברה אזרחית.

דורון אביטל: זוהי צלע שלישית הכרחית במבנה של הדמוקרטיה הליברלית במאה ה-21.

דורון אביטל: פעמים, כשאנחנו פונים לפלסטינים וחושבים שהם לא בשלים, אנחנו אומרים שהחברה האזרחית שלהם לא בשלה, המוסדות של החברה האזרחית.

דורון אביטל: החברה האזרחית היא פה להישאר.

דורון אביטל: צריך להסדיר את יחסי העבודה שלה עם המגזר הפרטי והציבורי.

דורון אביטל: דמוקרטיה ליברלית במאה ה-21, יש לה שלוש צלעות.

דורון אביטל: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לדורון אביטל.

ראובן ריבלין: חברת הכנסת עינת וילף, ואחריה – חבר הכנסת מג'אדלה.

עינת וילף: תודה רבה.

עינת וילף: כבוד היושב-ראש, השר, חברי חברי הכנסת, קודם כול, לגמרי לגמרי לתמוך בדבריה של חברתי חברת הכנסת מירי רגב.

עינת וילף: מאוד חשוב.

עינת וילף: אני רוצה לנצל את הדקה היום כדי לציין את אלי הורביץ, שנפטר לאחר מחלה קשה.

עינת וילף: הוא היה יושב-ראש ומנכ"ל "טבע" במשך שנים ארוכות.

עינת וילף: הוא הפך אותה מחברה קטנה לחברה בין-לאומית מובילה, ובעיקר הראה לעולם את מה שבהתחלה לא האמינו – שישראל יכולה לגדל חברות גדולות, בין-לאומיות, מצליחות, שתורמות לעולם, שיש להן חשיבה אסטרטגית, ושבאמת מייצרות ערך למשק הישראלי, לכלכלה הישראלית.

עינת וילף: חשוב לי שכאן בכנסת נציין אותו ואת תרומתו הגדולה, גם כזוכה פרס ישראל.

עינת וילף: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: הלווייתו רק ביום חמישי, אז אין מספידים אותו.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת גאלב מג'אדלה, ואחריו – חמד עמאר.

גאלב מג'אדלה: אדוני היושב-ראש, מכובדי השר, עמיתי חברי הכנסת, בעיתון "הארץ" אתמול התפרסם פרויקט חדש של פעילי הימין הקיצוני: מיפוי חנויות המעסיקות ערבים בירושלים.

גאלב מג'אדלה: מסתובבים מתנחלים – מיצהר, כמובן, ומרמת-קדרון לשעבר – ומסמנים את החנויות בירושלים שמעסיקות עובדים ערבים, ולאחר מכן, כמובן, יבוא הטיפול.

גאלב מג'אדלה: זה, אדוני היושב-ראש, מזכיר לך ולכולנו ימים אחרים, ימים לא טובים, אווירה שכולנו רצינו לשכוח אותה, מהעבר.

גאלב מג'אדלה: אני חושב שהציבור היהודי צריך לעשות יותר כדי שדברים כאלה לא ייכתבו בעמוד הראשון של עיתון ראוי כמו עיתון "הארץ".

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת מג'אדלה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת חמד עמאר, ואחריו – עפו אגבאריה.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, כבוד השר, מתחילת השבוע נהרגו בכבישי ישראל ארבעה בני-אדם.

חמד עמאר: מתחילת השנה 350 בני-אדם קיפחו את חייהם בכבישי ישראל.

חמד עמאר: הנתונים שהציג השבוע בישיבת הממשלה השר לביטחון פנים משקפים מציאות שבה אם התקציב המושקע במאבק בתאונות דרכים עולה – מספר ההרוגים בשנה יורד.

חמד עמאר: כך, למשל, כאשר בשנת 2007 התקציב עמד על 78 מיליון, נהרגו בכבישי ישראל 433 בני-אדם; בשנת 2008 עלה התקציב ל-106 מיליון, ומספר ההרוגים בשנה העוקבת ירד ל-356; ואילו כאשר התקציב בשנת 2009 ירד ל-100 מיליון, מספר ההרוגים עלה שוב ל-390.

חמד עמאר: לכן אני קורא לממשלה להגדיל את התקציב למאבק בתאונות הדרכים.

חמד עמאר: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת עפו אגבאריה, ואחריו – חבר הכנסת בילסקי, ואחריו – חבר הכנסת טלב אלסאנע או טיבי.

ראובן ריבלין: שניכם – – –

אחמד טיבי: הוא יושב-ראש סיעה, הוא לפני.

ראובן ריבלין: הוא גם בא לפניך.

טלב אלסאנע: אני מבקש – – –

ראובן ריבלין: אבל הוא מטייבה ואתה מהדרום.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת עפו אגבאריה, אום-אל-פחם, לפני כולכם.

ראובן ריבלין: בבקשה, תפאדל.

עפו אגבאריה: אדוני היושב-ראש, רציתי לדבר על אלימות נגד נשים, אבל אני כנראה אדבר על אלימות נגד עמים.

עפו אגבאריה: מה שקורה באזור, שבאמת יש אלימות נגד עמים – מה שקרה בלוב, ומה שקורה בבחריין, בתימן, בסוריה, וכנראה מה שעכשיו קורה במצרים.

עפו אגבאריה: לדעתי, מה שהיה צריך לעשות זה לכרות שלום עם עמים, ולא עם שליטים.

עפו אגבאריה: וזה מה שקרה לשלום – מה שאתה והימין בכנסת הזאת מתופפים בתופי הטם-טם; על זה דיברנו.

עפו אגבאריה: כאשר ראש הרשות הפלסטינית – שלדעת כולם הוא אולי הכי מתון בין המנהיגים הפלסטינים – נהיה לבלתי רלוונטי אצל הימין הישראלי.

עפו אגבאריה: לכן, עצם העובדה שמדברים כל כך הרבה, הימין הישראלי, על מלחמה ועל תופי מלחמה, כנראה זו הסחורה היחידה שהם יודעים למכור, ובגלל זה תהיה אלימות נגד העמים, עמים של כל האזור.

עפו אגבאריה: לכן, אני פונה לכל עם ישראל שיתפכחו ויראו לאן הימין גורר את אזרחי מדינת ישראל ואת כל האזור – למלחמה בלתי רצויה.

ראובן ריבלין: נדמה לי, חבר הכנסת, שראש הממשלה מנחם בגין היה, לכל הדעות, ימין.

עפו אגבאריה: אני מתכוון לימין הקיצוני.

עפו אגבאריה: שמעת.

ראובן ריבלין: אבל השלום הוא האינטרס של כולנו, וגם הימין אומר את זה.

ראובן ריבלין: כשכולם יבינו שזה האינטרס, אז – בבקשה, חבר הכנסת בילסקי.

זאב בילסקי: אדוני היושב-ראש, אני מבקש לדבר על אתמול בלילה, קרוב לשעה אחת בלילה.

זאב בילסקי: אנחנו ישבנו פה, קומץ של אמיצים, והעברנו חוקים.

זאב בילסקי: לא יודע, מישהו – – –

ראובן ריבלין: שתים-עשרה וחצי בלילה.

ראובן ריבלין: אחרי זה ישבתם במזנון אולי.

זאב בילסקי: כלומר, אדוני עקב אחרי מה שקרה פה.

ראובן ריבלין: בהחלט.

זאב בילסקי: ואנחנו העברנו הצעת חוק בקריאה ראשונה שנקראת הצעת חוק זכויות נפגעי עבירה במקרה של פגע וברח, מה שהחבר'ה קוראים "הפקרה".

זאב בילסקי: אני רוצה להגיד לך, אדוני היושב-ראש, אני חושב שהכנסת עשתה אתמול צעד חשוב מאוד כדי לכלול את אותם אנשים שנפגעו בתאונות של פגע וברח, כאשר אנשים מרשים לעצמם לנהוג, לפגוע ולהפקיר את אותו נפגע מתבוסס בדמו על הכביש ולהסתלק מהמקום.

זאב בילסקי: אתמול אנחנו העברנו בקריאה ראשונה, והצעת החוק תחזור לוועדת החוקה, חוק ומשפט, בראשותו של דודו רותם, ואני מקווה שאנחנו מהר מאוד נגיע לפה לקריאה שנייה ושלישית, ובכך נשים סוף לסאגה העצובה הזאת, של אותם אנשים שנפגעים ולמעשה אף אחד לא פונה אליהם, עושים עסקות טיעון מעל הראש שלהם.

זאב בילסקי: כל זה יגיע לידי סיום.

זאב בילסקי: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת בילסקי.

ראובן ריבלין: בהחלט, כל מי שלא יכול היה להמשיך להירדם מסערת הלילה ראה איך אתה מעביר את החוק.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת טלב אלסאנע, ואחריו – חבר הכנסת פלסנר.

ראובן ריבלין: אחרי כן – אחמד טיבי.

ראובן ריבלין: בבקשה.

טלב אלסאנע: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, בשנת 2004 הוקמה המועצה האזורית אבו-בסמה והתמנה עמרם קלעג'י לראש המועצה.

טלב אלסאנע: אחרי ארבע שנים הסתיימה הכהונה, וועדת הפנים האריכה לשנה חמישית.

טלב אלסאנע: מאחר שאחרי השנה החמישית היו אמורות להתקיים בחירות, תוקן החוק על מנת לאפשר כהונה נוספת, לשש שנים, אפילו ללא הגבלה.

טלב אלסאנע: אלא מה?

טלב אלסאנע: לפני כמה חודשים נתמנה עמרם קלעג'י למנכ"ל משרד הפנים, וזה חמישה חודשים, אפילו יותר, אין למועצה הזאת ראש.

טלב אלסאנע: אין ראש למועצה האזורית אבו-בסמה.

טלב אלסאנע: המועצה הזאת אמורה לשרת יותר מ-13 יישובים, כולל 13 מרכזי שירות, שמעניקים שירותי חינוך לבתי-ספר ביישובים הלא-מוכרים, ואין ראש מועצה.

טלב אלסאנע: אני העליתי את העניין במסגרת בקשה לדיון מהיר.

טלב אלסאנע: הבקשה לא אושרה, אבל המצב הוא אבסורדי – יש מועצות, יש יישובים, יש תושבים, אבל למועצה הזאת אין ראש מועצה.

טלב אלסאנע: או שמקדימים בחירות או שממנים ראש מועצה.

ראובן ריבלין: תגיש, ואנחנו נקיים דיון ונזמין את מנכ"ל משרד הפנים.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת פלסנר, בבקשה, ואחריו – חבר הכנסת טיבי, ואחריו – חברת הכנסת .

יוחנן פלסנר: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, היום קיימנו דיון בוועדת המשנה לכוח-אדם בוועדת החוץ והביטחון ועלתה סוגיה, לכאורה לא ברומו של עולם, אבל מאוד קריטית ומשמעותית.

יוחנן פלסנר: חוק המילואים, שבאמת נתמך וקודם פה על-ידי הכנסת, יצר תוספת בתשלומים על ימי מילואים לחיילי מילואים של כ-70 מיליון שקל בשנה, כך על-פי הדיווח שקיבלנו מאכ"א.

יוחנן פלסנר: אבל מה שהדהים אותי זה לגלות עד כמה עבודת המטה שביצעו לגבי עלות הנסיעות של חיילי המילואים כדי להגיע למילואים מוערכת – ב-70 עד 150 מיליון שקל.

יוחנן פלסנר: היום רק כ-10% מחיילי המילואים משתמשים במעין ואוצ'רים שהם מקבלים לתחבורה הציבורית, וכל היתר מממנים את ההגעה, את אותם עשרות מיליונים, על חשבונם, וסופגים את העלויות.

יוחנן פלסנר: אין שום כוונה בתוכנית העבודה ל-2012 לבצע החזרים.

יוחנן פלסנר: המשמעות היא שגם אחרי כל התוספת הברוכה והחשובה של חוק המילואים, עדיין אנחנו בנקודת האפס, שבה חיילי מילואים שמשרתים, סופגים את העלויות של להגיע לנקודת השירות.

יוחנן פלסנר: אני, ששירתי בשבוע שעבר ובשבוע שלפני זה במילואים, ראיתי את זה במו עיני.

יוחנן פלסנר: החברים באים מהצפון עד הדרום, וסופגים עלויות של מאות שקלים.

יוחנן פלסנר: את הדבר הזה אנחנו צריכים לשנות, כי הצבא, כנראה, לא מסוגל לשנות את זה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: בהחלט.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, היום הוועדה שאני עומד בראשה, ועדת חקירה פרלמנטרית, קיימה דיון במסקנות ועדת-טרכטנברג, בעיקר בנושא תעסוקת נשים – נושא חשוב – ובהיבטים אחרים של המחאה החברתית.

אחמד טיבי: היתה השתתפות ערה של חברי הכנסת – שבעה חברי כנסת – כולם ממוצא אחד.

אחמד טיבי: כולם ממוצא אחד.

אחמד טיבי: אני תוהה אם היו חברי כנסת יהודים בבניין באותה שעה, אני לא בטוח, לא בדקתי את הנושא.

אחמד טיבי: סטטיסטית סביר להניח שהיו בבניין חברי כנסת יהודים.

אחמד טיבי: אני תוהה למה הם לא הגיעו לדיון החשוב הזה.

אחמד טיבי: תודה רבה, אדוני.

ראובן ריבלין: צריך להחזיר את חבר הכנסת ריבלין שיהיה חבר כנסת מן המניין.

קריאה: היו עוד כמה – – –

ראובן ריבלין: תודה, בסדר.

ראובן ריבלין: רבותי חברי הכנסת, חברת הכנסת זהבה גלאון, ואחריה – חבר הכנסת מולה.

זהבה גלאון: אדוני היושב-ראש, אני קוראת לשר הדתות יעקב מרגי להשעות את הרב שמואל אליהו מתפקידו כרבה הראשי – איפה הוא מכהן?

קריאה: בצפת.

זהבה גלאון: בצפת.

זהבה גלאון: כרבה הראשי – – –

קריאה: – – – תגידי משהו על הכיבוש.

ראובן ריבלין: רבותי, לא מפריעים בנאומים בני דקה.

ראובן ריבלין: בבקשה.

זהבה גלאון: אדוני, היום היועץ המשפטי לממשלה, וינשטיין, הורה לפתוח בחקירה נגד הרב אליהו, זו הפעם השנייה, בגין הסתה לגזענות.

זהבה גלאון: אנחנו עוקבים זה זמן איך הרב אליהו מבטיח – אפילו שהיועץ המשפטי לממשלה התרה בו – איך הוא מבטיח שהוא יחדל מהתבטאויות גזעניות.

זהבה גלאון: אני רוצה להזכיר לבית הזה את מכתבי הרבנים שאסרו כניסת ערבים לצפת, אסרו השכרת דירות לערבים – אני חושבת שמהרגע שנפתחה חקירה, לא ראוי שאדם גזען כזה, גם אם הוא רב, ימשיך לכהן בתפקידו כרב של צפת.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: נדמה לי שהשעיה בשירות המדינה היא רק מהחלטה להגיש כתב אישום.

ראובן ריבלין: נדמה לי, אני רק לא בטוח.

ראובן ריבלין: רבותי, חבר הכנסת מולה – בבקשה, אדוני, ואחרונת הדוברים – חברת הכנסת זועבי, אלא אם כן יש עוד חבר כנסת הנמצא באולם – חבר הכנסת חנין, אתה תהיה אחרון.

ראובן ריבלין: חברת הכנסת זועבי, את מייד אחרי חבר הכנסת מולה.

שלמה מולה: אדוני היושב-ראש, גם אני באותו עניין שחברת הכנסת דיברה עליו.

שלמה מולה: בעצם החלטת היועץ המשפטי לממשלה היא נכונה, היא מבורכת.

שלמה מולה: אבל, אדוני היושב-ראש, היועץ המשפטי גם טעה כשעשה הבחנה בין הסתה, המרדה לגזענות, לבין כך שהוא הוציא את פסק ההלכה, שלא ייחקר בגינו.

שלמה מולה: בעצם מה שעשה הרב, בא ואמר בפסק הלכה: אסור למכור דירות לערבים, אסור להשכיר דירות לערבים.

שלמה מולה: זאת אומרת, אם לא יחקרו את זה, מה יחקרו?

שלמה מולה: מה בדיוק ההסתה וההמרדה לגזענות?

שלמה מולה: אדוני היושב-ראש, אנחנו יהודים, היינו נרדפים בגלות.

שלמה מולה: אני רוצה לשאול אם הדבר הזה היה היום בניו-יורק על-ידי כומר; הדבר הזה היה בפריס, במקום אחר, על-ידי איש ציבור שבא ואומר: אל תשכירו דירות ליהודים, מה אנחנו היינו אומרים?

שלמה מולה: זו לא בעיה של ערבים, זו בעיה שלנו, אנחנו היהודים, אדוני.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת מולה.

ראובן ריבלין: חברת הכנסת זועבי – בבקשה, גברתי, ואחריה – חבר הכנסת חנין.

חנין זועבי: אדוני היושב-ראש, אני אזכיר את אותו נושא שהעלה פה חבר הכנסת גאלב מג'אדלה.

חנין זועבי: כמו שיודעים, מדברים על הפרסום של "הארץ" – הידיעה שהתפרסמה אתמול ב"הארץ", שלפיה כ-20 פעילי ימין, רובם תושבי ההתנחלויות שקיבלו צווי הרחקה מהגדה המערבית, מסתובבים בימים אלה בירושלים ומנסים להרחיק לקוחות מחנויות אשר מעסיקות ערבים.

חנין זועבי: לא מדובר כאן בעניין חדש; בזמנו גם פניתי ליועץ המשפטי לממשלה בבקשה כי תיפתח חקירה פלילית בנוגע לארגון להב"ה וארגון "אל תתנני בנפש אויבי" בגין הסתה לגזענות.

חנין זועבי: את האלימות הזאת כולנו מכירים, כולנו שמענו עליה: תגי מחיר, פעילים המתאמצים למניעת התבוללות, הסתה נגד בתי-עסק שמעסיקים ערבים.

חנין זועבי: כל עוד לא תצא אמירה ברורה מצד הממשלה, מצד הכנסת, מצד חברי הכנסת, שהסתה לגזענות היא פשע שיש להיענש עליו, כל עוד לא תהיה הרתעה אפקטיבית נגד האלימות הזאת, המסר שיישלח לציבור הוא מסר מסוכן – שזה בסדר, שהכנסת תומכת, שהממשלה מגבה, שהמשטרה תמשיך להבליג.

חנין זועבי: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, תודה, הדי הזעזוע הציבורי מהצעת החוק שמליאת הכנסת אישרה אתמול בקריאה ראשונה ממשיכים להגיע מכל עבר.

דב חנין: בקהילת הבלוגרים אני קורא תגובות סוערות של אנשים שאומרים: עכשיו אני אהיה חייב, אם תקפתי את חבר הכנסת דני דנון – במקרה הם מזכירים אותו, אני לא יודע למה – אני אצטרך לתת לו 1,500 מלה, הוא יפקיע את הבלוג שלי לצורך התגובה שלו, אחרת אני חשוף לתביעה קיצונית.

דב חנין: מעבר לקהילת הבלוגרים, אנשים מבינים שהחוק הזה הוא קטלני לא רק לגבי תקשורת ואמצעי תקשורת, לא רק לגבי עיתונאים, אלא לגבי כל אזרח שאומר דבר שלא נראה לאזרח אחר.

דב חנין: לא צריך להוכיח נזק, אפשר מייד להגיש תביעה על 300,000 שקל.

דב חנין: אני, אדוני היושב-ראש, יחד עם זאת, רוצה גם להרתיע מכמה מרעיונות התיקון שיקלקלו את המקולקל עוד יותר.

דב חנין: למשל, אני שומע על רעיון שיפתור מאימת הדין של לשון הרע את העיתונים החרדיים הקטנים, וישאיר את האימה הזו רק על כלי התקשורת הגדולים.

דב חנין: גם זה לא רעיון סביר.

דב חנין: יש דברים שהם כל כך מקולקלים מיסודם, שכל התעסקות בהם היא רק המשך של הקלקול.

דב חנין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: האם יש מי מחברי הכנסת הנוכח באולם שלא דיבר ורוצה לדבר?

ראובן ריבלין: תודה רבה, תמו נאומים בני דקה.

ראובן ריבלין: האם השר פלד רוצה להתייחס לאי-אלו מההערות של חברי הכנסת?

ראובן ריבלין: רבותי חברי הכנסת, אנחנו עוברים לדיון מיוחד – הודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה ראשונה, מטעם הכנסת:

ירדנה מלר-הורוביץ: הצעת חוק חשיפת פרטי מידע של מנוי ברשת תקשורת אלקטרונית, התשע"ב–2011; הצעת חוק הבטחת הכנסה (תיקון מס' 39) (זכאות לגמלה בתקופת שהייה במקלט לנשים מוכות), התשע"ב–2011; הצעת חוק יסודות התקציב (תיקון מס' 41) (דיווח על ביצוע תקציב הכנסת), התשע"ב–2011.

ירדנה מלר-הורוביץ: לקריאה ראשונה, מטעם הממשלה: הצעת חוק לשינוי חברתי כלכלי (תיקוני חקיקה) (מסים), התשע"ב–2011.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה למזכירת הכנסת.

ראובן ריבלין: אנחנו מציינים היום יום מיוחד לציון תרומתם של הארגונים הנוצרים האוונגליסטים למען פליטי וניצולי השואה.

ראובן ריבלין: חברי הכנסת, אדוני השר פלד – גם הוא ניצול השואה – ביוזמתה הברוכה של חברת הכנסת ויושבת-ראש ועדת העלייה והקליטה ליה שמטוב, אנו מציינים היום את תרומתם ועזרתם של ארגונים נוצריים המסייעים לרווחתם של ניצולי השואה.

ראובן ריבלין: האם אורחינו מדברים אנגלית?

ראובן ריבלין: Welcome, all of you, to our shrine of democracy, to our capital, , and to the State of .

ראובן ריבלין: You are all welcome and God bless all of you.

ראובן ריבלין: Thank you.

ראובן ריבלין: (מחיאות כפיים) Thank you.

ראובן ריבלין: It is not allowed to applaud in the Knesset, you know, otherwise members of Knesset can take it seriously, you see, so… I have, according to the protocol, to speak Hebrew.

ראובן ריבלין: עם ישראל מעלה על נס את זכרם של חסידי אומות העולם, שרבים מהם סיכנו את חייהם למען הצלת יהודים.

ראובן ריבלין: כבר בשנת 1953 הכירה הכנסת בחוק זיכרון השואה והגבורה – יד ושם, תשי"ג, בחסידי אומות העולם ששמו נפשם בכפם להציל יהודים, וקבעה את הצורך לכבד את זכרם.

ראובן ריבלין: מדינת ישראל והעם היהודי לא הבדילו בין דם לדם; הם ידעו להשיב טובה לכל מי שעזר והציל.

ראובן ריבלין: למרות היכרותנו עם חסידי אומות העולם, לא כולנו יודעים שיש ארגונים נוצריים רבים שלקחו על עצמם כשליחות מצפונית להמשיך ולדאוג לרווחתם של ניצולי השואה.

ראובן ריבלין: אנו מכירים תודה לידידים נאמנים אלו, הטורחים ומסייעים בכספם ובגופם לניצולי השואה.

ראובן ריבלין: מכובדי חברי הארגונים היקרים, בימים אלו עומדת מדינת ישראל תחת איומים קיומיים.

ראובן ריבלין: מדינת ישראל תדע להגן על עצמה, בכך אין לי כל ספק.

ראובן ריבלין: לא נצטרך להמתין עוד לטוב הלב של אחרים.

ראובן ריבלין: אבל איומי ההשמדה שטהרן מפיצה הם סכנה לעולם כולו, הם אינם איום רק על ישראל.

ראובן ריבלין: על כולנו, יהודים כנוצרים כמוסלמים, לאחד כוחות ולעמוד על המשמר נוכח כל אמירה שיש בה משום איום.

ראובן ריבלין: זכר השואה חייב לעמוד בפני כל מי שחושב שהסכנה תחלוף מאליה.

ראובן ריבלין: ולאורחינו, היו ברוכים.

ראובן ריבלין: Once again, welcome, from the bottom of our heart .

ראובן ריבלין: ציון תרומתם של הארגונים הנוצריים האוונגליסטיים למען פליטי וניצולי השואה

ראובן ריבלין: נעבור להצעות לסדר-היום בנושא: ציון תרומתם של הארגונים הנוצריים האוונגליסטיים למען פליטי וניצולי השואה, מס' 6421, 6570, 6597 ו-6598.

ראובן ריבלין: אני מזמין את ראשונת הדוברים, חברת הכנסת ליה שמטוב, לשאת דברים, ואחריה – את חבר הכנסת אריה אלדד, את חבר הכנסת זאב בילסקי ואת חברת הכנסת עינת וילף.

ראובן ריבלין: תשיב סגנית השר חברת הכנסת לאה נס.

ליה שמטוב: כבוד היושב-ראש, כבוד השר, סגנית השר, חברי חברי הכנסת, אורחים יקרים, היום ערכתי בכנסת כנס ראשון מסוגו לכבוד הארגונים הנוצריים-אוונגליסטיים, שפועלים למען ניצולי ופליטי השואה בישראל.

ליה שמטוב: נושא השואה קרוב ללבי בשל הצלקות שהיא השאירה במשפחתי.

ליה שמטוב: עם זאת, הצורך בתקומה תמיד ליווה אותי, ואין לי ספק כי לארגונים הנוכחים כאן היום חלק חשוב באותו תהליך.

ליה שמטוב: האמירה הידועה כי "כל המציל נפש אחת כאילו הציל עולם ומלואו" מתארת את חסידי אומות העולם שסיכנו את חייהם ואת חיי משפחתם והצילו יהודים במלחמת העולם השנייה.

ליה שמטוב: כיום חברי הארגונים הנוצריים האוונגליסטיים לקחו על עצמם את המשימה וממשיכים לתמוך ביהודים ששרדו את השואה גם 70 שנה אחרי אותה תקופה אפלה בהיסטוריה של המין האנושי, ועל כך מגיעה להם תודה מעומק הלב.

ליה שמטוב: כפי שאמרתי קודם, השואה ותוצאותיה מלוות אותי מילדותי – אז נחשפתי לסיפור חטיפתו של דודי יחיאל גרלניק, שהיה רק בן 14 כשנלקח על-ידי חיילי האס.

ליה שמטוב: אס.

ליה שמטוב: מול עיניה של סבתי, עיניים שמאז אותו יום התלווה אליהן עצב שקשה לתאר במלים.

ליה שמטוב: גורלו של יחיאל לוט בערפל, ואף-על-פי שנראה כי אפסו הסיכויים, דודתי, שריד אחרון משבעת אחיה, מאמינה בכל זאת כי יום אחד הוא עוד יחזור.

ליה שמטוב: בכנס שנערך היום, אדוני היושב-ראש, השתתפו אורחים בני הדור השלישי והרביעי לפושעי מלחמת העולם השנייה, והיום הם אלה שעומדים לצד הניצולים, תומכים בהם ועוזרים להם, גם בשל הרצון לכפר על מעשי העבר וגם בשל הציווי התנ"כי, שבו הם מאמינים בכל לבם.

ליה שמטוב: חשוב לי לציין כי בסוף שנות ה-80, עם נפילתו של מסך הברזל, עזרו הארגונים האוונגליסטיים לממש את העלייה הגדולה.

ליה שמטוב: תרומת הארגונים לא באה לידי ביטוי רק בסיוע לניצולי השואה, אלא גם בתמיכה במדינת ישראל בזירה הבין-לאומית.

ליה שמטוב: אתם שגרירי שלום שלנו ברחבי העולם.

ליה שמטוב: במשך שנים רבות אני עובדת בשיתוף פעולה עם הארגונים הנוצריים-אוונגליסטיים למען פליטי וניצולי השואה.

ליה שמטוב: לאורך השנים למדתי כי במרבית המקרים לא תשמעו על התרומה הרבה שלהם, שבאה לידי ביטוי בהפקת אירועי תרבות, הגעת מתנדבים לבתי הניצולים, תרומת ציוד הומניטרי ואירוח בבתים חמים ובנופשים.

ליה שמטוב: הסיבה לכך היא הצניעות והענווה של אותם צדיקים.

ליה שמטוב: כאן, במעמד זה, אני רוצה להגיד לכם כי אני נדהמת בכל פעם מחדש מיכולת הנתינה שלכם, הרצון לעזור לקשישים, נזקקים וחולים.

ליה שמטוב: במקרים רבים אתם קרן האור שלהם, ועל כך תבוא עליכם הברכה.

ליה שמטוב: אדוני היושב-ראש, האירוע שיזמתי לא היה יכול להתקיים ללא תמיכתך.

ליה שמטוב: אתה באמת עזרת לי, ואני רוצה להודות לך.

ראובן ריבלין: האירוע מתקיים לכבודם, לא לכבודי.

ליה שמטוב: רציתי להודות גם לאגף האירועים והטקסים של הכנסת, ולעומדת בראשו, הגברת מירי יכין, ולסגניתה, הגברת יעל ריצ'רדס, וליעל קסלר.

ליה שמטוב: אני מודה גם למר יהודה שפירא, עוזר מנכ"ל הכנסת, על חלקו בהפקת האירוע; למחלקת הדפוס של הכנסת, על הכנת ההזמנות ותעודות ההוקרה, ובמיוחד למר צבי ישראלי; לגברת שרון סופר, מנהלת מחלקת האמנות בכנסת, על עזרתה בארגון התערוכה.

ליה שמטוב: אני רוצה להודות לברוך בוזגלו על עזרתו הטכנית בהפקת האירוע, למשמר הכנסת, לסדרנים ולכל מי שתרם מזמנו וסייע לנו.

ליה שמטוב: אני רוצה לציין במיוחד את תרומתו האדירה של מר אנג'י גשירובסקי, נשיא עמותת "יד עזרה לישראל", ולצוות שלו.

ליה שמטוב: ולבסוף, תודה מיוחדת לעוזרים שלי, שמוליק גרוסמן ואנה מקדונסקי, על ארגון הכנס הזה.

ליה שמטוב: תודה רבה לכולכם.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחברת הכנסת ליה שמטוב, יושבת-ראש ועדת העלייה והקליטה.

ראובן ריבלין: אני מבקש מחבר הכנסת אריה אלדד לומר דברים, ואחריו – חבר הכנסת זאב בילסקי.

אריה אלדד: אדוני היושב-ראש, תודה, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, אורחים נכבדים, אנו מכירים היטב, גם מוקירים מאוד, את תמיכתם של עשרות מיליוני נוצרים אוונגליסטים בעולם במדינת ישראל.

אריה אלדד: לעתים קרובות, כשאני נפגש אתם, מדבר בפניהם, אני זוכה מחדש לחוות את המסר העיקרי שהם רוצים להעביר לנו, שאנחנו לא לבד, שיש לנו חברים אמיתיים, ידידים אמיתיים, שותפים אמיתיים לנו בעולם.

אריה אלדד: לעתים זה מעורר קנאה ממש, התום והפשטות שהם יכולים לקרוא בהם בתנ"ך שלנו, ולהאמין לכל שורה הכתובה בו ולתרגם אותה למציאות פוליטית עכשווית, למסרים פוליטיים עכשוויים; שהם יכולים לקרוא, כמוני, מה שכתוב בתנ"ך, ולהבין שארץ-ישראל שייכת לעם ישראל על-פי תורת ישראל, לא לשום אחר בעולם.

אריה אלדד: כך כתוב בתנ"ך.

אריה אלדד: וגם הם היו רוצים לראות עמנו בבניין בית-המקדש בירושלים, בהתיישבותו של עם ישראל בכל חבלי מולדתו ההיסטורית, התנ"כית, והם מתקשים, כמוני, להבין איך יש יהודים שמוכנים לוותר על חלק ונחלה בארץ-ישראל.

אריה אלדד: אז קל לי להבין, קל לנו להבין, איך מגיעים ידידינו האוונגליסטים ממה שכתוב בתנ"ך לתמיכה ברעיון שארץ-ישראל שייכת לעם ישראל, אבל איך נוצר הקשר הזה בינם ובין מפעלי החסד שהם יצרו, לבין ניצולי השואה?

אריה אלדד: וכאן הדברים פחות מחויכים, פחות קלים, פחות נחמדים.

אריה אלדד: משום שפה מדובר באמת בהכרה עמוקה שצלב הקרס לא נולד בחלל הריק של ההיסטוריה.

אריה אלדד: צלב הקרס צמח מן הצלב, צמח משנאת ישראל עמוקה מאוד, בסיסית מאוד, שאפיינה את הנצרות הקתולית, הפרבוסלבית, המזרחית, מימי הביניים ועד לאחרונה.

אריה אלדד: הרצון לכפר על רדיפת היהודים הזאת שהיתה מושרשת בכנסייה ולהפוך אותה לשותפות אמיתית היא שעומדת מאחורי מפעלי החסד למען ניצולי השואה.

אריה אלדד: ראוי היה שמדינת ישראל תעשה את כל הדברים שהאורחים שלנו ביציע עושים.

אריה אלדד: ראוי היה שמדינת ישראל תקים במו-ידיה את מפעלי החסד הללו.

אריה אלדד: אבל במקום שמדינת ישראל, קצרה ידה מלעשות את כל הדברים הללו, תבורכו על מה שאתם עושים.

אריה אלדד: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת אריה אלדד.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת זאב בילסקי, ואחריו – חברת הכנסת עינת וילף, אחרונת הדוברים, לפני שהשרה תשיב לכל הדוברים ותוסיף דברים משלה.

זאב בילסקי: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, קודם כול, ברכות לחברת הכנסת ליה שמטוב על שארגנה, טרחה ועשתה למען אנשים נפלאים שנמצאים כאן.

זאב בילסקי: Ladies and gentlemen, it's my privilege to say a few words in English to you.

זאב בילסקי: We welcome you here, we love you, we are very glad to see you here in .

זאב בילסקי: הארגונים הנוצריים האוונגליסטיים עוזרים למדינת ישראל בצורה בלתי רגילה, וללא תנאי.

זאב בילסקי: בתפקידי הקודם, אדוני היושב-ראש, כיושב-ראש הסוכנות היהודית, לא היה חודש שלא נסעתי לכל קצווי תבל וראיתי בפועל את האנשים האלה, את האהבה שלהם, את הנתינה שלהם.

זאב בילסקי: הרבה מניצולי השואה שחיים בינינו היום חיים ברווחה כתוצאה מהלב החם של האנשים האלה.

זאב בילסקי: ודיבר יפה חברי, חבר הכנסת אלדד, כאשר תיאר את השורשים שמהם הם יונקים את האהבה לארץ, והלוואי שאנחנו היינו לפעמים – חלק מאתנו – מגיעים לאותה רמה של הזדהות, של אהבה ללא תנאי למדינת היהודים שנוסדה כאן אחרי אלפיים שנות גלות.

זאב בילסקי: בשבילנו אולי זה כבר מתחיל להיות איזשהו ריטואל – יש מדינת ישראל, הכול בסדר.

זאב בילסקי: לאנשים האלה מדינת ישראל זה פלא, זה נס כל יום.

זאב בילסקי: האנשים האלה קמים בבוקר וחושבים איך לעזור למדינת ישראל, היא מדינתו של העם היהודי, והם באים ומבקרים פה בימים קשים, בימים טובים, ללא תנאי, תורמים ואוספים.

זאב בילסקי: והלוואי שיכולתי היום לתאר לכל עם ישראל איך הכספים האלה נאספים.

זאב בילסקי: אנשים שהכסף לא מצוי בכיסם, לא אנשים מיליונרים, לא אנשים שתורמים בחלק מההכנסה הענקית שלהם, אלא אנשים שאוספים דרך הכנסייה דולר לדולר, ועוד דולר, ומכוונים בכסף הזה את כל האהבה שלהם וההערכה שלהם לעם ישראל.

זאב בילסקי: ואני רוצה להגיד לך, אדוני היושב-ראש, אני כל כך גאה לפגוש את האנשים האלה שבאו היום לכאן, לירושלים, לכנסת ישראל, שמסמלת אולי יותר מכול את תקומתו של עם ישראל כאן במולדתו ההיסטורית.

זאב בילסקי: בשבילנו זה לא דבר מובן מאליו.

זאב בילסקי: אנחנו עדיין זוכרים – אני, כילד שנולדתי פה בירושלים, אני זוכר את אמא שלי, זיכרונה לברכה, כשהלכתי אתה ברחוב בגיל שש וראיתי כל כך הרבה אנשים שיש להם מספר על היד, ושאלתי את אמא שלי: אמא, למה האנשים האלה שמו מספר על היד?

זאב בילסקי: ואמא שלי לא יכלה להסביר לי, המלים לא מצאו את עצמן, והיא עברה לנושאים אחרים.

זאב בילסקי: לימים הבנתי שלי, זאב בילסקי, אין לי סבא ואין לי סבתא, לא מצד אמא שלי ולא מצד אבא שלי.

זאב בילסקי: וכאן אני חי עדיין היום באותה תחושה של הילד מירושלים שמבין שפה נוסדה מדינתו של העם היהודי לאחר כל כך הרבה שנים, וההיסטוריה רק תעתעה בנו, מכיוון שאם היתה מדינת ישראל בשנת 1939, לא היו הולכים 6 מיליון יהודים, כשהיום נשיא אירן מנסה להכחיש את העובדה הזאת.

זאב בילסקי: שיבוא אתי לירושלים לראות את האנשים עם המספר על היד לפני שהוא מדבר.

זאב בילסקי: זאת תקומתו של עם ישראל פה במדינת ישראל.

זאב בילסקי: ולכן, אני רוצה להביע את כל הערכתי על כך שאתם באתם לפה, על התמיכה הבלתי-מסויגת שלכם, ואני מקווה שאנחנו כאן נהיה ראויים לאותה אהבה, לאותה תמיכה שאנחנו מקבלים מכם.

זאב בילסקי: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת זאב בילסקי.

ראובן ריבלין: אני מזמין את חברת הכנסת עינת וילף לומר דברים, ואחריה – את סגנית השר לאה נס.

עינת וילף: תודה רבה.

עינת וילף: כבוד היושב-ראש, השרים וחברי חברי הכנסת, טוב לדעת שאנחנו מתכנסים כאן מדי פעם כדי להגיד תודה.

עינת וילף: כמו שאתם ודאי יודעים, אנחנו מתכנסים כאן כדי לכעוס, להתלונן, לבקר, אז מדי פעם חשוב שאנחנו לוקחים את פסק הזמן כדי להגיד תודה.

עינת וילף: ואני מודה גם לך, חברת הכנסת שמטוב, על כך שארגנת את המפגש החשוב הזה ואת הדיון בכנסת.

עינת וילף: התודה היא כמובן לא רק על העזרה שכל אחד מכם נותן לקבוצה, שהיא במובן מסוים הקבוצה החשובה ביותר במדינת ישראל – ניצולי השואה, ושאתם מסייעים להם יחד עם גורמים רבים נוספים לחיות ברווחה הראויה להם.

עינת וילף: התודה היא גם על כך שאתם רואים בזה חלק מתמיכה רחבה שלכם במדינת ישראל, במה שאנחנו עושים כאן.

עינת וילף: זה טוב לפעמים לקחת צעד אחורה ולהיזכר שנעשים כאן גם הרבה דברים טובים.

עינת וילף: דווקא פה, בבית הזה, כשאנחנו עוסקים כל כך הרבה בביקורת, לפעמים אנחנו שוכחים עד כמה הסיפור שלנו כאן הוא סיפור מופלא, עד כמה הסיפור של התקומה הוא סיפור מופלא, וטוב שאתם כאן כדי מדי פעם להראות לנו מבחוץ כמה זה נכון ולהזכיר לנו את זה.

עינת וילף: ואני רוצה גם להגיד משהו על ההיסטוריה שלנו, כי אני יודעת שלפעמים, מדי פעם, יש כאלה שמרגישים שאולי לא תמיד נוח, ושיתוף הפעולה עם ארגונים נוצריים – אתה מסתכל על ההיסטוריה של העולם היהודי והנצרות, ומה נעשה עם זה.

עינת וילף: אבל חשוב שכולנו נזכור שהמדינה הזאת קמה במידה רבה כתוצאה מגל אדיר של פילושמיות, של תמיכה בעם היהודי, ששטף את בריטניה ושהביא במידה לא קטנה גם להצהרת בלפור.

עינת וילף: אז חשוב שהתמיכה שלכם היא תמיכה לאורך זמן, לאורך שנים.

עינת וילף: תודה לכם.

עינת וילף: אנחנו רואים בכם בעלי-ברית, ותודה לכם על התמיכה לאורך השנים ועל מה שאתם עושים גם למען ניצולי השואה.

עינת וילף: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחברת הכנסת עינת וילף.

ראובן ריבלין: אני מזמין את כבוד השרה לאה נס לעלות ולבוא ולומר את דבריה.

לאה נס: אדוני יושב-ראש הכנסת, חברי השרים, השר פלד, חברי הכנסת, וחברת הכנסת ליה שמטוב, ברכות על האירוע המכובד שהתקיים היום בכנסת, ואתם, אורחים נכבדים, נציגי הארגונים, ניצולי השואה נושאים עמם יום-יום, שעה-שעה, זיכרונות וחוויות כבדים מנשוא.

לאה נס: זוועות השואה הנוראה, כאב האובדן האיום של בני המשפחה, הקהילה, הגעגועים העזים לחיים שלמים שהלכו ללא שוב – זהו משא נפשי קשה מאוד.

לאה נס: אך למרות המשא הכבד, הבלתי-אפשרי הזה, הפליטים, הניצולים שהגיעו לכאן לאחר התופת היו ועודם שותפים בבניית ההיסטוריה שלנו מחדש כאן בארץ-ישראל.

לאה נס: ניצולי השואה השתלבו בכל אבני היסוד של המדינה הצעירה, בהקמתה.

לאה נס: מעפילים, גיבורי המחתרות וגיבורי צה"ל, מייסדי החינוך והתרבות בישראל, אנשי הכלכלה, המשפט, המסחר והתעשייה – כל אחד בעשייה לביתו, לקהילה ולחברה, רקם במו ידיו את מדינת ישראל שאנו חיים בה היום.

לאה נס: מלבד הכרת התודה ומתן כבוד והערכה רבה, מוטלת עלינו, אזרחי ישראל, חובה מוסרית שהיא זכות גדולה בעיני לדאוג להם; לדאוג שהיום, לעת זיקנה, יזכו לחיות באיכות חיים טובה.

לאה נס: לאחר כל מה שעברו, לאחר כל הסבל, לאחר מסע ההקמה מחדש של חייהם ושל הבית כאן, הדרישה הבסיסית היא לוודא כי יזכו לחיות בכבוד ובאיכות חיים טובה.

לאה נס: אנחנו, במשרד לאזרחים ותיקים, פועלים במישורים רבים לטיוב ולשיפור זכויות האזרחים הוותיקים בכלל, ובפרט עבור ניצולי השואה בישראל, אשר כיום כולם אזרחים ותיקים.

לאה נס: זהו תפקידנו וחובתנו, ואנו מברכים על התפקיד החשוב הזה.

לאה נס: הארגונים שאנו מוקירים להם היום תודה בכנסת ישראל פועלים אף הם ללא לאות עבור ניצולי השואה, שלא מתוך תפקיד, אלא מתוך אותה חובה מוסרית שהזכרתי, אותו צו פנימי, שאותם פליטי המלחמה, ניצולי השואה היקרים, ראויים לזכות בחיים טובים בזיקנה, בבריאות מכובדת.

לאה נס: התמיכה הרבה שאתם מעניקים זה עשרות שנים למען המטרה הנעלה הזאת, התמיכה לקניית תרופות או לרכישת אביזרים, מלמדת על רגישות רבה לקושי האמיתי של חלק מהניצולים.

לאה נס: המשרד לאזרחים ותיקים מפעיל מערך מתנדבים גדול של בני נוער מתנועות הנוער השונות ושל סטודנטים מרחבי הארץ, אשר מגיעים לבתי הניצולים, לסעוד אותם נפשית ופיזית ולתאר ולתעד את סיפור חייהם לזיכרון עולם.

לאה נס: זו מלאכת קודש, ואני שמחה לשמוע ולדעת כי אתם, הארגונים, מפעילים גם מתנדבים שמגיעים לבקר את הניצולים ולשוחח אתם.

לאה נס: אני מברכת אתכם על כל פעילות

לאה נס: כם זו.

לאה נס: אני עומדת כאן כבת לניצולי שואה, כיהודייה וכאזרחית של מדינת ישראל הדמוקרטית, החופשית והריבונית, ומייצגת עם עתיק יומין, שאיננו רב במספרו, אך תרומתו לתרבות האנושית ולערכי המוסר, הצדק והאמונה חובקת עולם והיסטוריה.

לאה נס: העם היהודי ניחן בזיכרון ארוך – הזיכרון שאיחד את פזורי ישראל לאורך אלפי שנים; הזיכרון שראשיתו בצו האל לאברהם אבינו באומרו "לך לך" והמשכו בהנהגתו של משה רבנו את בני ישראל בדרכם אל הארץ המובטחת, ארץ-ישראל.

לאה נס: ארץ-ישראל יקרה לי, יקרה לנו, היהודים, מכול.

לאה נס: כל שעל אדמה, כל הר וגיא, כל נחל וסלע, רוויים בהיסטוריה היהודית, אוצרים זיכרונות.

לאה נס: תודה לכם על תמיכתכם בנו, כעם וכמדינה, אל מול כל הגורמים העוינים.

לאה נס: לצערי, אלו ימים לא פשוטים, שאנטי-ציונות ואנטי-ישראליות הפכו לאופנה במקומות רבים.

לאה נס: לאחר שנים של רדיפה, עם ישראל שב לארצו בזכות ולא בחסד.

לאה נס: מדינת ישראל מהווה אי של דמוקרטיה, של חופש הפרט, של שלטון החוק, ואי של מודרניזציה בלב ים של משטרי עריצות, דיכוי חירויות הפרט וקנאות דתית.

לאה נס: תמיכה אוהדת כמו שלכם בכלי התקשורת, ברשת האינטרנט ועוד, חשובה ומשמעותית מאוד, וזאת הזדמנות נוספת להודות לכם על כך.

לאה נס: אנו ואתם שואבים את אמונותינו מאותם מקורות אשר יסודם בפסוק "ואהבת לרעך כמוך".

לאה נס: הדאגה ההדדית, האנושיות, הרגישות החברתית, לחוש במצוקת הזולת ולהעניק לו את מחסורו – זהו ערך יסוד במסורת שלנו ובתרבות שלנו.

לאה נס: תודה רבה לכם על תרומת

לאה נס: כם לציבור הוותיקים, לפליטי המלחמה, לניצולי השואה היקרים לנו מכול ועל התמיכה במדינת ישראל.

לאה נס: אמרתי לכם היום, אתם ידידים ואנחנו חברים.

לאה נס: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לסגנית השר.

ראובן ריבלין: Dear guests, this item on the agenda of the Knesset for today was to express our gratitude and appreciation to all of you and to whom you represent.

ראובן ריבלין: Welcome, once again, to , to the state of , to our shrine to democracy, the Knesset of Israel.

ראובן ריבלין: God bless all of you.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: אנחנו יכולים למחוא כפיים.

ראובן ריבלין: (מחיאות כפיים)

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: אנחנו עוברים לציון היום הבין-לאומי למאבק באלימות נגד נשים.

ראובן ריבלין: את היום הזה תפתח השרה לימור לבנת.

ראובן ריבלין: לאחר מכן נעבור לחקיקה ונעבור לנאומים של חברי הכנסת.

ראובן ריבלין: יחליף אותי סגן יושב-ראש הכנסת שלמה מולה.

ראובן ריבלין: בבקשה, גברתי השרה, את יכולה לפתוח את היום.

ראובן ריבלין: סגן יושב-ראש הכנסת ימשיך אחרי.

לימור לבנת: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, יושב-ראש הכנסת, חברותי חברות הכנסת, אני מתכוונת לפתוח את ציון היום הבין-לאומי למאבק באלימות נגד נשים, יום שאנחנו מציינים מדי שנה בשנה כאן בכנסת ישראל, ולמרבה הצער, מדי שנה בשנה אנחנו חוזרים על אותם דברים.

לימור לבנת: השנה נוסף אולי משהו, ומייד אדבר בו – אולי יותר ממשהו נוסף.

לימור לבנת: אני רוצה לפתוח בכך שבשנת 1975, אדוני יושב-ראש הכנסת, בדיון על אלימות נגד נשים שנערך כאן במשכן הזה, טען שר המשטרה דאז ולימים יושב-ראש הכנסת, שלמה הלל, כי לא ייתכן שבישראל ישנם בעלים המכים את נשותיהם.

לימור לבנת: רק משום כך ביקשתי שתישאר לרגע, רק כדי לשמוע את הטענה הלא-תיאמן הזאת.

לימור לבנת: רק בשנת 1975, זה לא לפני מאות שנים, בקושי עשרות שנים, כמה עשרות שנים.

לימור לבנת: עכשיו, אדוני היושב-ראש, אני מבינה שאתה ממהר, אז זה בסדר.

לימור לבנת: אז מה שפעם נעלם מעיניו של שר המשטרה של מדינת ישראל, גלוי וידוע היום לכל אזרח ולכל אזרחית במדינה, שלא רק שיש בישראל גברים המכים את נשותיהם, אלא שיש גם גברים שרוצחים את נשותיהם – למרבה הצער בשנים האחרונות המספרים הולכים ועולים – ויש אחים שרוצחים את אחיותיהם, ויש אבות שתוקפים את בנותיהם.

לימור לבנת: ועל רקע הצהרות וססמאות ליברליות של שוויון מלא לנשים, הולכת ומתמסדת בחברה הישראלית אלימות כלפי ילדות, כלפי נערות, כלפי נשים.

לימור לבנת: אחת מכל שלוש נשים מוטרדת מינית, ואחת מכל שבע חיילות חוותה הטרדה מינית, ואחת מכל שבע בנות, נערות וילדות, סובלת מגילוי עריות.

לימור לבנת: אלו האמהות והרעיות והילדות והנכדות שלכם ושלהם שעוברות התעללות פיזית ומינית ונפשית.

לימור לבנת: אלו לא פשעים שקורים רק שם, אצל האחרים, החשוכים, העניים יותר, המשכילים פחות.

לימור לבנת: זאת מגפה שפוגעת בכל המגזרים, בנשים מהאלפיון העליון כמו בנשים באלפיון התחתון; בציבור החילוני והדתי והערבי והיהודי כאחד.

לימור לבנת: אני לא זוכרת מי היה חבר הכנסת שטען לפני כ-15 שנה שבמשפחה יהודית אין גילוי עריות.

לימור לבנת: רבותי וגבירותי, הנתונים מעידים אחרת לגמרי.

לימור לבנת: הם מעידים שאין חברות שחסינות מפני פשעים נגד נשים, יש רק חברות שיודעות להסתיר טוב יותר את הפשעים ואת הפושעים שבקרבם, כי קורבנות האלימות נמצאים בכל מקום סביבנו, וגם במקום מכובד שכזה, פה בכנסת ישראל.

לימור לבנת: לא תמיד אנחנו יודעים עליהן, כמובן, כי הן פוחדות לעבור את החשיפה הקשה שכרוכה בכך, שכוללת לא פעם דה-לגיטימציה של המתלוננת בבתי-המשפט, או הכפשות בתקשורת בשאלות של "למה הלכת" ו"מה לבשת" וכל יתר הדברים הפסולים האלה.

לימור לבנת: כאילו עצם שהותה של אשה מחוץ לבית בשעת לילה מאוחרת, או יחסיה עם גבר, הם תירוץ מספיק טוב לאלימות כלפיה או לכפייה כלפי גופה.

לימור לבנת: אבל כשבית-משפט קובע שבעבירה של מעשה מגונה באשה אין קלון, זה גורם לכל אשה לחשוב פעמיים אם בכלל לגשת למשטרה להתלונן או לא.

לימור לבנת: וכאשר האזרח מספר אחת במדינה, זה שאמור לשמש דוגמה לאזרחים, מורשע בבית-המשפט העליון בשני מעשי אונס, בשורה של מעשים מגונים ובהטרדה מינית, וגם אחרי שהערעור שלו נדחה הוא לא מפנים מה לא בסדר – הוא פשוט לא מבין.

לימור לבנת: השופטים טעו, ובית-המשפט גם הוא טעה, והמתלוננות כמובן משקרות, ובכל זאת הוא כאילו מתרצה והוא אומר: אם מישהי נפגעה, אני מתנצל.

לימור לבנת: ובכך, כמובן, הוא מתחיל לסלול את דרכו למסע לקבלת חנינה.

לימור לבנת: כמה שקוף, כמה מקומם.

לימור לבנת: בכל זאת, יש כאן שתי בשורות טובות בפרשה הזאת:

לימור לבנת: האחת היא שבמדינת ישראל הכול שווים בפני החוק; והבשורה הטובה השנייה היא שיש כאן מסר ברור לנשים: תתלוננו, ויש סיכוי טוב שייעשה כאן דין צדק.

לימור לבנת: בשורות טובות בתוך הפרשה הקשה והמכוערת הזאת.

לימור לבנת: אכן, יש סיבה לחששות כבדים לגבי יכולתן של הנשים בישראל לחיות ללא חשש מאלימות, ועל אחת כמה וכמה לנוכח ההידרדרות המדאיגה שנרשמה לאחרונה במעמדן של נשים בזירה הציבורית בישראל.

לימור לבנת: גם הדרת נשים היא סוג של אלימות נגד נשים – נשים שצריכות לעלות לאוטובוס מהדלת האחורית; נשים שחייבות ללכת במדרכות מסוימות בלבד או בשעות מסוימות שהקצו להן; שאסור להראות את פניהן בכרזות ובשלטים, אחרת – שורפים את המודעה; נשים שאסור להן לשיר בפני גברים או אפילו להשמיע את קולן בשידור ברדיו; שנאסר עליהן לעלות על במה לקבל פרס ממשלתי והן מחויבות לשבת ביציע מיוחד לנשים; שנאסר עליהן להספיד את יקיריהן בהלוויה או אפילו ללכת ליד ארונם בדרכם האחרונה לקבר.

לימור לבנת: לאחרונה הייתי בהלוויה מזעזעת כזאת, ולא, לא מדובר כאן באירן ולא בסעודיה, אלא בישראל ב-2011, שבה מתקיימת הדרה בפועל של נשים מהמרחב הציבורי של המדינה, כאילו חזרנו אחורה אל תקופות חשוכות בהיסטוריה האנושית.

לימור לבנת: גבירותי ורבותי, אנחנו לא צריכים לטעות, כפי שאמרתי קודם: גם הדרת נשים היא אלימות.

לימור לבנת: הדרה שיטתית של נשים מעין הציבור בבחינת בל תיראה, בל תימצא, בל תישמע, היא בבחינת ניסיון לקחת מציבור הנשים את הזכויות הבסיסיות ביותר בדמוקרטיה: חופש הביטוי, חופש התנועה, והכי חשוב – החופש לכבוד.

לימור לבנת: במקום שבו מדירים נשים, שם צומחת אלימות פיזית ומילולית, ושם ניתנת הלגיטימציה לתקוף, להשפיל ולבזות.

לימור לבנת: ולכן, אני קוראת לפעולה אקטיבית שתאכוף באופן מיידי ומשמעותי את חוקי השוויון ואיסור האפליה של נשים על כל מי שמנסה לדחוק אותן ולפגוע בהן, וצריך לעשות הכול כדי להבטיח את מקומן המלא והבלתי-מעורער של הנשים במרחב הציבורי בישראל, ואת שלומן במרחב הפרטי וכמובן הציבורי גם יחד.

לימור לבנת: כי אם לא נעצור את המגמה המדאיגה הזאת כאן ועכשיו, היא רק תגבר ותתרחב, ומאיסור שירת נשים בצה"ל נעבור לאיסור שירות נשים בצה"ל.

לימור לבנת: אם נעבור בשקט על התמורות החמורות הללו בנוף הישראלי, אני אציע ליושב-ראש הכנסת לקצר תהליכים, וכבר מעכשיו להעלות את חברות הכנסת ליציע הקהל למעלה, כדי שחלילה לא יתערבבו וידברו עם עמיתיהן הגברים; להרשות להן לעלות לדבר במליאה רק למשך שעה אחת בשבוע; להסיר את פניהן של חברות הכנסת מפרסומים ממשלתיים – מפרסומי הכנסת, מהעיתונים – ולתת לנשים, לחברות הכנסת, להיכנס למליאה ולוועדות רק מדלת צדדית, אחורית, ואולי מיוחדת.

לימור לבנת: זה אולי נשמע כמו בדיחה, אבל זה פשוט באמת לגמרי לא מצחיק.

לימור לבנת: אדוני היושב-ראש, מאז ששלמה הלל, כפי שסיפרתי קודם, ב-1975 אמר שבישראל בעלים לא מכים את נשותיהם, שאין תופעה כזאת – כבר חלה עלייה עצומה – – –

ראובן ריבלין: גברתי, השרה הנכבדה, כל עצה שאת נותנת לי להעדיף נשים – הריני מוכן ומזומן.

ראובן ריבלין: כל עצה אחרת, אני לא מוכן לקבל אותה.

לימור לבנת: תודה, אדוני היושב-ראש.

ראובן ריבלין: אנשים יושבים אצלי, ואמרתי שאני מוכרח ללכת למליאה לומר את זה.

לימור לבנת: תודה, אדוני היושב-ראש, אני שמחה על דבריך.

לימור לבנת: אני מקווה שהציבור ששמע את דברי הבין שהדברים שלי נאמרו בציניות גמורה, אבל טוב שאמרת את הדברים, כדי שיבינו שהכוונה כמובן ברורה לחלוטין.

ראובן ריבלין: תודה רבה, אני חוזר.

לימור לבנת: תודה, יושב-ראש הכנסת.

לימור לבנת: אז מאז שלמה הלל ועד יושב-ראש הכנסת רובי ריבלין שאמר את דבריו – ודבריו ידועים וברורים, וגם פעולותיו בנושא הזה הן ידועות, ברורות ומבורכות – חלה עלייה עצומה במודעות, בחשיפה, בתלונות, בענישה, אבל עוד ארוכה ועוד רבה הדרך.

לימור לבנת: מסתבר שאלימות נגד נשים לובשת צורה, פושטת צורה, ובסופו של דבר עלינו מוטל העול למגרה, ללא הבדל של מפלגה.

לימור לבנת: אחד הדברים היפים שקרו בכנסות האלה, שללא הבדל מפלגה יש כאן רבים מאוד – רבות מאוד, אבל גם רבים מאוד – שחשים את המחויבות הזאת, הכל-כך חשובה, אכן למגר את האלימות נגד נשים, בין אם היא אלימות פיזית, בין אם היא אלימות מילולית, ובין אם היא מגיעה בצורה של הדרת נשים מהמרחב הציבורי.

לימור לבנת: אדוני היושב-ראש, אני מודה לך.

לימור לבנת: אני מבינה שיתקיים פה דיון.

לימור לבנת: לצערי, לא אוכל להישאר לכולו.

לימור לבנת: אני אשאר עד שאצטרך לצאת לדרכי.

לימור לבנת: תודה רבה.

שלמה מולה: אין שום בעיה.

שלמה מולה: תודה רבה.

שלמה מולה: אנחנו עוברים לדיון.

שלמה מולה: אדוני השר, גברתי השרה, חברי הכנסת, אנחנו מציינים היום את היום הבין-לאומי למאבק באלימות נגד נשים.

שלמה מולה: ביום הזה אנחנו זוכרים ומזכירים את קורבנות התופעה האכזרית הזאת, מעלים את המודעות להיקפה הבלתי-נסבל של האלימות כלפי נשים, ומתחייבים לפעול על מנת להביא למיגורה.

שלמה מולה: לצערנו, רבים מתוכנו עדיין מכחישים או מתכחשים; אומרים שאצלנו זה לא קורה.

שלמה מולה: אך העובדות מדברות בעד עצמן.

שלמה מולה: מעשי אונס ורצח – רק היום אנחנו עדים לרצח במרכז הקליטה קריית-גת – אלימות פיזית ואלימות חברתית וכלכלית המכוונות כלפי נשים הן תופעות חוצות גבולות ומגזרים.

שלמה מולה: אין מעמד או עדה, השקפת עולם או אמונה דתית שאינם סובלים מהאלימות ומתוצאותיה.

שלמה מולה: הצורך לשבור חומות של שתיקה ולהבטיח איתור וטיפול אפקטיביים נחוצים עבור כלל מגזרי החברה הישראלית – הם נדרשים על מנת לשים סוף לסבלן של נשים ואמהות ולאימה של ילדים ומשפחות.

שלמה מולה: רבותי חברי הכנסת, הדרך למיגור האלימות מקרבנו עוד ארוכה, אולם ביום זה אל לנו להתעלם גם מפירותיה של העלאת המודעות למאבק באלימות נגד נשים.

שלמה מולה: בשנים האחרונות חלחלה המודעות בדבר היקף האלימות נגד נשים לכל חלקי החברה הישראלית.

שלמה מולה: כך, למשל, בשיתוף עם רבנים וגדולי תורה מהמגזר החרדי ומהמגזר הדתי-לאומי, פועל בירושלים ארגון "יד שרה", המפעיל מרכז לטיפול באלימות נגד נשים מהמגזר הדתי והחרדי.

שלמה מולה: בנצרת פועל מרכז סיוע לנפגעות תקיפה פיזית ומינית מהמגזר דובר הערבית.

שלמה מולה: מרכזים רבים ומקלטים לשעת חירום פועלים במגזרים אלו, כמו גם בכלל האוכלוסייה.

שלמה מולה: היום, מנהיגי ציבור רבים – חרדים כחילונים, יהודים כערבים – מגנים בנחרצות את האלימות ונרתמים למאבק כנגדה.

שלמה מולה: רבותי חברי הכנסת, אנו יודעים היטב כי לשם עקירת התופעה המכוערת הזאת נדרשת לא רק עלייה מבורכת במודעות, אלא נדרש גם שינוי בסדרי עדיפויות תקציביים.

שלמה מולה: במרבית המרכזים לטיפול באלימות רשימת ההמתנה ארוכה למדי.

שלמה מולה: יש חוסר בתקנים ובכוח-אדם והתקציבים דלים.

שלמה מולה: על הממשלה להעניק חשיבות עליונה למאבק ברעה החולה הזאת, למאבק באלימות נגד נשים.

שלמה מולה: [הצעת חוק פ/2119/18; נספחות.

שלמה מולה: ]

שלמה מולה: רבותי חברי הכנסת, אנחנו נמשיך בדיון.

שלמה מולה: במסגרת הדיון יש לנו הצעות חוק שנוגעות לעניין, ואחר כך אנחנו נעבור לדיון הסיעתי.

שלמה מולה: על כן, אני מבקש להזמין את חברת הכנסת ציפי חוטובלי להציג לנו את הצעת החוק למניעת הטרדה מינית (תיקון – הארכת תקופת ההתיישנות), התש"ע–2010.

שלמה מולה: בבקשה.

שלמה מולה: אני מוכרח להודות שחברת הכנסת ציפי חוטובלי מנהלת ביד רמה את הוועדה למעמד האשה.

שלמה מולה: היא גם מקיימת תכופות דיונים בנושא הזה, ואני יודע שגם היום התקיים דיון.

שלמה מולה: בבקשה, הבמה לרשותך, גברתי.

ציפי חוטובלי: אדוני היושב-ראש, קודם כול, אני רוצה לברך אותך.

ציפי חוטובלי: זה מאוד משמח אותי לראות אותך יושב על כיסא היושב-ראש, ואני מאוד מקווה שזה שאתה יושב-ראש לא אומר שאתה כבר לא חבר בוועדה לקידום מעמד האשה.

שלמה מולה: עדיין.

שלמה מולה: ממשיך.

ציפי חוטובלי: ממשיך.

ציפי חוטובלי: חבר הכנסת שלמה מולה, שמכהן עכשיו כיושב-ראש, הוא מחברי הכנסת החרוצים בוועדה, ובאמת, בפעילות משותפת שלנו אנחנו מצליחים לקדם גם חקיקה וגם נושאים העומדים על סדר-היום הציבורי.

ציפי חוטובלי: החוק למניעת הטרדה מינית חוקק בשנת 1998 על-ידי הוועדה לקידום מעמד האשה.

ציפי חוטובלי: למעשה, זה אולי חוק הדגל של הוועדה לקידום מעמד האשה, שסימן מהפכה בתפיסת העולם של מדינת ישראל, מעין קו פרשת מים בדרך שבה נשים יכלו סוף-סוף להגן על גופן מפני כל דבר מטריד.

ציפי חוטובלי: אין עוד צורך בחוק העונשין, אין עוד צורך בעבירות חמורות כדי להיחשב מטריד מינית.

ציפי חוטובלי: החוק הזה היה באמת סימן דרך חשוב.

ציפי חוטובלי: ולמרות שבימים שבהם אתה נאבק באלימות נגד נשים נוהגים הרבה פעמים לציין סטטיסטיקה, חשוב לי גם לומר משהו על הלכי הרוחות בציבור הישראלי, שמטרידים אותי לא פחות מהסטטיסטיקה.

ציפי חוטובלי: מייד אחרי פרסום פסק-הדין בעניין קצב החלו להתבצע סקרים בעניין דעתו של הציבור על אפשרות של חנינה לנשיא.

ציפי חוטובלי: אני לא מדברת על הטרדה מינית; הנשיא הורשע באונס, בשני מעשי אונס – והתוצאות היו מזעזעות: 45% מהציבור בישראל היה מוכן להעניק חנינה לאדם שלא רק שבתוקף היותו נבחר ציבור היה צריך לנהוג בדרך שהיא יותר מקפידה מאשר כל אזרח במדינת ישראל, אבל אותו אדם באמת נהג בצורה בזויה ונבזית כלפי נשים.

ציפי חוטובלי: וכשאני מסתובבת בין אנשים שמגיבים על אותה החלטה, התגובה הטיפוסית היא: אני לא באמת מאמין שזה קרה.

ציפי חוטובלי: כי לא יכול להיות – ממש בהמשך לדברים של השרה לימור לבנת – לא יכול להיות שאשה הלכה מרצונה החופשי לאדם כזה.

ציפי חוטובלי: גם עליה מוטלת אשמה כלשהי.

ציפי חוטובלי: ומתוך החשיבה המעוותת הזאת, שמשמרת את דפוסי החשיבה הישנים, שקדמו למהפכה של החקיקה למניעת הטרדה מינית, נולדת חשיבה שממש מקבעת אשמה על כתפיהן של אותן מתלוננות.

ציפי חוטובלי: הכנסת כאן עוסקת יום ולילה – בוועדה לקידום מעמד האשה, ובשאר הפעילות של חברי כנסת וחברות כנסת – בניסיון לשנות דפוסי התנהגות.

ציפי חוטובלי: והחקיקה הזאת, שהיא למעשה חקיקה משלימה לחוק למניעת הטרדה מינית, היא חקיקה שמאריכה את תקופת ההתיישנות לארבע שנים.

ציפי חוטובלי: אני רוצה לתאר את התהליך.

ציפי חוטובלי: החוק במקורו ביקש להאריך את תקופת ההתיישנות בנושא של הטרדה מינית לתקופת ההתיישנות האזרחית.

ציפי חוטובלי: כמו שאתם יודעים, התיישנות אזרחית כיום עומדת על שבע שנים, ולעומת זאת התיישנות בהטרדה מינית עמדה על שלוש שנים.

ציפי חוטובלי: בעיני, חוב אזרחי של אדם, או איזשהו טופס שאדם מילא פעם ושכח ממנו ופתאום דורשים ממנו לשלם חוב לעירייה, או איזשהו חוב – שבע שנים אפשר לרדוף אחריו; אבל אשה שפגעו בנפשה, אשה שפגעו בגופה – אחרי שלוש שנים הזכות הזאת מתפוגגת.

ציפי חוטובלי: מי כמונו, מי שמלוות את התהליך הזה של נשים נפגעות תקיפה מינית, יודע כמה קשה להתלונן, כמה קשה לקום ולעבור את הוויה-דולורוזה, את אותה מסכת ייסורים מול מערכות שלטון החוק.

ציפי חוטובלי: ולכן הארכת תקופת ההתיישנות היא סמל ואות אזהרה: הסיפורים האלה לא יושתקו.

ציפי חוטובלי: אותם מתקיפים לא יוכלו להישען על כך שמבחינה נפשית לא יעמוד להן, למתלוננות, הכוח להתלונן, ותעבורנה שלוש שנים ואותם אנשים יוכלו לומר: חלה התיישנות, אז מה אם הדברים קרו?

ציפי חוטובלי: החוק הזה מתקן למעשה את הזכות של אותה אשה לתבוע בתביעה אזרחית.

ציפי חוטובלי: מאחר שכמו שאנחנו יודעים, לוקח הרבה מאוד זמן לברר את הדברים, גם אם אותה אשה אזרה אומץ והתלוננה, ואפילו התברר שהיא צדקה – עיינו ערך פרשיית הנשיא קצב – אותן נשים מנועות, אלמלא החוק הזה, מלהגיש תביעה אזרחית, כי חלפה תקופת ההתיישנות.

ציפי חוטובלי: החוק הזה בא לתקן את העוולה הזאת.

ציפי חוטובלי: ההסכמה עם משרד המשפטים, בעקבות הקודיפיקציה החדשה שמתקנת את ההתיישנות האזרחית לארבע שנים, היא להאריך את תקופת ההתיישנות בהתאם להתיישנות האזרחית, ואני חושבת שזאת בשורה מאוד משמעותית ביום הזה לכל נפגעות תקיפה מינית באשר הן.

ציפי חוטובלי: אזרו אומץ, התלוננו, ואם קשה לכן בשנים הראשונות, כשאתן עדיין מטפלות בפצעי הנפש, תעמוד לכן ההתיישנות הזאת, שהתארכה לארבע שנים.

ציפי חוטובלי: תודה רבה.

שלמה מולה: תודה רבה, גברתי יושבת-ראש הוועדה למעמד האשה.

שלמה מולה: מאחר שהממשלה – אין מי שישיב – – –

לימור לבנת: יש מי שישיב.

לימור לבנת: הממשלה תומכת.

שלמה מולה: אכן.

שלמה מולה: אם את רוצה להגיד שהממשלה תומכת, אני אשמח מאוד.

שלמה מולה: לפחות מה שכתוב לנו, שזה – – –

לימור לבנת: אני יכולה לומר?

שלמה מולה: את יכולה, כן.

לימור לבנת: אני אומר אולי רק מהצד.

שלמה מולה: מאה אחוז.

שלמה מולה: בבקשה לפתוח לה את המיקרופון.

לימור לבנת: החוק שמציגה חברת הכנסת ציפי חוטובלי, היושבת-ראש החרוצה של הוועדה למעמד האשה, שעושה באמת הרבה דברים חשובים ביותר ועוקבת – אני יודעת שגם היתה השבוע ישיבה, שכמעט הגעתי אליה, אבל לא הצלחתי – הייתי בכנסת, אבל במשהו אחר – בנושא הדרת נשים, ישיבה חשובה מאוד.

לימור לבנת: החוק הזה הוא חוק חשוב מאוד, ובאמת, כמעט צריך להתפלא שהוא לא בא לעולם קודם לכן.

לימור לבנת: אבל באמת, בעקבות הדברים האחרונים, והרשעתו של משה קצב, אני סבורה שעשית נכון מאוד שהצגת אותו.

לימור לבנת: הממשלה כמובן תומכת בחוק, ולכן גם כתוב אולי שלא תהיה תשובה; לא הייתי בטוחה שאצליח להגיע.

לימור לבנת: אבל הממשלה כמובן תומכת בחוק, ואני רוצה לברך את חברת הכנסת חוטובלי, וגם את הוועדה, על החוק הזה.

לימור לבנת: אני מציעה להצביע ולתמוך.

שלמה מולה: תודה רבה, גברתי השרה.

שלמה מולה: אכן, אין מתנגדים, אז אנחנו נעבור להצבעה.

שלמה מולה: אני רק אחכה שגברתי השרה תגיע למקום.

שלמה מולה: בבקשה.

שלמה מולה: הצבעה מס' 2 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לדיון מוקדם בוועדה – 9 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת החוק למניעת הטרדה מינית (תיקון – הארכת תקופת ההתיישנות), התש"ע–2010, לדיון מוקדם בוועדה לקידום מעמד האשה נתקבלה.

שלמה מולה: אכן, בעד – 9, אין מתנגדים.

שלמה מולה: הצעת החוק למניעת הטרדה מינית – – –

זהבה גלאון: אפשר להוסיף את קולי?

שלי יחימוביץ': גם את קולי.

שלמה מולה: מאה אחוז.

שלמה מולה: אני מבקש לצרף לפרוטוקול את חברת הכנסת שלי יחימוביץ וזהבה גלאון.

שלמה מולה: יש עוד מישהו?

שלמה מולה: אחמד טיבי ועפו אגבאריה.

שלמה מולה: בבקשה.

שלמה מולה: על כל פנים, הצעת החוק עברה.

שלמה מולה: היא תעבור להמשך דיון בוועדה למעמד האשה.

שלמה מולה: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/421).

שלמה מולה: ]

שלמה מולה: אנחנו ממשיכים בסדר-היום.

שלמה מולה: אני מבקש להזמין את חבר הכנסת דב חנין להציג את הצעת חוק הבטחת הכנסה (תיקון מס' 39) (זכאות לגמלה בתקופת שהייה במקלט לנשים מוכות), התשע"ב–2011.

שלמה מולה: אני מבין שזה הופך להיות הצעה לסדר-היום?

דב חנין: לא.

דב חנין: קריאה ראשונה.

שלמה מולה: קריאה ראשונה.

שלמה מולה: מאה אחוז.

שלמה מולה: בסדר גמור.

שלמה מולה: אוקיי.

שלמה מולה: עשר דקות לרשותך, אדוני.

דב חנין: תודה רבה.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, עמיתי חברי הכנסת, זו מבחינתי גולת כותרת של יום נושאי, כאשר יש לנו אפשרות במסגרת היום הזה להעביר הצעות חוק, ואני חושב שזה אולי היעד.

דב חנין: אני מברך את חברת הכנסת חוטובלי על ההצעה שעברה, ולי יש זכות להביא בפני הכנסת לקריאה ראשונה הצעת חוק שהיא הצעה משותפת, פרי חיבור של שתי הצעות חוק טרומיות, שלי ושל חברתי זהבה גלאון, שעוסקת בזכותן של נשים במקלטים לנשים מוכות לקבל גמלת הבטחת הכנסה.

דב חנין: אני אומר רק בפתח הדברים שהיו הרבה מאוד מאבקים סביב הצעת החוק הזאת, שנוסחה על-ידי ויצו.

דב חנין: זאת ההזדמנות להביע הערכה ותודה על העבודה שלהן.

דב חנין: חברת הכנסת גלאון התחילה במערכה עוד בכנסות קודמות.

דב חנין: בכנסת הנוכחית הייתי מעורב בכמה סיבובים.

דב חנין: לאחרונה, עם הצטרפותה של חברת הכנסת גלאון מחדש לשורותינו – זה לא כל כך לאחרונה, אבל אנחנו שמחים על כל יום – היא התגייסה במלוא המרץ למאבק הזה.

דב חנין: אני רוצה לפתוח בהערכה ותודה, גברתי, חברתי חברת הכנסת גלאון, על המרץ והאנרגיה שהקדשת לנושא ועל תרומתך ליכולת שלנו להעביר את הצעת החוק הזאת בקריאה ראשונה היום.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, נכון נהגה השרה כאשר העמידה בדבריה החשובים בפתיחת הדיון הזה את סוגיית האלימות נגד נשים במבט רחב.

דב חנין: אנחנו נמצאים בנסיגה בחברה הישראלית בשורה ארוכה של סוגיות שנוגעות למעמדן ולזכויותיהן של נשים.

דב חנין: אבל כמו שאמר בסוף המאה ה-19 אוגוסט בבל, מנהיג תנועת הפועלים, התנועה הסוציאליסטית הגרמנית, מבחנה הראשון והחשוב ביותר של הקדמה זה היחס לנשים.

דב חנין: דרך היחס לנשים אנחנו יכולים לראות מה מצבה של החברה.

דב חנין: אני חושב שזה נייר לקמוס מאוד נכון.

דב חנין: אני חושב שהוא צריך להיות משותף גם לחברי כנסת שאולי אינם באים מאותה מסורת סוציאליסטית שחלקנו באים ממנה.

דב חנין: אכן, מצבן של נשים הוא נייר לקמוס מאוד מאוד מדויק לגבי מצבה של חברה.

דב חנין: כשאנחנו רואים את הנסיגה במעמדן של נשים, את המתקפה עליהן, את הניסיון לצמצם אותן במרחב הציבורי, אנחנו צריכים להיות מודאגים גם בהיבט של הנשים וגם בהיבטים הנוספים, של ההקשרים החברתיים הכלליים.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, בשנה האחרונה נרצחו בהקשרים משפחתיים שונים 17 נשים.

דב חנין: 14 נרצחו בידי בני-זוגן; עוד שלוש נשים נרצחו על רקעים משפחתיים שונים.

דב חנין: זאת תמונה מזעזעת, זאת תמונה איומה.

דב חנין: בחודשים ינואר–אוקטובר 2011 נפתחו במשטרת ישראל 12,260 תיקים בגין תלונות נשים על אלימות במשפחה.

דב חנין: בבתי-סוהר כלואים היום 1,925 אסירים בגין עבירות של אלימות במשפחה.

דב חנין: זאת תמונה מאוד מאוד קשה.

דב חנין: כמובן, עמיתי חברי הכנסת, כשאנחנו מדברים על תיקים שנפתחו, אנחנו צריכים לזכור את כל אותם מקרים רבים – והם רבים מאוד, רבים מדי – של נשים שלא מתלוננות, שבכלל עוד לא מגיעות, סובלות מאלימות, סובלות מאלימות במשפחה, סובלות מאלימות מבן-הזוג, אבל איכשהו עוד לא הגיעו להתלונן או להביא את עניינן בפני משטרה או גורם אחר שיכול לסייע.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, זוהי סוגיה שחשובה בה מאוד אחריותה של המדינה, כאשר התמונה היא, לפי הערכה, של 200,000 נשים מוכות בישראל.

דב חנין: זאת הערכה שגם הובאה בפנינו בדיון הוועדה למעמד האשה, וזאת ההזדמנות לציין את העבודה החשובה של הוועדה הזאת ושל יושבת-ראש הוועדה, חברת הכנסת חוטובלי.

דב חנין: כ-200,000 נשים מוכות בישראל; מספר מזעזע.

דב חנין: ב-2009 המדינה השקיעה במיגור התופעה ובטיפול בקורבנות, כולל עלויות האכיפה והענישה, 456 מיליון שקלים, שהם 0.12%, בערך עשירית אחוז מתקציב המדינה.

דב חנין: זאת כמובן הקצאה שאיננה מבטאת יחס של התמקדות, יחס של טיפול, יחס של מלחמה אמיתית בתופעה הזאת.

דב חנין: מתוך הכספים שהמדינה הקצתה, 80% הופנו לענישה ולאכיפה, ורק 89 מיליון למניעה, חינוך, טיפול ושיקום.

דב חנין: אני אומר את הדברים מכיוון שההקשר האמיתי של הצעת החוק שלנו נמצא בחוליה החלשה הזאת, של החלק השיקומי, החלק המלווה, החלק המסייע של המדינה ביחס לנשים במקלטים לנשים מוכות.

דב חנין: כשאני אומר את הדברים, אנחנו בעצם באים לתקן בהצעת החוק הזאת מצב שהוא, הייתי אומר, בדיוק הפוך ממה שהיה צריך להיות.

דב חנין: התפיסה שהיתה מקובלת עד הצעת החוק הזאת היא שנשים שמגיעות למקלט לנשים מוכות מקבלות מענה.

דב חנין: הן כבר הגיעו למקלט, אז למה צריך לתת להן כסף?

דב חנין: למה צריך עוד לתת להן למשל גמלת הבטחת הכנסה?

דב חנין: זאת תפיסה לקויה ומוטעית מיסודה.

דב חנין: האמת היא שנשים ששוהות במקלטים לנשים מוכות הן בדיוק הדוגמה לנשים שזקוקות להבטחת הכנסה.

דב חנין: בדרך כלל אין להן מקור פרנסה אחר.

דב חנין: בדרך כלל הן מגיעות למקלט חסרות כול.

דב חנין: אגב, אנחנו יודעים מתוך מחקרים שפעמים רבות אשה מבינה שהיא צריכה לעזוב את הבית, באמת מגיעים מים עד נפש, אבל מה שמונע ממנה לעשות את הצעד הזה זה המחסום הכלכלי.

דב חנין: לכן, הנשים האופייניות במקלט לנשים מוכות צריכות בהחלט תמיכה כלכלית, כולל גמלת הבטחת הכנסה, בהרבה מאוד מקרים.

דב חנין: זה נכון שבעת שהותה שלה האשה במקלט יש צרכים בסיסיים שמכוסים על-ידי עצם המנגנון של המקלט.

דב חנין: אבל מהצד השני, הסיטואציה של עזיבת הבית מייצרת הוצאות חדשות שלא היו קיימות קודם.

דב חנין: יש הוצאות שקשורות לעזיבת הבית, למשל הוצאות משפטיות; יש הרבה מאוד נסיעות לסידורים; יש הוצאות בשל סדרי ראייה של הילדים עם אביהם; יש כמובן את כל ההוצאות הקשורות בהתארגנות: רכישת ציוד בסיסי או ריהוט בסיסי לבית חדש כשתצא האשה מהמקלט, תוספת או תוספות לשכר הדירה, שהוא בדרך כלל יותר גבוה מאשר הסיוע בשכר דירה של המדינה.

דב חנין: מקלט לנשים מוכות מטרתו לאפשר שלב מעבר של התארגנות לקראת יציאה לחיים חדשים של האשה, של הילדים שלה, אם הם קיימים.

דב חנין: דווקא במצב הזה הבטחת ההכנסה היא הבסיס שיכול לאפשר לנשים את הצעד הראשון הזה, את הצעד הראשון הזה בדרך לחיים חדשים ולשיקום החיים שלהן אחרי הטראומה הקשה שהן עברו.

דב חנין: לכן, עמיתי חברי הכנסת, אני חושב שהצעת החוק הזאת היא הצעת חוק נכונה וערכית מאין כמותה.

דב חנין: בכותרת הייתי אומר, שהתפיסה שעומדת מאחורי הצעת החוק הזאת היא, שגם מקלט לנשים מוכות לא יכול להיות אליבי למדינה להשתחרר מהאחריות שלה לנשים, לגורלן, לעתידן וליכולת השיקום שלהן.

דב חנין: אחריות המדינה – עמיתי חברי הכנסת, הרעיון הזה של מדינה שלוקחת אחריות, אחראית לאזרחים, בוודאי אחראית לאותן אזרחיות, לאותן נשים שצריכות עזרה, צריכות סיוע, צריכות גיבוי – הרעיון הזה של אחריות המדינה הוא הרעיון המרכזי שעמד ביסודה של המחאה החברתית, מחאת הצדק החברתי של הקיץ הישראלי האחרון.

דב חנין: אני שמח שלפחות בהיבט הזה ההדים של המחאה, הדרישות לצדק חברתי, הגיעו גם לשולחן הממשלה ולספסלי הממשלה והובילו להסכמה שמאפשרת לנו היום לקדם את החוק החשוב הזה.

דב חנין: תודה רבה.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: הצעת החוק הזאת היא לקריאה ראשונה, לכן – יש שלושה חברי כנסת שנרשמו.

שלמה מולה: ראשונת הדוברים היא חברת הכנסת גלאון, שהיא ממציעי החוק, אחריה – חבר הכנסת אחמד טיבי, ואחריו – מגלי והבה.

זהבה גלאון: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני רוצה להתחיל בתודות.

זהבה גלאון: ראשית, תודה לויצו שיזמה וניסחה את הצעת החוק הזאת.

זהבה גלאון: אני מנסה לקדם את ההצעה הזאת כבר מהכנסת החמש-עשרה.

זהבה גלאון: בכנסת הזאת שותפים ליוזמה שלי חברות הכנסת ציפי חוטובלי ועינת וילף, וגם חברי לסיעה ניצן הורוביץ ואילן גילאון, וכמובן דב חנין, שנימק את ההצעה בפירוט רב ובצורה מקיפה ויפה כל כך – אם אפשר לומר בהקשר הזה – יפה כל כך מהדוכן.

זהבה גלאון: אז ראשית, תודה לכל היוזמים, לכל המצטרפים, וכמובן לויצו.

זהבה גלאון: אני רוצה לומר שאני עולה היום לדוכן ברגשות מעורבים.

זהבה גלאון: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, כשאתמול העברנו את הצעת החוק בהכנה לקריאה ראשונה בוועדה, אני חשתי התרוממות רוח, שסוף-סוף המדינה תפסיק לגזול מהנשים המוכות את גמלת הבטחת הכנסה, דבר שהוא כל כך בסיסי – על מה אנחנו מדברים?

זהבה גלאון: על 1,632 שקלים לחודש – וחשתי התרוממות רוח, כי אנחנו יודעים מה זה הסכום הזה לנשים שבונות על הכסף הזה כדי לשלם על הטיולים לילדים ולשלם על הספרים.

זהבה גלאון: כשהן נאלצות, בגלל אלימות קשה, לעזוב את הבית ולברוח למקלט, ראשית, הן לא יכולות להמשיך לעבוד, כי החיים שלהן בסכנה.

זהבה גלאון: כמו שאנחנו יודעים, בדרך כלל המקלט הוא לא בעיר מגוריהן או במקום מגוריהן, ולכאורה הן מוגנות במקלט, הן גם מוגנות פיזית, וגם דואגים לכל צורכיהן, אבל אותו סכום, שלאשה הזאת זה עולם ומלואו – עד היום המדינה ביטלה להן את הסכום הזה.

זהבה גלאון: המדינה הפסיקה לתת להן את הסכום הזה.

זהבה גלאון: הדבר שנחשפתי אליו, בעזרתה של ויצו, בעזרתן של נציגות ויצו, הוא שנשים רבות העדיפו פעמים רבות להישאר במעגל הטרור, האלימות והפחד כדי לא להפסיד את אותה גמלת הבטחת הכנסה, שעליה, כמו שאמרתי קודם, הן כבר תכננו תכנונים ארוכים.

זהבה גלאון: אני רוצה לברך גם את שר הרווחה משה כחלון ואת ועדת השרים לחקיקה שהחליטה, באמת אחרי הרבה שנים – אני מנסה במשך כמה כנסות לקדם את הצעת החוק הזאת – לתמוך בהצעה מתוך איזשהו שינוי בגישה, בתפיסה, מתוך שינוי בהבנה שמצבן של נשים מוכות לא דומה למצבם של שוהים אחרים במוסדות אחרים, ואני אומרת את זה עם כל ההערכה ובלי לפגוע כמובן בשוהים אחרים; ומדובר כאן בשאלה של חיים ומוות, אנחנו מדברים – אתמול נרצחה אשה, זה נאמר כבר קודם – מדובר בשאלה של חיים ומוות.

זהבה גלאון: הדבר הזה, שנשים מוכנות להישאר במעגל האלימות כדי שהכסף הזה יגיע לצורכיהם של ילדיהן, זה דבר בלתי מתקבל על הדעת.

זהבה גלאון: נעשה כאן שינוי תודעתי.

זהבה גלאון: שר הרווחה הודיע מהדוכן הזה, לפני כמה חודשים, שהוא תומך בהצעה.

זהבה גלאון: אני ביקשתי מחבר הכנסת חיים כץ, יושב-ראש ועדת הרווחה של הכנסת, להביא את ההצעה לדיון במיוחד לרגל ציון יום המאבק באלימות נגד נשים.

זהבה גלאון: אני רוצה להודות לו על כך שהוא הביא את זה אתמול לדיון בוועדה שלו.

זהבה גלאון: כמו שאמרתי קודם, אני לא יודעת אם אפשר לומר בהקשר הזה "התרוממות רוח" – כל כך שמחתי שסוף-סוף ועדת הרווחה של הכנסת אישרה את הצעת החוק.

זהבה גלאון: גם היום אנחנו נאשר את זה במליאה, ואז, כמובן, הגיע ה"אבל".

זהבה גלאון: אני רוצה להתריע כאן מהדוכן, אדוני היושב-ראש, שהצעת החוק קובעת שאם אשה שהתה במקלט יותר מחודש היא תהיה זכאית לקבל את אותה גמלת הבטחה לפי התנאים הקבועים בחוק, ובלבד שכמובן היא שוהה במקלט על-פי ההסדרים של משרד הרווחה והשירותים החברתיים.

זהבה גלאון: ואז הגיע אתמול האוצר – אני רוצה לשתף אתכם – נציגי האוצר, ליתר דיוק, כמה דקות, או כשעה, לפני פתיחת הישיבה, והודיעו לי שבעצם יש להם השגות על שינוי הקונספציה, על הדבר הזה שלא מבטלים את גמלת הבטחת הכנסה בזמן שנשים שוהות במקלט.

זהבה גלאון: לא מתאימה להן הקונספציה הזאת.

זהבה גלאון: הם לא רואים את הנשים לנגד עיניהם.

זהבה גלאון: הם ממש לא רואים אותן.

זהבה גלאון: הם רואים מספרים: 1,632 שקלים; כבשת הרש שהם מבקשים לגזול.

זהבה גלאון: אתמול הם הציעו הצעה: אולי בכלל – – –

שלמה מולה: גם נדמה לי שלא מדובר במיליארדים.

זהבה גלאון: הצעת החוק הזאת – אני רק רוצה לסבר את האוזן: הצעת החוק הזאת, אין לה עלות; היא לא הצעה תקציבית.

זהבה גלאון: העלות שלה היא כ-3.5 מיליונים, אומרים המחמירים.

זהבה גלאון: על-פי הערכות שאנחנו עשינו מדובר אף בסכום נמוך יותר.

שלמה מולה: ממש.

שלמה מולה: טוב.

זהבה גלאון: באמת מדובר בגזלת כבשת הרש.

זהבה גלאון: אני משתפת – – –

יוסי פלד: זו בושה.

זהבה גלאון: זו בושה, כמו שאומר השר פלד.

זהבה גלאון: זו בושה.

זהבה גלאון: זו בושה שהמדינה או האוצר מבקש להכות בנשים המוכות פעם שנייה.

זהבה גלאון: חברי חברי הכנסת – – –

שלמה מולה: טוב.

זהבה גלאון: רגע, תרשה לי עוד משפט אחד.

שלמה מולה: בבקשה.

זהבה גלאון: אדוני, אני רק רוצה לספר.

זהבה גלאון: אמרו לי נציגי האוצר – אנחנו כמובן בהתדיינות.

זהבה גלאון: אנחנו לא נסכים.

זהבה גלאון: לא נראה לי שהכנסת תסכים שזה יעבור – אמרו:

זהבה גלאון: אולי אנחנו נבטל להן את דמי הכיס שהנשים מקבלות.

שלמה מולה: איפה?

שלמה מולה: במקלט?

זהבה גלאון: כמה כסף לדעתכם הנשים מקבלות כדמי כיס?

זהבה גלאון: 10 שקלים ביום.

זהבה גלאון: זה מחפיר.

זהבה גלאון: אדוני היושב-ראש, אני רוצה לסיים ולומר: היום אנחנו נאשר את הצעת החוק בקריאה ראשונה, ואני חושבת שזו בשורה – אתה יודע, בשורה מסוימת לנשים ששוהות במקלטים, שהמדינה תפסיק לגזול מהן את גמלת הבטחת ההכנסה.

זהבה גלאון: ואני מתחייבת שאנחנו ניאבק שההצעה הזאת גם תעבור בקריאה שנייה ושלישית.

זהבה גלאון: תודה רבה.

שלמה מולה: מאה אחוז.

שלמה מולה: תודה רבה.

שלמה מולה: גברתי השרה, אני חושב שאת – בהצעת החוק הזאת חברת הכנסת גלאון גילתה שיש איזושהי הסתייגות של האוצר, ומדובר בפרומילים ולא מדובר במיליונים, ואולי אפשר יהיה להסתייע בך כדי שהאוצר יסיר את התנגדותו.

שלמה מולה: אני מניח – משאיר את ההתדיינות לכן.

שלמה מולה: אני מזמין את חבר הכנסת אחמד טיבי.

שלמה מולה: בבקשה.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, אני כמובן מצטרף לברכות לעמיתי חברי הכנסת זהבה גלאון, ושאר היוזמים על ההצעה החשובה הזאת, שאנחנו כמובן נתמוך בה.

אחמד טיבי: אני גם רוצה, במסגרת הדיון המיוחד הזה על מאבק באלימות נגד נשים, לדבר, אדוני, בגאווה, על קמפיין נגד אלימות שאני ועמיתי במפלגת תע"ל, יחד עם אתר "בוקרא" החדשותי, שמושבו בנצרת, השקנו לפני כמה שבועות נגד אלימות ושימוש בנשק.

שלמה מולה: יפה מאוד.

אחמד טיבי: צעירים עוברים, בעיקר במקומות ציבוריים, ומחתימים על עצומה.

אחמד טיבי: נוסף על כך יש באתר "בוקרא" סרטונים של משפחות שבניהן נהרגו במעשי אלימות.

אחמד טיבי: הסרטונים האלה קורעים את הלב, כאשר אמא, אבא או אח מדברים על החוויה האישית, על ההתנסות, על הכאב, על האובדן, והוא או היא שואלים: למה?

אחמד טיבי: בשביל מה?

אחמד טיבי: ואומרים: אפשר היה למנוע זאת, את אובדן החיים של היקרים מכול.

אחמד טיבי: הקריאה היא מצד אחד אל המשטרה, שתקיים את חובתה ותשליט סדר, תמנע את הפשיעה, תאסוף את הנשק – תשמע, יש קריאה, אדוני היושב-ראש, לשר לביטחון פנים, למפכ"ל המשטרה – –

שלמה מולה: לאסוף את הנשק?

אחמד טיבי: – – לאסוף את הנשק מהיישובים הערביים.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, אני עמדתי כאן

אחמד טיבי: ב-18 במאי ואמרתי: רבותי – גם לפני שנתיים-שלוש אמרתי אותו דבר – יש טילי "לאו" ביישובים הערביים.

אחמד טיבי: משתמשים בהם ארגוני פשיעה כאלה או אחרים.

אחמד טיבי: לפני עשר שנים נורה טיל "לאו" בכפר ראמה על בית.

אחמד טיבי: טיל כזה נורה בזמנו בטייבה, וגם בנתניה.

אחמד טיבי: איך אפשר להאמין שהטילים האלה עדיין מסתובבים חופשי, כל ילד ברחוב יודע שהם קיימים, ורשויות אכיפת החוק לא אוספות?

שלמה מולה: זו אוזלת יד.

אחמד טיבי: עכשיו, אם זה היה נשק שהרשויות או שירותי הביטחון היו חושבים שהוא נמצא על רקע לאומי או ביטחוני, הרי דקה לא היה נשאר – לא הנשק ולא מי שמחזיק אותו.

אחמד טיבי: ולכן יש הרבה שאלות, אדוני היושב-ראש, תהיות, כעס, התרסה.

אחמד טיבי: מצד שני, זה לא רק המשטרה; הביקורת היא פנימה, כלומר אי-אפשר שהפתרון הקל ביותר יהיה לשלוף נשק – על כל סכסוך: אקדח, רובה, סכין.

אחמד טיבי: המעשה הנפשע של רצח אבא ושני בניו באום-אל-פחם לאחרונה – נורא, נורא ואיום.

אחמד טיבי: אנחנו משמיעים קריאה: די לאלימות, וזו כותרת, זו ססמת הקמפיין שלנו; די לאלימות.

אחמד טיבי: הנשק הורס אותנו, הנשק הורג אותנו.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, על המשטרה לקיים את חובתה למנוע את הרצח הבא, ובעיקר רצח נשים.

אחמד טיבי: אני אמרתי שהכותרת הזאת שניתנת למה שקרוי "רצח על רקע חילול כבוד המשפחה" – אין משפט שהוא יותר קשה וקונטרדיקטיבי מזה.

אחמד טיבי: אין כבוד ברצח.

אחמד טיבי: גבר רוצח, שרוצח אשה, אין לו כבוד.

אחמד טיבי: אין לו כבוד.

אחמד טיבי: ולכן השימוש, לפעמים, של דוברי המשטרה או דוברים שמעבירים בביפרים הודעות: נרצחה אשה בלוד, החשש: רצח על רקע חילול כבוד המשפחה – א.

אחמד טיבי: לעתים מתברר שזה לא המצב.

אחמד טיבי: כך הם פוגעים באשה אחרי שהיא נרצחה, בבת שלה, שהיא בת 11, במשפחה לעתיד.

אחמד טיבי: זה נורא ואיום.

אחמד טיבי: היא גם נרצחת, וגם מתעללים בשמה הטוב, בגופתה, כשהיא עדיין מתבוססת בדמה.

אחמד טיבי: ולכן, הצעתי היא שלא יהיה שימוש במושגים חיוביים יחד עם רצח נשים.

אחמד טיבי: אפשר להגיד: רצח נשים.

אחמד טיבי: זה נורא מספיק, רצח נשים.

אחמד טיבי: מה, זה לא מספיק?

שלי יחימוביץ': לפחות לא אומרים "על רקע רומנטי".

אחמד טיבי: אני תמיד מזכיר ואומר שאצל ערבים התקשורת אומרת "רצח על רקע חילול כבוד המשפחה"; אצל יהודים היא אומרת "רצח על רקע רומנטי".

אחמד טיבי: בשני המקרים זה נורא.

אחמד טיבי: "רומנטיקה" ו"כבוד" אלה מושגים חיוביים – –

שלמה מולה: האמת היא שעל רצח בקרב עולי אתיופיה אומרים: על רקע קשיי הקליטה.

אחמד טיבי: – – חיוביים, והם מסמלים מסר של הקלה במניעים.

אחמד טיבי: מי שמשדר מסר חיובי עם רצח נשים מגלה הבנה למניע.

אחמד טיבי: אסור שהדבר הזה יימשך, אדוני היושב-ראש.

אחמד טיבי: תודה רבה.

שלמה מולה: אמרת דברים חשובים, ולכן לא יכולתי לעצור אותך.

לימור לבנת: – – –

שלמה מולה: את יכולה להתערב.

שלמה מולה: לגבי הצעת החוק?

שלמה מולה: אז מגלי.

שלמה מולה: בבקשה.

שלמה מולה: השרה מבקשת, אז מייד אחרי זה.

לימור לבנת: בהמשך להערה שלך ולדברים של חברת הכנסת גלאון לגבי הצעת החוק, הצעת החוק הזאת היא הצעת חוק מאוד מאוד חשובה.

לימור לבנת: זו גם הסיבה שבוועדת השרים לחקיקה היא זכתה לתמיכת הממשלה.

לימור לבנת: אני אומר יותר מזה: אני הייתי בשעתו, לפני משהו כמו שנה וחצי, אולי מעט יותר אפילו, בסיור במקלט לנשים מוכות יחד עם ראש הממשלה, ושם באמת הוסבר לו הנושא הזה של הזכאות לגמלה בתקופת השהייה במקלט וכו', ואיך נשים נפגעות.

לימור לבנת: במהלך הסיור הזה הוא לקח על עצמו והתחייב שאכן הנושא הזה יתוקן, כך שיש כאן הרבה מעבר רק להחלטת ועדת שרים לחקיקה – גם מחויבות של ראש הממשלה.

לימור לבנת: לכן, לא חשבתי שיש פה איזושהי בעיה, לא חשבתי אפילו להתערב.

לימור לבנת: ברגע שהבנתי שנוצר איזשהו קושי – שאני לא בדיוק מכירה אותו.

לימור לבנת: שאלתי את חברת הכנסת גלאון, היא אמרה לי – זו גם הצעת חוק שעולה 3.5 מיליון שקלים, אני מבינה, 4 מיליון שקלים; באמת, סכום שאפילו לא תקציבי, מבחינת החוק.

לימור לבנת: אז אני כמובן אנסה לברר, גם עם שר האוצר, איפה כאן בדיוק הבעיה, ואני מקווה שנצליח לפתור את זה.

לימור לבנת: כמובן, נתגייס לעניין זה.

לימור לבנת: אני חושבת שזה חשוב.

לימור לבנת: הצעת החוק מאוד מאוד חשובה, ולא רק אני תומכת בה, ואני אכן אתגייס לעניין הזה.

שלמה מולה: תודה רבה על ההבהרה הזאת, היא מאוד חשובה.

שלמה מולה: מגלי והבה, בבקשה.

מגלי והבה: אדוני היושב-ראש, השר יוסי פלד והשרה לימור לבנת, חברי חברי הכנסת, אין ספק שהצעת החוק היא עוד נדבך חשוב בחומה המגינה על הנשים בכלל על הנשים המוכות בפרט, ובאמת צריך להודות על קיום הדיון הזה ולהודות לאותן חברות כנסת שנושאות את הדגל בנושא הסיוע לנשים בכלל ולנשים המוכות בפרט.

מגלי והבה: כי התופעה הזאת של אלימות, אדוני היושב-ראש, חצתה את כל שכבות החברה הישראלית, את כל העדות בישראל.

מגלי והבה: מצאנו את עצמנו נתקלים בתופעות מטרידות ביותר של רצח נשים, ולפעמים לא מספיק הכאב והאובדן – גם חוסר היכולת של המשטרה להגיע לפעמים למבצעים ולהגיע להעניש את אלה שעשו את הרצח הזה.

מגלי והבה: נכון הוא – נדמה לי, חבר הכנסת בילסקי, שביקרנו באחד המעונות של נשים מוכות – אני לא אזכיר באיזה מקום ובאיזה יישוב, למען צנעת אותן נשים – ומצאנו נשים שסובלות.

מגלי והבה: קודם כול, מספר הנשים שנמצאות שם הוא מספר לא מבוטל, עם הילדים שלהן.

מגלי והבה: כאן לא מספיקה הצעת חוק שתיטיב בקצבה, מתן קצבה לאותן נשים, אלא כיצד מוסדות המדינה, משרד הרווחה, יכולים לסייע לאותם מעונות בתקציבים.

מגלי והבה: כי מצאנו את עצמנו כשבע

מגלי והבה: צם מי שמטפל זה ברוב המקרים או העירייה – ואנחנו יודעים מה תקציב העיריות והרשויות – או מתנדבים למיניהם.

מגלי והבה: כן, גברתי השרה, סיימת את הדיון?

מגלי והבה: אני נתתי לכם בתחילת דברי כל כך הרבה מחמאות, לנשים כאן בכנסת, שנושאות את הדגל הטוב הזה.

שלי יחימוביץ': תשמע, יש כאן שלוש פמיניסטיות.

זהבה גלאון: שיבחנו אותך – – – ואיפה – – – ואיפה הוא?

לימור לבנת: – – –

מגלי והבה: תמיד.

מגלי והבה: אמא שלי חינכה אותי, דרך אגב.

מגלי והבה: חלק מהחינוך בבית אצלנו זה לכבד את האשה, ואני מקווה שהרבה ימשיכו במסורת הזאת, ויש לי כבוד גדול לכן על המאבק שלכן, אבל רציתי את האוזן שלכן.

מגלי והבה: באמת, ביקרנו במעון של נשים מוכות וראינו את מספר – –

שלמה מולה: אדוני, אני אוסיף לך עוד דקה בגלל שהפריעו לך.

מגלי והבה: גברתי השרה, באמת שמצאנו שם לא רק נשים מוכות – כל אשה עם כמה ילדים.

מגלי והבה: ראינו שאחת הבעיות שהן סובלות מהן – זה נכון שעכשיו הצעת החוק תבוא לתת להן את הסיוע, ולו במקצת, אבל היעדר תקציבים לאחזקת אותו מקום, ובלילות החורף הקשים, והתלהבנו מאותם מתנדבים שנראים ובאים לסייע ולתת את האוכל ולתת את הבגדים, לפעמים.

מגלי והבה: אבל זה לא מספיק.

מגלי והבה: צריך לעשות.

מגלי והבה: אני אומר, משרד הרווחה – שיעשה את הבדיקות האלה, ולראות – לא להקטין את המעונות האלה, במספר, אלא להגדיל ולתת להם את הסיוע הדרוש.

מגלי והבה: וכפי שאמרתי, אחד הדברים שאנחנו רואים – והתופעות האלה חוצות את כל הגבולות ובכל המקומות.

מגלי והבה: אתה כבר יכול למצוא את זה בכפר ובעיר, ואתה יכול למצוא את זה במאהל הבדואים ובכל יישוב.

מגלי והבה: ולכן, מוטלת עלינו האחריות כאן, לא רק לנשים אלא לכל נבחרי הציבור, לעשות כל מה שביכולתנו לסייע ולפעול, כל אחד בדרכו, כל אחד ביכולת שלו, לנסות למגר את התופעה הזאת מהשורש; להתחיל את זה באמת מהגיל הרך, מהחינוך לשוויון.

מגלי והבה: לפעמים, חברותי חברות הכנסת, אני מקנא קצת בנשים, כי לפעמים אני מוצא שהמלחמה לשוויון אצלכן מתקיימת הרבה יותר מאשר המלחמה שלנו, כמגזר, לשוויון.

מגלי והבה: אז תמיד אני רואה, בעצמי, בקטע הזה חשיבות במאבק שלכן, כי אם אתן תשיגו את השוויון, ודאי וודאי שגם אנחנו נצליח להשיג את השוויון, שאמור להיות הנר והדגל, בעצם, של כל חברה נאורה, לא רק כאן אלא גם בכל העולם.

מגלי והבה: תודה רבה.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: אני מזמין את חבר הכנסת זאב בילסקי, אחריו – נסים זאב, ואחרון הדוברים – מיכאל בן-ארי.

זאב בילסקי: אדוני היושב-ראש, אני קודם כול רוצה לברך אותך.

זאב בילסקי: אני זוכר ביום הראשון שנבחרתי לתפקידי כיושב-ראש הסוכנות היהודית, אתה זה שקיבלת אותי בשיחה מאוד מעניינת, ועכשיו – כן, הרצל היה בזמנו בסוכנות היהודית, חבר הכנסת דודו רותם, והיושב-ראש קיבל אותי במאור פנים ובסבר פנים יפות.

זאב בילסקי: אשר להצעת החוק, אני חושב שזאת הצעת חוק מאוד מאוד ראויה, ומובן שנתמוך בה, אבל תוך כדי הדיון, וכשאני שומע את כולם מדברים על מצבן של הנשים, ועל זה שהן מגיעות למקלטים, אני חש תחושה מאוד קשה, ואני אספר לכם למה.

זאב בילסקי: אני הייתי עד בזמנו, כשהייתי ראש עיריית רעננה, למאבקה של רות רזניק, שהיתה החלוצה בתחום של מקלטים לנשים, ונדמה לי שהיום כבר יש 14–15 מקלטים לנשים בכל הארץ, ובאמת בדקתי, ובמשך שנה בין 700 ל-800 נשים מגיעות לאותם מקלטים, ויחד אתן מגיעים קרוב ל-1,000 ילדים.

זאב בילסקי: הן צריכות לשהות שם, מחביאים את המקום, מגינים עליו, ולמעשה התחושה שלי היא שהאשה, למעשה, לא רק שהכו אותה, לא רק שאיימו עליה, לא רק ששברו עליה את כל הבית, אלא עכשיו מכניסים אותה לאיזשהו בית-סוהר שצריך לשמור עליה.

זאב בילסקי: עכשיו, בזמני הקימו ברעננה מוסד שנקרא "בית נועם".

זאב בילסקי: "בית נועם" היה רעיון יפה מאוד, שאותם גברים – להכניס אותם; במקום שהנשים תשבנה במקלט לנשים מוכות, הגברים ישבו במקלט, והם בתנאים – השופט שולח אותם לשם, ושם לא רק שהם מוחזקים, אלא הם גם עוברים שיעורים, כדי שילמדו אותם איך סופרים עד עשר, איך לא מרימים את היד, ובמשך חודשים מנסים להכשיר אותם כדי שיוכלו לחזור הביתה.

זאב בילסקי: מובן שהבעיה הראשונה היתה שהשכנים ישר התנגדו.

זאב בילסקי: אני זוכר שהייתי צריך להפעיל את כל כישורי ואת כל יכולתי כדי לבקש מהשכנים: תשמעו, זה חשוב מאוד לקהילה שיהיה המקום הזה, הלוא באף מקום לא ירצו אותם, בואו נכניס אותם לפה.

זאב בילסקי: לצערי הרב, הנושא הזה של "בית נועם" לא התפתח, ואנחנו עדיין מטילים על הנשים לא רק את העונש שהכו אותן, שהתאכזרו אליהן, אלא גם את העובדה שהיא צריכה עכשיו לשבת באיזשהו בית-סוהר עם הילד שלה, אחוזת פחד כל הזמן – מי זה שבא, מי זה שמסתובב, מי זה שמצלצל בדלת – ואותו מכה, הוא יושב וחוגג בחוץ.

זאב בילסקי: לכן הייתי מאוד מצפה שממשלת ישראל תקדיש מאמץ רב לנושא של הגברים, שאותם הגברים יהיו בבתים כמו "בית נועם", והנשים יוכלו להיות בבית עם הילדים שלהן.

זאב בילסקי: רק לסיום, אדוני היושב-ראש, כמה שהצעת החוק הזאת נכונה, מכיוון שבדרך כלל כשיש אלימות בבית, אותו אדם אלים גם מוציא את העצבים שלו ואת כל האלימות שלו על כל מה שיש בבית – שובר והורס, בפני הילדים שלו.

זאב בילסקי: ככה שאותו כסף קטן – איך אמרה חברת הכנסת גלאון?

זאב בילסקי: אותם 10 שקלים ליום, שגם רוצים לקחת ממנה – כדאי שייתנו לה קצת יותר, כי כשהיא תחזור הביתה היא צריכה לא רק לשקם את החיים שלה, אלא גם לשקם את הבית שלה, שאותו אדם אלים הראה את כוחו הגדול בכך שלא רק הכה אותה, לא רק השפיל אותה בעיני ילדיה, אלא גם שבר והרס את כל הבית.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: אני מזמין את חבר הכנסת נסים זאב.

שלמה מולה: בבקשה, נסים.

שלמה מולה: אחריו, אמרתי – – –

עינת וילף: – – –

שלמה מולה: בבקשה, עינת וילף.

שלמה מולה: אחרונה תהיה חברת הכנסת עינת וילף.

שלמה מולה: אומנם סגרתי את הרשימה, אבל זה בסדר.

שלמה מולה: בבקשה, נסים.

זהבה גלאון: אתה רגוע?

נסים זאב: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, ברמת העיקרון אני בהחלט מסכים שאשה שנמצאת במעון לנשים מוכות, אם נותנים לה את הבטחת ההכנסה, זה הדבר המינימלי המתבקש.

נסים זאב: אז הנה, אני אומר לך, גברת , שאני מאוד רגוע, ואני אומר את זה ממש מתוך הכרה וידיעה.

נסים זאב: אבל אני רק רוצה לומר משפט נוסף, והוא מאוד חשוב: צריכים לעודד את הנשים גם לצאת מהמקלט, ולא לעודד אותן להישאר כמה שיותר.

נסים זאב: יש מקרים, לצערי הרב, שיש גם ניצול לרעה.

נסים זאב: יש ניצול לרעה בכך שלפעמים נשים, כדי להתחיל את מהלך הגירושים שלהן, צריכות ללכת אולי עם נקודות זכות כלפי מעלה, אז נקודות הזכות שלהן, קודם כול – צריכות להראות שהן היו במעון לנשים מוכות.

נסים זאב: מגישות תלונה כלשהי, וכבר רצות למעון לנשים מוכות.

נסים זאב: מספיק שהיא תהיה שם חודש אחד, אז כבר יש לה תיק של אלימות של בעלה, שבעצם גרם לה להגיע לאותו מקלט.

נסים זאב: אני מכיר מקרים כל כך קיצוניים, תאמינו לי, אני חי בעולם של – בסביבה שלנו, לא פחות מכל מי שמציע פה את החוק, יש מקרים שהבעל בכלל בחוץ-לארץ, והאשה היא בארץ, והיא רוצה להיות במקלט.

נסים זאב: שואלים אותה: מדוע?

נסים זאב: היא פוחדת שאולי בעלה יגיע מחוץ-לארץ.

נסים זאב: יכול להיות.

נסים זאב: אז צריך באמת להבחין אם העניין הזה, של אותו פחד, שאני חושב – – –

שלמה מולה: בדרך כלל הדברים האלה נתונים לאנשי המקצוע, והם בודקים.

נסים זאב: נכון, נכון.

נסים זאב: אז אני אומר, גם אנשי מקצוע צריכים לעזור.

נסים זאב: זה חלק, הייתי אומר, מהעניין הפסיכולוגי, כדי לעזור ולחלץ את האשה – להוציא אותה מהמקלט.

נסים זאב: ותאמין לי שזה דבר נחוץ ביותר, לא רק לקבע אותה ולהשאיר אותה.

נסים זאב: ואולי לפעמים יש גם אינטרסים כלכליים מאחורי זה.

נסים זאב: אני אומר לך, אתה עוד לא מכיר את זה כל כך לעומק כמוני.

נסים זאב: חשוב להם לפעמים שהמקלט גם יהיה מלא בנשים, כי זה כל יום עניין של עוד הכנסה.

נסים זאב: אבל אני לא מדבר על כל המקרים, חלילה.

נסים זאב: רוב המקרים, ודאי ברובם המכריע, יש הצדקה לזה.

נסים זאב: כל אשה שבאה למקום הזה לא באה – בגלל שבאמת חוששת אולי לחייה ולשלומה.

נסים זאב: אבל אני אומר, צריך לעזור גם בתחום של השיקום, תוך כדי זה שהיא נמצאת באותו מקלט, וזה החלק הכי חשוב.

נסים זאב: אני רוצה לומר שיש גם מקרים, בעצם, הפוכים, שהגבר מוכה על-ידי האשה, ועל זה אנחנו אף פעם לא מדברים.

נסים זאב: היו כבר מקרים רבים שראינו שגברים מרגישים נרדפים.

נסים זאב: אני לא אומר את זה בלשון שחלילה וחס אני מוריד, הייתי אומר, בהצעת החוק הזאת.

נסים זאב: אני באמת חושב שהצעת החוק היא במקום.

נסים זאב: אבל צריך גם להתייחס לאותם המקרים שגברים לא מתפקדים, ולא יכולים ללכת אפילו לעבוד – עד כדי כך – כי יש אולי הליכים של גירושים ויש בעיות מאוד קשות מסביב, והעניין של המזונות לפעמים הוא מאוד – חלק כבד במהלך העימות בין בני-הזוג.

נסים זאב: והדבר הכי חשוב – שהילדים לא יהיו במשחק הזה בין הגבר לאשה.

נסים זאב: צריך לתת את הזכויות, בסופו של דבר, לגבר לראות את ילדיו הביולוגיים, ולעשות את הכול כדי שהמשמורת והסדרי הראייה יהיו באמת שוויוניים, כי בסופו של דבר מי שמשלם את המחיר זה הילדים, ולא מישהו אחר.

נסים זאב: לכן חשוב מאוד לעזור לבני-הזוג, ששניהם יזכו לראות את הילדים, שתהיה איזו חלוקה צודקת ושוויונית, כי בסופו של דבר אנחנו רוצים את טובת הילד.

שלמה מולה: בבקשה.

שלמה מולה: מיכאל בן-ארי.

שלמה מולה: בבקשה.

שלמה מולה: אחריו – חברת הכנסת עינת וילף, אחרונת המתדיינים בחוק זה.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני.

שלמה מולה: לרשותך שלוש דקות.

מיכאל בן-ארי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, החוק הוא חוק חשוב.

מיכאל בן-ארי: אני רוצה לדבר על היבט נוסף.

מיכאל בן-ארי: אני מלווה מקרוב מעון מן הסוג הזה.

מיכאל בן-ארי: עד כמה שעל-פי החוק מותר לי, כחבר כנסת, להיות מחובר אליו, אני מחובר.

מיכאל בן-ארי: גם יושבת-ראש הוועדה לקידום מעמד האשה ביקרה במעון הזה.

מיכאל בן-ארי: אנחנו מטפלים שם בבנות, בעיקר צעירות – זה יכול להתחיל מגיל 14–15 ועד סביבות גיל 30, אלה בנות שעוברות חוויות קשות מאוד בזוגיות, לעתים רבות זוגיות מפוקפקת.

מיכאל בן-ארי: תהליך השיקום שם – בדרך כלל לא מדובר בבנות או נשים שיש להן ילדים.

מיכאל בן-ארי: מדובר במקרים קשים.

מיכאל בן-ארי: רוב הנשים – הילדים, אם היו ילדים, הילדים נלקחו על-ידי הרווחה לאימוץ, וכן הלאה.

מיכאל בן-ארי: אבל שם יש דבר אחד נוסף, מעבר לעניין של הבטחת הכנסה, שהוא כמובן דבר נדרש במקומות הנכונים, יש התהליך של השיקום המאוד-מאוד ארוך של האישיות, שנמחקה במשך – לפעמים זה יכול להיות חודשים של התעללות.

מיכאל בן-ארי: לא מזמן פגשתי שם מקרה של אשה שעברה 20 שנים של התעללות.

מיכאל בן-ארי: אם היא לא היתה מביאה לבן-הזוג שלה, לבעלה, כל יום את בקבוק הוודקה ואת 200 השקלים בערב, הוא היה מפרק את עצמותיה כל יום מחדש, במשך 20 שנה.

מיכאל בן-ארי: אשה כזאת צריכה לא רק את המעון שייתן לה את האוכל, את המיטה ואולי את הפעילות, אלא גם את הליווי הטיפולי, הפסיכיאטרי, הפסיכולוגי, וליווי צמוד.

מיכאל בן-ארי: ומשרד הרווחה, אף שהוא מספק חלק מהדברים האלה, עדיין מדובר בקצה הקרחון.

מיכאל בן-ארי: עדיין העמותות שעוסקות בזה צריכות לגייס ממון רב כדי לתת לנשים האלה את האפשרות לשקם את חייהן, כדי שהן יוכלו לצאת מהמעון הזה אחרי חודשים, או לעתים כמעט שנה; לצאת ולבנות לעצמן את החיים מחדש.

מיכאל בן-ארי: האישיות שלהן – במשך השנים האלה הן איבדו את האמון בעצמן, הן איבדו את הזהות שלהן.

מיכאל בן-ארי: הפעולה הזאת צריכה לעמוד גם לעיניו של המחוקק, לעיניו של שר הרווחה כשהוא עוסק בנושא הזה של נשים במקלטים.

מיכאל בן-ארי: תודה רבה.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: אני מזמין את חברת הכנסת עינת וילף, ואחריה אנחנו נעבור להצבעה.

שלמה מולה: בבקשה, עינת, שלוש דקות לרשותך.

עינת וילף: תודה רבה לך.

עינת וילף: כבוד היושב-ראש, השר וחברותי חברות הכנסת, אני רוצה להודות גם לך, חברת הכנסת גלאון, על כך שנתת לי את האפשרות להיות שותפה לך בחוק זה, ואמשיך כמובן לסייע ככל הניתן כדי לקדם אותו.

עינת וילף: רציתי להתייחס כאן לנושא שהוא רחב יותר, גם כחלק מההצעה לסדר, והוא בעצם השימוש במסורת כדי להצדיק סוגים שונים של אלימות נגד נשים.

עינת וילף: זה דבר שגורם להרבה אנשים שרוצים לחשוב על עצמם כמי שמבקשים לכבד מסורות של אחרים – פתאום הם מוצאים את עצמם משתפים פעולה עם ערכים שאין דרך אחרת לכנות אותם אלא "חשוכים", ואפילו הייתי אומרת "פרימיטיביים".

עינת וילף: אני חושבת שמאוד חשוב שתצא קריאה ברורה מכאן שלא ניתן יד לשום שימוש במסורת, בדת, כאמצעי שמצדיק הדרת נשים, אלימות נגד נשים, וכל ראייה של נשים כמי שמעמדן נחות וכמי שעצם קיומן – ודאי במרחבים מסוימים – מפר את שלוותו של הגבר.

עינת וילף: אנחנו מקיימים את היום הזה ואת הדיון ביום החשוב הזה בתקופה שאכן יש תהליך הולך וגובר, שבשם טיעונים של מסורת ודת, בעצם עושים שימוש נקלה ונבזה כדי להגיד לנשים: מקומכן לא כאן.

עינת וילף: ואכן, זהו תהליך מסוכן, שלוקח את החברה הישראלית הרחק מהמקורות המתקדמים והמודרניים שלה.

עינת וילף: צריך לבוא ולהגיד שאם יש גברים שמוצאים שעצם קיומן של נשים במרחב הציבורי מקשה עליהם את ההתנהלות, את הלימודים, את ההשתתפות בעבודה – יתכבדו ויישארו הם בביתם, בדיוק כפי שהציע כאן חבר הכנסת בילסקי ביחס למעונות.

עינת וילף: צריך להרחיק את הגברים המכים ולאפשר לנשים להישאר בביתן ולהרגיש בטוח בביתן.

עינת וילף: זאת צריכה להיות החשיבה.

עינת וילף: ברור שבהיעדר זה עושים את מה שאפשר, אבל החשיבה צריכה להיות כל הזמן: איך אנחנו מאפשרים לכולם להתנהל ולהיות במרחב הציבורי.

עינת וילף: ומי שמפריע, הוא שצריך להתרחק מהבית, מהמרחב הציבורי, ולא מי שמנסים לתאר אותו – במקרה הזה, הנשים – כמי שמפריע.

עינת וילף: ולכן, גברים שמוצאים שתמונות של נשים, מראה מרפק, שירתן, אינו מאפשר להם להילחם, לעבוד, ללמוד – יתכבדו ויישארו בביתם וישאירו את המרחב הציבורי לנשים שמסוגלות להילחם, ולעבוד, ולפרנס וללמוד כשיש גברים בסביבה.

עינת וילף: אנחנו מסתדרות.

עינת וילף: תודה.

שלמה מולה: תודה רבה.

שלמה מולה: גם עמדת בלוח הזמנים.

שלמה מולה: אני עובר להצבעה, רבותי.

שלמה מולה: אני מפעיל את השעון.

שלמה מולה: הצבעה, בבקשה.

שלמה מולה: הצבעה מס' 3 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 14 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק הבטחת הכנסה (תיקון מס' 39) (זכאות לגמלה בתקופת שהייה במקלט לנשים מוכות), התשע"ב–2011, לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות נתקבלה.

שלמה מולה: ובכן, 14 בעד, אין מתנגדים.

שלמה מולה: הצעת חוק הבטחת הכנסה (תיקון מס' 39) (זכאות לגמלה בתקופת שהייה במקלט לנשים מוכות), התשע"ב–2011, של חבר הכנסת דב חנין וקבוצת חברי הכנסת, עברה בקריאה ראשונה ותעבור להמשך דיון לוועדת העבודה והרווחה.

קריאה: – – –

שלמה מולה: כן, העבודה והרווחה.

ציפי חוטובלי: – – –

שלמה מולה: לא.

זהבה גלאון: – – – שנייה ושלישית.

שלמה מולה: על-פי הסעיף, אך ורק לוועדת הכנסת.

קריאה: – – –

שלמה מולה: מאה אחוז.

שלמה מולה: ציון היום הבין-לאומי למאבק באלימות נגד נשים

שלמה מולה: אנחנו ממשיכים בסדר-היום ועוברים להצעות לסדר-היום בנושא: ציון היום הבין-לאומי למאבק באלימות נגד נשים, שמספרן 6389, 6428, 6527, 6539, 6569, 6596, 6599, 6600 ו-6610.

שלמה מולה: ראשונת המתדיינים, חברת הכנסת ציפי חוטובלי, בבקשה.

שלמה מולה: אחריה – חברת הכנסת שלי יחימוביץ, ואחריה – חברי הכנסת מיכאל בן-ארי, חנין זועבי, מסעוד גנאים וזהבה גלאון.

שלמה מולה: בבקשה.

ציפי חוטובלי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, חברותי חברות הכנסת, אני עומדת כאן על הדוכן כיושבת-ראש הוועדה לקידום מעמד האשה, שבמהלך החודש האחרון, מאז פתיחת מושב החורף, עסקה בעיקר בנושא אחד, והנושא הוא הדרת נשים מהמרחב הציבורי במדינת ישראל.

ציפי חוטובלי: דיברה על הדברים השרה לימור לבנת, שכבר לא נמצאת כאן.

ציפי חוטובלי: אני רוצה להציג זווית חדשה להסתכלות על העניין הזה.

ציפי חוטובלי: איך אנחנו בדרך כלל מציגים את הסיפור הזה של הדרת נשים?

ציפי חוטובלי: אנחנו אומרים: יש מגזרים, סקטורים בחברה הישראלית, שנוטים להדיר נשים; חרדים, ערבים, אולי אפילו בציונות הדתית אנחנו רואים תופעות פסולות כאלה.

ציפי חוטובלי: אבל בעצם, מה שהתגלה בדיונים האלה – ועל זה אני רוצה שניתן את הדעת – שמי שאחראי באמת להדרת נשים מהמרחב הציבורי במדינת ישראל זה לא פחות ולא יותר המדינה, בכוח שהיא נותנת לכל אותן אוכלוסיות להדיר נשים.

ציפי חוטובלי: ואני אתן דוגמה: רדיו "קול ברמה", אותו רדיו חרדי שהחליט, באופן באמת מדהים כמעט, שנשים לא יכולות לדבר ברדיו.

ציפי חוטובלי: אין פסיקת הלכה כזאת, אדוני היושב-ראש.

שלמה מולה: לא להתראיין או לא לדבר?

ציפי חוטובלי: לא להתראיין, לא לדבר.

ציפי חוטובלי: אם אשה רוצה להתראיין, היא יכולה לשלוח פקס, ויואילו בטובם להקריא את הדברים שלה.

ציפי חוטובלי: באמת יפה מצדם, מאוד נאור ומתקדם.

ציפי חוטובלי: ואתה יודע, אני לא מדברת כבר על זה שבאמת, אין לזה שום אסמכתה הלכתית, ומדובר בהקצנה גרידא.

ציפי חוטובלי: אני מדברת על זה שיושבת הרשות השנייה, בדיון של הוועדה לקידום מעמד האשה, ונותנת לגיטימציה להדרת נשים על תדר שהמדינה חילקה, שהוא תדר ציבורי.

ציפי חוטובלי: זה שימוש ברכוש ציבורי לכל דבר ועניין.

ציפי חוטובלי: התדרים במדינת ישראל הם מוגבלים, אדוני השר, וכשתחנת רדיו מקבלת זכות שימוש וזכות להשמיע את קולה – אנחנו הרי בעד חופש ביטוי, אנחנו מדברים על זה מאתמול בערב – לא יעלה על הדעת שהרשות השנייה תיתן יד להדרת נשים מהמרחב הציבורי במדינת ישראל דרך גלי האתר.

שלמה מולה: נדמה לי שזה סוג של אפליה בוטה.

ציפי חוטובלי: אני רוצה להגיד לך שכשאני שאלתי אותם למה בעצם הם לא אוכפים עליהם את חוקי השוויון, שמעוגנים כל כך יפה בחוקי-היסוד – את כל אותם עקרונות יפים שמעוגנים – התשובה המדהימה שקיבלתי היתה: זה לא משתלם מבחינת הרייטינג.

ציפי חוטובלי: כי עשו סקר בקרב אותן נשים שהן מאזינות של אותה תחנת רדיו, והן לא מוכנות לשמוע נשים.

ציפי חוטובלי: דיברה אתי ד"ר עליזה לביא השבוע, שהיא חברה ברשות השנייה, ואמרה: קיבלתי עשרות פקסים של נשים שלא רוצות שקולן של נשים יישמע בתחנת הרדיו.

ציפי חוטובלי: ואני אומרת: זאת הבעיה, שאנחנו כמדינה נותנים יד לאותן תפיסות מקולקלות.

ציפי חוטובלי: גם אם אנחנו לא באים לחנך את הציבור באבחת חקיקה או איזשהו מהלך, כשאנחנו משתמשים בזירה הציבורית, אנחנו צריכים לאפשר לכל האוכלוסיות לבוא לידי ביטוי, וקודם כול, ובראש ובראשונה, שוויון מגדרי.

ציפי חוטובלי: ולכן, בכוונתי לתקן את חוק הרשות השנייה ולהגיש הצעת חוק שתחייב שוויון מגדרי, ומי שלא יעמוד בתנאי הבסיסי הזה, שיהיה כתוב בחוק, פשוט לא יקבל זיכיון לשדר.

ציפי חוטובלי: נורא פשוט.

ציפי חוטובלי: אבל זאת האחריות של המדינה לקבוע את זה, כי מה שהיה מובן מאליו, מסתבר שהוא לא מובן מאליו.

ציפי חוטובלי: זה סיפור אחד.

ציפי חוטובלי: סיפור שני, לא פחות מקומם – מחיקתן של נשים מהזירה הציבורית.

ציפי חוטובלי: מי היה מאמין שהמאבק של הוועדה לקידום מעמד האשה, אחרי שנים שנשים נאבקו נגד פרסום זול של נשים בבגדי-ים, פרסום שבעצם מציג נשים כחפצים, כאובייקט מיני, החליטו לנהוג בדרך חדשה של אלימות כלפי נשים – העלמת הנשים.

ציפי חוטובלי: אין נשים בעולם.

ציפי חוטובלי: אין נשים בפרוספקטים שעיריית בית-שמש מחלקת, אין נשים בשלטי החוצות של קופת-חולים "מכבי" שעיריית ירושלים מפרסמת – אין נשים בעולם.

ציפי חוטובלי: דרך מצוינת להתמודד עם קיומן של נשים.

ציפי חוטובלי: אמר אצלי בוועדה חבר הכנסת אילן גילאון: אני בעד נשים, כי אמא שלי היתה אשה ואחותי היתה אשה.

ציפי חוטובלי: אתה יודע, לכל אחד יש בבית אמא, אחות, בכל זאת – שכנים.

ציפי חוטובלי: אנחנו מדברים על דברים שהם זרים לחלוטין, בוודאי לתורת ישראל, ליהדות.

ציפי חוטובלי: מדינת ישראל מתהדרת בהיותה מדינה יהודית ודמוקרטית, בערכי שוויון, ערכי יהדות.

ציפי חוטובלי: כל הדברים האלה זרים, גם לערכי היהדות, גם לערכי השוויון של מדינת ישראל.

ציפי חוטובלי: ואני חוזרת לאחריות המדינה.

ציפי חוטובלי: המקום החמור ביותר שבו המדינה מדירה את עצמה, ופשוט מסירה ומתנערת מאחריות, זה בכל מה שקשור לאותם מקלטים לנשים מוכות ומרכזי סיוע לנפגעות תקיפה מינית.

ציפי חוטובלי: יושבות כאן חברת הכנסת שלי יחימוביץ וחברת הכנסת זהבה גלאון, מאז שקיימנו את הדיון הזה – שלי, את נבחרת להיות יושבת-ראש מפלגת העבודה, ואני מברכת על כך – אבל תראו איזה כברת דרך אנחנו צריכים לעשות; מדינת ישראל – אמרה מישהי בוועדה היום בדיון: אנחנו כל הזמן מתחלקים על אותה פרוסה.

ציפי חוטובלי: חברות, זו לא אותה פרוסה, זה פירורי לחם שהממשלה זורקת לנו בתקציב של 4 מיליון שקלים לשנה שמתחלקים על פני עשרות ארגונים שעושים מלאכת קודש כמעט בהתנדבות.

ציפי חוטובלי: וכשהמדינה מסירה אחריות מהדברים שבאמת עוסקים בחיי אדם ובנפש של נשים, אני באמת חושבת שבית-המחוקקים צריך להגיד את דברו.

ציפי חוטובלי: ובית-המחוקקים הזה יכול להגיד את דברו דרך פנייה ישירה לשר הרלוונטי, שזה השר כחלון, שר הרווחה – אבל זה קטן מדי.

ציפי חוטובלי: בעיני העובדה שבמדינת ישראל, גם היום, יש 200,000 נשים מוכות, העובדה שבמדינת ישראל – אני מקריאה לכם נתון מזעזע – 67% מהנפגעות הן קטינות, מתחת לגיל 18, ו-34% מהבנות הנפגעות הן מתחת לגיל 12 – אנחנו מדברים על גוונים שונים של פדופיליה במדינת ישראל – העובדה שהתופעות האלה ממשיכות להתקיים – זה מגיע מתוך אווירה ציבורית שמוחקת נשים, מדירה נשים, זה מגיע מתוך התנערות של המדינה, וזה מגיע מתוך היעדר ראייה מערכתית של סוגיית האלימות נגד נשים.

שלמה מולה: תודה רבה.

ציפי חוטובלי: ולכן אני קוראת מכאן להקמת רשות לאומית למאבק באלימות נגד נשים, רשות שתכלול את כל האלמנטים של רווחה, וחינוך, חינוך וחינוך.

ציפי חוטובלי: המדינה משקיעה 80% מהתקציב המועט שהיא משקיעה בענישה ואכיפה, ו-20% מוקדשים לטיפול ומניעה.

ציפי חוטובלי: בואו נהפוך את היוצרות.

ציפי חוטובלי: בוא נקים רשות שתדאג לכך שהחור בגשר ייסתם, ולא נקים עוד בית-חולים ועוד הוסטל מתחת לגשר, שגם כך רובם ממומנים מכספי אותן עמותות, בהתנדבות, על-ידי המגזר השלישי.

ציפי חוטובלי: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

שלמה מולה: תודה רבה, חברת הכנסת ציפי חוטובלי.

שלמה מולה: שלי יחימוביץ, בבקשה – חברת הכנסת יושבת-ראש מפלגת העבודה.

שלמה מולה: בבקשה, שלי.

שלמה מולה: חמש דקות.

שלי יחימוביץ': אדוני היושב-ראש, חברותי חברות הכנסת, חברי חברי הכנסת, בראשית שנות ה-70 עמדה כאן במליאה חברת הכנסת מרשה פרידמן ודיברה על תופעה שאיש לא שמע עליה ולא דיבר עליה: תופעת האלימות נגד נשים בתוך התא המשפחתי, או במלים אחרות, נשים שחוטפות מכות רצח מבני-זוגן.

שלי יחימוביץ': הכנסת שאגה מצחוק.

שלמה מולה: איזה שנה?

שלי יחימוביץ': זהבה, את זוכרת?

שלי יחימוביץ': תחילת שנות ה-70.

שלי יחימוביץ': תחילת שנות ה-70, הכנסת שאגה מצחוק.

שלי יחימוביץ': קראתי את הפרוטוקול של הישיבה הזאת.

שלי יחימוביץ': הכביר בהערות עוקצניות חבר כנסת צעיר, אהוד אולמרט שמו, אבל כולם היו שותפים לחגיגה הזאת.

שלי יחימוביץ': צעקו לעבר הנואמת: למה את פוגעת בחדוות הפיוס שבין הגבר ואשתו, שכן אחרי שהוא מכה אותה הם מתפייסים, והם חווים אושר גדול.

שלי יחימוביץ': באמת, זה – צריך לקרוא את הפרוטוקול כדי לראות אילו נהמות פרימיטיביות נשמעו כאן באולם.

שלי יחימוביץ': היה שם צדיק אחד, אגב, חבר הכנסת לובה אליאב, שהסה את קריאות הביניים והביע אמפתיה לנואמת.

שלי יחימוביץ': מאז עברנו כברת דרך ארוכה מאוד.

שלי יחימוביץ': הפוליטיקלי-קורקט הגיע לביתנו, וכשאנחנו עומדות כאן ומדברות על אלימות נגד נשים, הדברים נשמעים בכובד ראש וברצינות, וכולם שותפים לידיעה שמדובר בסוגיה מבנית עמוקה, שמבטאה גם את מנעד הכוח והשליטה בעולם כולו – את השליטה הגברית בנשים, שעדיין נמשכת.

שלי יחימוביץ': הכוח עודו נמצא בידי גברים, בין אם כוח פיזי, בין אם כוחו של הממון, בין אם הכוח הפוליטי, בסופו של דבר, האליטות עודן מאוישות בגברים, ויש קשר בין הדברים האלה, כיוון שנשים הוכו לאורך ההיסטוריה משום שהיו רכושו של הגבר, ומעמדן של נשים עודו נחות לעומת מעמדם של גברים, גם אם פה באולם הזה נמצאות נשים שעשו כברת דרך בימי חייהן, אבל לא בשל הזדמנויות שניתנו להן, אלא למרות היעדר הזדמנויות.

שלי יחימוביץ': אומנם עשינו כברת דרך ארוכה, אבל 200,000 נשים בישראל מוכות, כפי שציינה יושבת-ראש הוועדה לקידום מעמד האשה, חברת הכנסת חוטובלי.

שלי יחימוביץ': 10% מהנשים מוכות.

שלי יחימוביץ': אם יש שוויון במשהו, זה בדבר הזה – זה חוצה מגזרים.

שלי יחימוביץ': זה חרדים, זה חילונים, עשירים ועניים, ערבים ויהודים.

שלי יחימוביץ': תופעת האלימות לא ייחודית לשום מגזר ולשום מעמד סוציו-אקונומי.

שלי יחימוביץ': סיפרה לי ידידה שלי, שנוהגת להרצות על אלימות נגד נשים לקהלים שונים, שהיא הרצתה יום אחד לפני שופטים וזיהתה שם פנים מוכרות של אדם שבאשתו היא טיפלה.

שלי יחימוביץ': זה היה לפני כמה שנים, נא לא להתחיל במסכת ניחושים.

שלי יחימוביץ': באמת, זה חוצה לחלוטין מעמדות.

שלי יחימוביץ': להיפך אפילו – בעשירונים תחתונים נשים לא מתביישות לפתוח את החלון ולזעוק "הצילו", ואילו בבתים עשירים יותר, או משכילים יותר, סוגרים מהר את החלונות ומגיפים את התריסים כדי שהשכונה לא תשמע את הזעקות, כי הבושה – ומי מתבייש?

שלי יחימוביץ': הקורבן, הקורבן חש בושה, לא התוקף.

שלי יחימוביץ': הקורבן דואג שיהיה שקט והשכנים חלילה לא ישמעו.

שלי יחימוביץ': מדובר בטרור.

שלי יחימוביץ': נשים מוכות הן קורבן לטרור.

שלי יחימוביץ': הן חוות טרור יומיומי, כיוון שהן חוות לא רק את עוצמת המכה ואת הכאב הפיזי, אלא גם את הפחד מפני המכה שתונחת עליהן.

שלי יחימוביץ': הן מחשבות את צעדיהן בהססנות, הן משתדלות לא להרגיז, הן משתדלות להיעלם מהשטח, לרצות.

שלי יחימוביץ': זה חיים מלווים בכניעה תמידית ובהשפלה תמידית ופחד מפני המכה שתבוא, ולפעמים הרגע המסוכן ביותר בחייהן הוא הרגע שבו הן מחליטות לברוח ולעזוב את הבית.

שלי יחימוביץ': כי אז מגיע הרצח, לעתים.

שלי יחימוביץ': מדובר בטרור, ובכל זאת אם היינו יושבים כאן – לא פורסמו השנה אומדנים, המשטרה לא פרסמה את מספר הנשים שנרצחו השנה על רקע אלימות בתוך המשפחה בידי בעליהן, אבל מדובר ככל הנראה ב-17 נשים.

שלי יחימוביץ': אם היינו מציינים כאן יום לציון נפגעי טרור, והיינו מדברים על 17 נפגעי טרור במשך השנה הזאת, אני מבטיחה לכם שהמליאה היתה מלאה, ולא היינו רואים כאן ספסלים ריקים, לרבות ראשי מפלגות, ראשי סיעות, נשים שלא נמצאות כאן, וכולם היו נושאים נאומים, וקוראים ברמה, ומציעים הצעות למלחמה בטרור, והיו כאן נאומים חוצבי להבות.

שלי יחימוביץ': אבל על מה אנחנו מדברים כאן?

שלי יחימוביץ': רק על טרור נגד נשים, שהוא לא פחות בחומרתו ובתוצאותיו הקטלניות וההרסניות מכל טרור אחר.

שלי יחימוביץ': אני רוצה לסיים את הדברים בעוד סוג אחד של אלימות, וזה סוג האלימות שהכי מטריד אותי, וזאת האלימות הלגיטימית – – –

שלמה מולה: יש לך דקה, ותוכלי לסיים.

שלי יחימוביץ': תודה.

שלי יחימוביץ': – – – זאת האלימות הלגיטימית נגד נשים שהיא באצטלה של איזה נורמה מפוקפקת, ואני מדברת על נשים שהן קורבן לזנות, קורבן לפורנוגרפיה, שהיא זנות מצולמת, ולא איזה סוג של משחק בסרטים מסוג מסוים – מדובר בדרך כלל בנשים שנחטפו, סוממו, נאנסו בגיל מאוד צעיר והן מוחזקות בתעשיית המין כחומר גלם.

שלי יחימוביץ': וזה לגיטימי.

שלי יחימוביץ': אתה מסתובב בשלט הטלוויזיה ויש סרטים למבוגרים, וגם שם יש קורבנות של זנות מצולמת, וגם הזנות היא לכאורה לגיטימית, וה"לקוחות", הם בכלל מבצעים סחר חליפין ולא מבצעים אלימות בגופה של אשה.

שלי יחימוביץ': אני יודעת, אומרים לי שזנות היא מין גזירת גורל כזאת – היא היתה לאורך ההיסטוריה, וכנראה היא גם צריכה להיות, ועוד שאר טיעונים מבישים מהסוג הזה, אבל גם רצח היה משחר ההיסטוריה, ואנחנו נאבקים בו ורואים בו תופעה פלילית, וגם עבדות היתה פעם, וכולם חשבו שהיא חלק בלתי נפרד מהכלכלה, ואם תיקח את העבדים הכלכלה של הדרום באמריקה תתמוטט ביום אחד, ובכל זאת בא המוסר ובאו הערכים האנושיים ומיגרו את התופעה הזאת מהעולם.

שלי יחימוביץ': אנחנו נמצאות בעיצומה של מהפכה.

שלי יחימוביץ': חווינו התקדמות מדהימה מהימים שבהם אשה היתה רכושו של גבר, עשינו כברת דרך עצומה, אנחנו באמצע המהפכה, אבל יש לנו עוד דרך ארוכה מאוד לעשות.

שלי יחימוביץ': תודה רבה.

שלמה מולה: תודה רבה.

שלמה מולה: חבר הכנסת מיכאל בן-ארי, בבקשה, ואחריו – חברת הכנסת חנין זועבי.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני.

שלמה מולה: לרשותך חמש דקות.

מיכאל בן-ארי: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, זה יום של זעקה גדולה ומרה.

מיכאל בן-ארי: זה יום שכשאנחנו אומרים את המספרים האלה – 200,000 נשים מוכות – אנחנו מדברים על 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9 – אשה מוכה.

מיכאל בן-ארי: כל אשה עשירית – – –

זהבה גלאון: לא.

זהבה גלאון: אחת משבע.

מיכאל בן-ארי: או אחת משבע.

מיכאל בן-ארי: חמור יותר.

מיכאל בן-ארי: אני רוצה להתייחס לזה, אבל אני חייב לומר משהו לחברת הכנסת ציפי חוטובלי.

מיכאל בן-ארי: אני מסכים אתך במאה אחוז, אם לא בשלושת-אלפים, בעניין של "קול ברמה".

מיכאל בן-ארי: אין שאלה על זה.

מיכאל בן-ארי: זה עיוות שאין כדוגמתו.

מיכאל בן-ארי: אפילו יותר מזה.

מיכאל בן-ארי: חתונות נפרדות – אשתי לא באה אתי.

מיכאל בן-ארי: או שהיא הולכת לבד.

מיכאל בן-ארי: אני רוצה ללכת לחתונה, סוף-סוף אני כבר הולך עם אשתי, אני רוצה לשבת לידה.

מיכאל בן-ארי: לרקוד – רוקדים בנפרד עם מחיצה, ככה עשו גדולי ישראל שבדורות הקודמים, ויש גם את זה.

מיכאל בן-ארי: אבל יש מה שדיברה חברת הכנסת יחימוביץ קודם.

מיכאל בן-ארי: לפני כשנה ישב אצלי יהודי מרמת-אביב, ואומר לי: אתה יודע מה קורה אצלנו בחנויות, ב"פיצוציות"?

מיכאל בן-ארי: מוכרים שם – לא מוכרים, מחלקים – חוברות שבהן נשים הן חפץ למכירה.

מיכאל בן-ארי: הייתי בימי הקיץ עם הילדים באזור התעשייה בדרום תל-אביב, הלכנו לעשות משהו לקראת חופשת הקיץ עם הילדים, ויש לי ילד שובב – אז הוא היה בכיתה ג', עכשיו הוא בד' – רואה כרטיסי ביקור, הוא מייד אוסף.

מיכאל בן-ארי: תמיד הכול הוא אוסף.

מיכאל בן-ארי: רחמנא ליצלן, אני רואה – הילד אוסף.

מיכאל בן-ארי: ועל הווישר של המכונית גם כן יש – כרטיסי ביקור.

ציפי חוטובלי: אני רק רוצה לשבח – – –

מיכאל בן-ארי: כרטיסי ביקור.

מיכאל בן-ארי: זאת גם תופעה.

מיכאל בן-ארי: זאת אומרת, אני חושב שאם מדובר על מלחמה בהדרה, וכן הלאה, שחלקה הוא מוצדק לחלוטין, העניין של שירת נשים – אני בעד שירת נשים, אבל למה אני חייב לשמוע?

מיכאל בן-ארי: שישירו מעל כל במה, אבל מה זה קשור להסתערות שלי בקרב?

מיכאל בן-ארי: למה אני צריך להיות שם?

מיכאל בן-ארי: זו שאלה בפני עצמה.

מיכאל בן-ארי: אבל הנושא שאני רוצה לדבר עליו באמת בזמן שנותר לי, זה הזעקה הגדולה – – –

ציפי חוטובלי: הוועדה לקידום מעמד האשה העבירה הצעת חוק של חברת הכנסת זוארץ וחבר הכנסת חנין, בדיוק על הנושא שדיברת עליו – כל אותם ברושורים, כרטיסי ביקור, שמחולקים – וממש לרדוף את כל מי שעומד מאחורי – – –

מיכאל בן-ארי: נכון.

מיכאל בן-ארי: אז גם זה.

מיכאל בן-ארי: זה גם בפרסומות וכן הלאה.

מיכאל בן-ארי: זה פשוט – אם מדברים על אלימות, לטעמי זו הזמנה לאלימות.

מיכאל בן-ארי: זו הזמנה לאלימות.

מיכאל בן-ארי: אבל באמת, זה לא הנושא, כי הזעקה הגדולה והמרה זה השבר החברתי, כי משפחה מפורקת זו חברה מפורקת.

מיכאל בן-ארי: ושוב, אני בא ממקום שפגשתי בני-אדם, הייתי מורה לתלמידים.

מיכאל בן-ארי: ונשים מוכות זה ילדים מוכים, אין שאלה.

מיכאל בן-ארי: או שהם מוכים ממש, או שהם מוכים דרך האמא הכואבת.

מיכאל בן-ארי: והם עוברים כל מיני – הילדים האלה עוברים מוטציות, דברים נוראים ואיומים.

מיכאל בן-ארי: ואת צדקת בדברייך, שאנחנו יותר מדי – יותר מדי עוסקים בהקמת בתי-חולים.

מיכאל בן-ארי: אנחנו עוסקים בהקמת בתי-חולים מתחת לגשר.

מיכאל בן-ארי: אז כמה יש?

מיכאל בן-ארי: 15 מעונות שמטפלים במקלטים לנשים?

ציפי חוטובלי: – – –

מיכאל בן-ארי: כמה נשים יש שם?

מיכאל בן-ארי: וכמה נשים מוכות יש?

מיכאל בן-ארי: האם נוכל לפתור את הבעיה בצורה הזאת?

מיכאל בן-ארי: רבותי, מדובר פה בטיפול שורש הרבה יותר משמעותי.

מיכאל בן-ארי: וידידי חבר הכנסת שלמה מולה, שוחחנו רבות על העניין הזה – לחזור לערכי המשפחה.

מיכאל בן-ארי: ואני רוצה לתת דבר אחד – עכשיו, קודם כול למאזינים, ובמיוחד למאזינות.

מיכאל בן-ארי: אתן הכי טובות, אתן הכי יפות, אתן הכי מבשלות, ואם בעל מעיר לכן הערה כזאת, אז משהו פה מתחיל להיות מקולקל וכדאי לשים את זה על השולחן.

ציפי חוטובלי: – – – גם לא מבשלות.

מיכאל בן-ארי: וגם אם לא מבשלות – יפה – אז אתן הכי טובות שיש בעולם, כי הכול מתחיל בזה, שאיך אמרו בית הלל: הקדיחה תבשילו – יגרשנה.

מיכאל בן-ארי: מצא אחרת נאה הימנה – יגרשנה.

מיכאל בן-ארי: אם אתה כזה טיפש שאתה חושב שיש מישהי אחת בעולם שמבשלת יותר טוב מאשתך, או שיש מישהי יפה ממנה, כי אתה מסתכל על היופי החיצוני ולא על הפנימי – חביבי, בסוף זה ייגמר רע.

מיכאל בן-ארי: לך עכשיו.

מיכאל בן-ארי: ואם לא הייתי רואה במו עיני מקרים כאלה, וגם אחרים, לא הייתי אומר את זה – בבית-הכנסת, בכל המקומות.

מיכאל בן-ארי: האנשים הכי, איך אומרים, הכי נורמטיביים שבעולם, אבל אם אתה לא מבין את זה, ואין את ברית העולם הזאת בין איש לאשתו – יש, אדוני השר, מלחמת עולם.

מיכאל בן-ארי: מלחמת עולם שנגמרת רע.

מיכאל בן-ארי: ההתעללות הפיזית – אני מעריך שמתוך ה-200,000, אולי 30%–40% מתוכן חוטפות את המכה בצורה כזאת ואחרת, אבל יש כאלה שההתעללות הנפשית בהן כואבת פי-אלף.

מיכאל בן-ארי: הן מחוקות, כמו שדיברתי קודם.

מיכאל בן-ארי: הן כל הזמן חושבות שהן לא רזות מספיק, שהן לא מבשלות מספיק, שהן לא מטפלות בילד, שהבית לא מסודר; חבּיבּי, אם הבית לא מסודר – תסדר.

גאלב מג'אדלה: מה זה "חבּיבּי"?

מיכאל בן-ארי: חבּיבּי.

מיכאל בן-ארי: חבּיבּי, ידידי, אתה יודע שאנחנו – השפה הערבית חדרה אלינו כמו שאליכם חדרה השפה העברית, אז לכן אנחנו משתמשים בה, ואני לא רואה בזה שום דבר רע.

שלמה מולה: נא לסכם.

שלמה מולה: בבקשה.

מיכאל בן-ארי: אני רוצה לסכם.

מיכאל בן-ארי: רבותי, אנחנו חייבים להישיר מבט אל התופעה, אל האסון החברתי הזה, וכמו שכבר דיברה אתי בעבר חברת הכנסת ציפי חוטובלי – את הוועדה לקידום מעמד האשה יש להרחיב לוועדה לקידום האשה ולערכי המשפחה.

מיכאל בן-ארי: אם נדע להכין נכונה את הילדים שלנו לזוגיות, אם נדע, במתנ"סים ובגופים אחרים, לתת את הכלים – לתת את הכלים – לבנייה של זוגיות אוהבת, מעריכה, מוקירה, לא ניתקל שוב במספרים האלה.

מיכאל בן-ארי: אבל אם נקים גם עוד עשרות רבות של מקלטים, הם רק ילכו ויתמלאו, כי התופעה הזאת הולכת וגוברת.

מיכאל בן-ארי: תודה רבה.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: חברת הכנסת חנין זועבי, בבקשה.

שלמה מולה: האמת היא, על-פי הנתונים, יש פה תופעה שהיא מאוד קשה, גם של בני-נוער, לאו דווקא רק בין בני-זוג.

שלמה מולה: לכן, צריך בהחלט לטפל – –

ציפי חוטובלי: – – –

שלמה מולה: נכון.

שלמה מולה: – – גם בזה וגם בזה.

שלמה מולה: בבקשה, חברת הכנסת חנין זועבי, חמש דקות לרשותך, גברתי.

חנין זועבי: תודה.

חנין זועבי: אדוני היושב-ראש, חברות וחברי הכנסת, יש נושאים שהם חובקי עולם, וכאשר אנחנו מדברים על אלימות נגד נשים, אנחנו לא מדברים רק על אלימות פיזית, על נשים מוכות, על אונס – הדרה זו אלימות; שוליות זו אלימות; חלוקת תפקידים מגדרית זו אלימות.

חנין זועבי: השאלה הראשונה שעלתה על דעתי גם אינה הגדרת הנושא או תיאור האלימות כתופעה היסטורית, אוניברסלית, ובו בזמן אינה מכת גורל, גם לא גנטית לתרבות זו או אחרת, ולא אדבר פה על זיהוי האחראי או על הסטטיסטיקה, או דרישות, אלא דווקא על עד כמה התופעה הזו רלוונטית לכל הנשים, עד כמה התופעה הזאת רווחת.

חנין זועבי: והתשובה תלויה באיך את מסתכלת על הדברים, איך את מגדירה את האלימות.

חנין זועבי: זה תלוי ברמת הציפיות שלך מהעולם; זה תלוי ברמת הנורמליזציה שאת עושה עם סביבתך.

חנין זועבי: הרי יש כוח ואפילו כוחנות אדירה בידי החברה.

חנין זועבי: החברה יכולה לעשות נורמליזציה בינה, בין הערכים שלה, בין הסדר שלה, לבין האינדיבידואל שבתוכנו.

חנין זועבי: אפילו קוראים לתהליך הזה, של הגדילה שלנו, קוראים לו "חִברות".

חנין זועבי: ומה זה חברות?

חנין זועבי: זו נורמליזציה עם הקיים סביבנו, עם הסדר החברתי, עם הסדר הפוליטי.

חנין זועבי: כך אנחנו גדלים, ורק כך אפשר לגדול, ולחיות, אחרת אנחנו נהיה ונחיה כל הזמן עם תחושה של ניכור מעמיק עם הסביבה שלנו.

חנין זועבי: בכל זאת, ולמרות זאת, זו אחריותך האישית, האנושית, להחליט איפה את לא מוכנה להיות חלק מהמערכת, ממערכת הערכים הנורמלית סביבך, ולפעמים זו המשמעות היחידה של מוסר ושל מוסריות, קביעת קריטריונים למותר, שאינה נגזרת מהקיים, מהדומיננטי, בסביבה שלנו ובעולם שקיים סביבנו – זה מוסר.

חנין זועבי: ככל שהנורמליזציה גדולה יותר בינך כאשה לבין הסביבה, ככל שאת מוציאה את עצמך ממעגל האלימות, את גם לא רואה את האלימות.

חנין זועבי: עד כמה אנחנו מתנגדות למציאות, תלוי תמיד בנתון – עד כמה אנחנו לא תופסות את המציאות כמובנת מאליה, כטבעית, כנתון, כ"זה מה יש", ולא כחלק מרצון והחלטות אנושיות.

חנין זועבי: אנשים שעבורם אי-צדק, אי-שוויון, פריווילגיות לגברים, פריווילגיות ליהודים, הם דבר מן הסדר, הם ציווי אלוהי, הם חלק מהטבע, הם המובן מאליו, לא רואים את האי-צדק, לא כלפי הפלסטינים – ולא רואים את האלימות כלפי נשים.

חנין זועבי: הקושי לזהות את האלימות הוא העניין הכי אלים באלימות.

חנין זועבי: הקושי לזהות את הצדק הוא העניין הכי אלים באי-צדק.

חנין זועבי: אלימות פיזית נגד נשים אינה דבר זניח או נדיר, נשים מוכות, רצח על כבוד המשפחה – מה שנקרא "רצח על כבוד המשפחה", רצח נשים – אנחנו רואים, אנחנו מוקיעים, אנחנו מגנים, אנחנו מתביישים.

חנין זועבי: למנוע מהבנות, מהנשים, ללמוד, לחסום בפניהן את האפיקים להשכלה גבוהה, למנוע מהן לעבוד, גם את האלימות הזאת אנחנו רואים ואנחנו מזהים.

חנין זועבי: נכון שהמדינה אומרת, בשיא הגזענות, בשיא האטימות והעליונות: זה לא אני, זה לא המדינה, זו החברה, אתן מונעות מהבנות שלכן להתקדם.

חנין זועבי: זו ממש טענה טיפשית כאשר אנחנו יודעים – אנחנו צריכים לדעת – שהמשפחות הערביות מעדיפות להשקיע בבנות שלהן בלימודים אקדמיים יותר מאשר הן משקיעות בבנים.

חנין זועבי: אבל יש אווירה חגיגית, אם כך עכשיו לא נדבר הרבה על המדינה.

חנין זועבי: אבל הערה קטנה: האם אפשר להגדיר את הדיכוי הפוליטי נגד הפלסטיניות בישראל, כאשר למשל מפקיעים אדמות, הורסים בתים, מסיתים בכנסת, או כאשר המשטרה מתרשלת בביטחונה, האם קוראים לתופעה הזאת אלימות נגד נשים?

חנין זועבי: גם אם ההפקעה, ההריסה, ההסתה, באה על רקע לאומי ולא על רקע מגדרי?

חנין זועבי: כן, גם לאלימות הזאת קוראים אלימות נגד נשים, כי אלימות נגד נשים אינה בהכרח אלימות שמתבצעת נגדן על רקע נשיותן, כי לנשים יש גם זהויות אחרות, הן גם פלסטיניות, הן גם יהודיות, הן גם חילוניות, הן גם מסורתיות, הן גם דתיות.

חנין זועבי: נחזור לנקודה.

חנין זועבי: להבחין בהדרת הנשים מהסְפירה הציבורית, כאשר ההדרה היא הדרה פיזית, זה קל.

חנין זועבי: אבל יש הדרה נוספת, שעושה אותה המערכת עצמה כאשר את דווקא נכנסת אליה, מצב יותר מתוחכם של הסתגלות המערכת הגברית להשתלבות הנשים – – –

שלמה מולה: אני מוסיף לך דקה אחת, אז נא לסכם.

שלמה מולה: בבקשה.

חנין זועבי: תודה.

חנין זועבי: יש הדרה יותר מתוחכמת, שבה המערכת הגברית דווקא מסתגלת להשתלבות נשים בתוכה.

חנין זועבי: בזה לא מבחינים.

חנין זועבי: למה לא מבחינים גם כאשר את משתלבת בפוליטיקה, משתלבת בספירה העסקית, יש לך חיים ציבוריים, יש לך תפקיד ציבורי, אבל גם שם תמשיכי להיות שולית, תמשיכי להיות לא שולטת בכללי המשחק.

חנין זועבי: למה קשה להבחין?

חנין זועבי: כי אנחנו לא עושים את השינוי הזה; גם גברים שמזדהים עם מאבקן של הנשים ועם השוויון בין נשים לגברים, ממשיכים להשוות בין הנשים האלה, שנכנסו למערכת, שיש להן הישגים, לבין הנשים שמודרות פיזית מהספירה הפוליטית, שמודרות פיזית מכל הישג שהוא.

חנין זועבי: והם לא משווים את הנשים האלה, שנכנסו לחיים הציבוריים, שנכנסו לספירה הפוליטית, לגברים בתוך המערכת.

חנין זועבי: ההשוואה היא תמיד בין נשים שאולי משיגות משהו, שאולי מגיעות לספירה כלשהי, שאולי יש להן גם הישגים אקדמיים, פוליטיים, תעסוקתיים, לבין הנשים שאין להן הישגים.

חנין זועבי: הם לא משווים בין הנשים שיש להן הישגים לבין הגברים שנמצאים לצדן באותה מערכת.

שלמה מולה: תודה רבה.

שלמה מולה: אני מבקש להזמין את חבר הכנסת מסעוד גנאים.

שלמה מולה: ואחרונת המתדיינים – חברת הכנסת זהבה גלאון.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני.

שלמה מולה: לרשותך חמש דקות.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, כבוד השר, אין ספק שתופעת, או מגפת, או מה שאתם רוצים – האלימות נגד נשים, ורצח נשים בכלל, היא תופעה מסוכנת ופוגעת בכולם, בילדים, ילדות, נשים, גברים, והיא הרסנית עבור כל החברה.

מסעוד גנאים: תופעה זו היא מזמן אינה רק עניינן של נשים.

מסעוד גנאים: היא עניינם של גברים, היא עניינה של כל החברה, כי אלימות זו פוגעת במשפחה, בבריאות הנפשית והחברתית של החברה.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, אני אתמקד באלימות ורצח בחברה הערבית.

מסעוד גנאים: אלימות ורצח נשים בחברה הערבית מחייבים אמירה ברורה ונחרצת, שמגנה ומתעבת את התופעה הזאת, כדי לשלוח מסר ברור לכל אלה, ולפושעים, שאין להם מסתור וגיבוי מאף אחד בחברה הערבית.

מסעוד גנאים: אף אחד לא תומך ולא מעניק חסות למעשים נפשעים כאלה.

מסעוד גנאים: אין כבוד באלימות וברצח, אדוני היושב-ראש, ואוי לה למשפחה, ולחברה ולאדם אם כבודם תלוי באלימות.

מסעוד גנאים: כבודה של המשפחה בהיותה סמל לאהבה ולחיים.

מסעוד גנאים: אבל לצערי יש כאלה שרוצים להפוך אותה לסמל לשנאה ומוות, והמשפחה היא לא כזאת.

מסעוד גנאים: הפשע והאלימות הם חמורים, מסוכנים, אבל לא פחות מסוכן ולא פחות חמור מתן הלגיטימיות והגושפנקה למעשים כאלה.

מסעוד גנאים: וזה מאוד מקומם ומרגיז אותי במיוחד – אני מדבר על החברה שלי, הקהילה שלי, כחברה ערבית; מרגיזים אותי אלה שמסתתרים מאחורי פרשנויות דתיות מעוותות ורואים בדת או בשריעה כאילו היא נותנת להם לגיטימיות למעשי רצח כאלה.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, הדת, השריעה, הן חפות מפשע.

מסעוד גנאים: הרוצחים, הפושעים, הם אלה שמקלקלים, הם אלה שמשחירים את פניה של הדת, את פני השריעה והחברה.

מסעוד גנאים: אני חושב, אדוני היושב-ראש, שצריך להילחם בשורש הבעיה וברקע הרעיוני והתודעתי שמניע אנשים להשתמש באלימות וברצח.

מסעוד גנאים: אחד המקורות האלה, לפי דעתי, הוא ההרגשה בעליונות, כאילו אני, כגבר, בנוי – אלוהים ברא אותי מחומר אחר.

מסעוד גנאים: העליונות הזאת גורמת לאי-הכרה, ואני תמיד אומר שהאלים הראשון והגזען הראשון הוא השטן, חבר הכנסת נסים זאב.

מסעוד גנאים: כאשר השטן הראשון – לא יודע מה שמו אצלכם – עזאזיל, עוזאזיל?

נסים זאב: זה אותו השטן – – –

מסעוד גנאים: גם אני חושב שזה אותו השטן.

מסעוד גנאים: כאשר אלוהים ציווה עליו להשתחוות לאדם הראשון, שברא אותו, הוא סירב.

מסעוד גנאים: ולמה הוא סירב?

מסעוד גנאים: הוא אמר את האמרה הגזענית שהיא האידיאולוגיה של כל גזען ואלים.

מסעוד גנאים: הוא אמר: אני יותר טוב ממנו, אני עולה עליו.

מסעוד גנאים: בראת אותי מאש, ובראתיו מעפר וטיט.

מסעוד גנאים: השטן לא ראה באדם הראשון בריאה ויצור של אלוהים, ושאלוהים שם בו את הרוח שלו.

מסעוד גנאים: גם כל אלים וכל רוצח, הוא רואה בזה שלפניו כאילו הוא אובייקט, אין בו רוח אלוהים, כדי לתת לעצמו את הלגיטימיות להעלים אותו או להרוג אותו.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, האסלאם בא לתקן מצב בלתי אנושי שחיה בו האשה הערבייה בתקופה הג'אהילית – שהיא לפני האסלאם – שהגיע עד כדי כך שהיו שבטים שקברו את בנותיהן בעפר בעודן בחיים מבושה, כי הנקבה היתה מביישת.

מסעוד גנאים: האסלאם בא להילחם בתופעה כזאת.

מסעוד גנאים: האסלאם קבע שהכלל הוא בפסוק בערבית: "ומן איאתה" – ואני אתרגם; אין סכנה בפסוק, חבר הכנסת נסים זאב – "ומן איאתה אן ח'לק לכּם מן אנפסכּם אזוואג'ן לתסכּנו אליהא, וג'על בינכּם מוודתן ורחמה"; מאותותיו או מסימני גדולתו של אלוהים, שיצר, שברא לכם מעצמכם-מבשרכם בן-זוג למצוא מנוחה ושלווה אתם, והקשר ביניכם בנוי ומושתת על "מוודתן ורחמה" – אהבה ורחמים.

מסעוד גנאים: ולכל אלה שמנסים לעשות מהנביא מוחמד, עליו השלום, כאילו הוא נתן לגיטימיות לאלימות נגד נשים – לנביא מוחמד עליו השלום היו כמה נשים, אבל בכל ההיסטוריה נאמר ככה: בכל החיים שלו לא הרים יד ולא הרים קול על אשה.

מסעוד גנאים: זה הנביא.

מסעוד גנאים: אז הרוצחים והפושעים, שלא יסתתרו מאחורי הדת.

מסעוד גנאים: הדת חפה מפשע והם הרוצחים.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: חברת הכנסת זהבה גלאון, בבקשה, אחרונת המתדיינים בנושא הזה.

שלמה מולה: אחר כך אנחנו עוברים לעוד שתי חקיקות.

שלמה מולה: בבקשה, גברתי.

שלמה מולה: חמש דקות לרשותך.

זהבה גלאון: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, לפני יומיים השתתפתי באירוע מרגש מאוד לציון 35 שנות פעילות של הגברת רות רזניק.

שלמה מולה: דרך אגב, אמרו לי שדווקא העמותה שלה לא תזכה.

זהבה גלאון: רגע, אנחנו נדבר על זה.

זהבה גלאון: לא ניתן שזה יקרה.

זהבה גלאון: הגברת רות רזניק, כלת פרס ישראל, הקימה לפני יותר משלושה עשורים את עמותת "ל.א.", ובעצם הקימה את המקלט הראשון לנשים מוכות, ואחר כך עוד כמה מקלטים.

זהבה גלאון: אני עומדת כאן היום, 35 שנה אחרי, וחושבת: זה לא יכול להיות שאותה אשה עשתה פריצת דרך – זה לא נולד ביום אחד; זה מאבק סיזיפי כמעט, לשנות מודעות, לשנות תפיסות עולם, לשנות סטריאוטיפים, להיאבק בממסד, להיאבק בכנסת, להיאבק בקובעי מדיניות כדי לשכנע אותם שאלימות נגד נשים אינה בעייתן הפרטית של נשים בלבד.

זהבה גלאון: במובן הזה, הגברת רות רזניק היתה פורצת דרך, שחתה נגד הזרם.

זהבה גלאון: ואני עומדת כאן היום על הדוכן, רק לפני כחצי שעה העברנו כאן את החוק שנראה כל כך טריוויאלי, את החוק להבטחת הכנסה לנשים מוכות השוהות במקלטים, ואני אומרת: איך זה יכול להיות שאחרי שלושה עשורים, כשנחקקו כבר חוקים כל כך מתקדמים, חוקים שבאים להגן על כבודן ושלומן של נשים, עדיין כאילו שום דבר לא השתנה, אדוני היושב-ראש.

זהבה גלאון: אתמול נרצחה, לצערי, עוד אשה.

זהבה גלאון: נשמעה הערכה קודם לכן – אני לא יודעת אם יש הערכה מדויקת, אבל יש איזשהו מספר שהתקבע בתודעה – שבמדינת ישראל יש כ-200,000 נשים מוכות.

זהבה גלאון: זה אומר שכל אשה שביעית חיה בטרור ובפחד בביתה.

זהבה גלאון: נשים מוכות, נרצחות, נאנסות, מותקפות, רק בשל היותן נשים, ועדיין יש מי שרואה בעובדה הזאת בעייתן הפרטית של נשים.

זהבה גלאון: אדוני היושב-ראש, איך זה יכול להיות שהמדינה אינה לוקחת אחריות?

זהבה גלאון: איך זה יכול להיות שאחרי כל הדיבורים האלה, כשאנחנו שומעים את הנתונים – 4 מיליון שקלים בשנה לארגוני סיוע לנשים מותקפות מינית.

זהבה גלאון: כל כך מעט כסף מגיע למקלטים?

זהבה גלאון: ציינת, בצדק – רק לפני כמה שבועות רות רזניק הופיעה בעצמה כאן בוועדה כשרצו לסגור את המקלטים לנשים מוכות, רצו להעביר את הניהול שלהם מהעמותות עצמן לגופים עסקיים ששיקולי רווח לנגד עיניהם, ולא שיקולי רווחה.

זהבה גלאון: איך זה יכול להיות שעדיין מקצצים בתקציבי הרווחה?

זהבה גלאון: שאין כסף לדירות מעבר?

זהבה גלאון: שאין כסף לשיקום?

זהבה גלאון: ומה שמקומם זה שכשכבר עוצרים גברים מכים ומכניסים אותם לכלא, הם זוכים בתקציבים – הם מקבלים שיקום פסיכולוגי, הם מקבלים טיפול פסיכולוגי.

זהבה גלאון: נשים שנאנסות, נשים שמותקפות – המדינה לא לוקחת אחריות.

זהבה גלאון: המדינה לא נותנת טיפול פסיכולוגי לנשים שנאנסו, ומי שידה אינה משגת ולא יכולה ללכת לפסיכולוג או פסיכיאטר באופן פרטי – מה היא עושה?

זהבה גלאון: נשים שהוכו באלימות קשה ואכזרית לא מקבלות שיקום עדיין, אבל הגבר שפגע בהן – הוא בכלא, הוא נהנה מתוכניות שיקום.

זהבה גלאון: אני תומכת בתוכניות שיקום לגברים מכים.

זהבה גלאון: אנחנו רוצים שכשהם יחזרו לקהילה הם יחדלו להיות גברים מכים – –

שלמה מולה: נורמטיביים, כן.

זהבה גלאון: – – אבל הפרופורציות האלה הן מעוותות.

זהבה גלאון: ודבר אחרון, אדוני, ובזה אני מסיימת: אני תומכת כמובן, ואמרתי את זה גם באירוע לכבודה של רות רזניק – שהיה מרגש, כי אנשים תיארו את הפעילות שלה לאורך השנים, והיא לא צריכה ציון שלי; היא כבר קיבלה על זה את פרס ישראל.

זהבה גלאון: אבל המגמה, הקונספציה היא שכשנשים נמצאות במעגל האלימות, שתעזובנה ותברחנה מייד למקלט, וצריך לתת למקלט משאבים; ואני תומכת במשאבים לנשים.

זהבה גלאון: אבל אולי הגיע הזמן, אדוני, ואולי זה המאבק הבא, לשנות את התפיסה ואת הקונספציה ולומר שגברים מכים – לא בפעם הראשונה – גברים שמוצא נגדם צו הרחקה ושבים ומכים את הנשים ומפירים את צווי ההרחקה, כי המשטרה לא יכולה להעמיד שוטר ליד כל בית של גבר מכה – אני מציעה שהגברים האלה ייעצרו במעצר עד תום ההליכים לאלתר, וישבו בבתי-הכלא, במתקני משמורת או באגפי משמורת מיוחדים לגברים מכים.

זהבה גלאון: אני חושבת שיהיה בזה שדר חשוב שאי-אפשר להכות נשים ולצאת מזה בזול.

זהבה גלאון: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: תודה רבה.

שלמה מולה: יש הצעה אחרת, של חבר הכנסת נסים זאב, ואחריו – ג'מאל זחאלקה.

שלמה מולה: בבקשה.

נסים זאב: אדוני היושב-ראש, כבודה של האשה ועניין השוויוניות שבכל פעם מדברים עליו בין אשה לגבר – זה כתוב בתורה: "אעשה לו עזר כנגדו".

נסים זאב: מה זה כנגדו?

נסים זאב: מקבילה אליו.

נסים זאב: אומנם הגמרא אומרת שזכה – עזר, לא זכה – כנגדו.

נסים זאב: צריך זכות שתהיה אהבה ואחווה בין גבר לאשה למשך כל החיים שלהם.

נסים זאב: כי זכה זה "עזר", ואם, חלילה וחס, יש סכסוך בין בני-הזוג, אז זה נהפך להיות "כנגדו".

נסים זאב: אבל אני רוצה לומר, מה שאמר חבר הכנסת גנאים, בכלל אין פה אפילו, הייתי אומר, הווה אמינא – אתה מבין קצת תלמוד – שצריך להסביר שהדת היא בוודאי לא האשמה, ואלה הפושעים שאשמים.

נסים זאב: אין פה שאלה בכלל.

נסים זאב: זאת אומרת, אפילו הדמיון הזה, לומר את זה, זה מיותר.

נסים זאב: בוודאי שהתורה נותנת את הכבוד לאשה, ובוודאי הדת שלנו ושלכם, בלי שום ספק.

נסים זאב: והרבה דברים, אגב, מהדת של מוחמד, הלוא זה נלקח מתורת משה רבנו.

נסים זאב: אין פה שום שאלה.

נסים זאב: ולכן אני אומר שהיום הזה צריך ללמד אותנו על זכויות האשה, ולא רק לדבר על האלימות, כי אני חושב שבצד הטוב של המטבע זה שיתוף הפעולה ביניהם.

שלמה מולה: תודה רבה.

שלמה מולה: חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה, בבקשה.

שלמה מולה: לרשותך דקה, במסגרת הצעה אחרת.

ג'מאל זחאלקה: כבוד היושב-ראש, הממשלה מתנהגת כאילו שזה לא מעניינה.

ג'מאל זחאלקה: יש תופעה חברתית – המקסימום שהממשלה יכולה לעשות זה לטפל בפושעים, כפייה משטרתית וטיפול בנאנסת או בקורבן האלימות, שגם הטיפול עצמו, כפי שאמרה חברת הכנסת גלאון עכשיו, הוא לא כמו שצריך.

ג'מאל זחאלקה: הפתרון, או אחריות הממשלה היא בדיוק בשאלה הגדולה, שלא נותנת את התוצאות אפילו בקדנציה של הממשלה, אלא בתוכניות ארוכות טווח של שינוי עמוק ורציני, וזה חיזוק האשה בעיקר מבחינת תחום התעסוקה.

ג'מאל זחאלקה: היום בארץ אנחנו רואים שבתחום החינוך והלימודים, לנשים יש אותם הישגים כמו גברים, אפילו יותר.

ג'מאל זחאלקה: בחברה הערבית 65% מהסטודנטים הם סטודנטיות, ובחברה הישראלית בכלל זה מעל 55%.

ג'מאל זחאלקה: אז הבעיה עכשיו ממוקדת בעניין התעסוקה, בשכר שווה ובמשרות שוות.

ג'מאל זחאלקה: זה העניין, ואת זה הממשלה יכולה לעשות, ואת זה אנחנו צריכים.

ג'מאל זחאלקה: לא כל פעם אנחנו צריכים רק לבכות ולעשות את זה כתוכנית פעם בשנה – אלימות נגד נשים.

ג'מאל זחאלקה: נשים חזקות ידעו להתגונן בעצמן יותר מנשים חלשות.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: הכנסת רשמה לפניה את הדיון החשוב הזה, וציינו את היום הבין-לאומי למאבק באלימות נגד נשים, אלא אם כן המציעים מבקשים אחרת.

שלמה מולה: אוקיי.

שלמה מולה: תודה.

שלמה מולה: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/417).

שלמה מולה: ]

שלמה מולה: אנחנו עוברים להמשך סדר-היום.

שלמה מולה: אני מבקש להזמין את חבר הכנסת אורי מקלב להציג את הצעת חוק מימון מפלגות (תיקון מס' 31) (דיווח על חשבונות המפלגות), התשע"ב–2011, של חברי הכנסת משה גפני, אורי מקלב ודוד אזולאי וקבוצת חברי הכנסת, לקריאה ראשונה.

שלמה מולה: בהצעת החוק הזאת כמה דוברים.

שלמה מולה: אם הם יהיו כאן, אנחנו נתדיין; אם לא, אנחנו נעבור להצבעה.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני.

שלמה מולה: לרשותך עשר דקות.

שלמה מולה: אתה לא חייב לנצל את הכול.

אורי מקלב: אני, בשעה מאוחרת, לא חייב לנצל את הכול.

אורי מקלב: באמת, זו גם הצעת חוק קצרה ומובנת.

אורי מקלב: קודם כול, תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש, מכובדי השר, חברי הכנסת, הצעת חוק מימון מפלגות (תיקון מס' 31) (דיווח על חשבונות המפלגות) היא של חברי הכנסת משה גפני ודוד אזולאי ועוד אולי שמונה חברי כנסת משש או שבע מפלגות, שבאים להציע היום סדר בנושא הדוחות שהמפלגות אמורות להגיש בכל שנה ושנה.

אורי מקלב: כיום נדרשות המפלגות להגיש את חשבונותיהן, סיכום חשבונות הסיעות, לשלושה גופים: למבקר המדינה, לרשם המפלגות וליושב-ראש הכנסת.

אורי מקלב: כמו כן, בכל דוח יש מרכיבים אחרים: ליושב-ראש הכנסת זה אחרת, לרשם המפלגות זה דברים אחרים ולמבקר המדינה.

אורי מקלב: מה שאנחנו מבקשים בהצעת חוק זו זה לכנס את כולם לדוח אחד.

אורי מקלב: גם רשם המפלגות וגם מבקר המדינה וגם יושב-ראש הכנסת יקבלו את אותו דוח, שיכלול את כל ההיבטים שכל אחד דורש מאתנו, ויהיה גם בזמן אחד, בשונה מהיום, שלכל גוף כזה מגישים בתאריך אחר.

אורי מקלב: בתאריך אחד יגישו לכולם, גם לרשם המפלגות וגם למבקר המדינה וגם ליושב-ראש הכנסת.

אורי מקלב: הדבר הזה גם ימנע הסתבכויות של מפלגות וגם דחיות שונות ומשונות, וכולם יראו את הדוח של כולם, שלכל אחד יש ההיבטים שלו.

שלמה מולה: נדמה לי שגם מבקר המדינה תומך בהצעת החוק.

אורי מקלב: חשוב לציין – תודה רבה, אדוני היושב-ראש – שגם מבקר המדינה וגם רשם המפלגות וגם יושב-ראש הכנסת תומכים בהצעת חוק זו, להגיש לכולם ביחד.

אורי מקלב: לא ידוע לשר?

יוחנן פלסנר: לא, מה הבעיה עם זה?

אורי מקלב: אין שום בעיה, אבל זה – צריך להגיש את הצעת החוק.

שלמה מולה: לא, רק צריכים פשוט לעשות תיקון חקיקה.

אורי מקלב: כולם רוצים את זה, אבל כשבאו והתלוננו על כך והלינו על כך, אמרו: טוב, אבל זה החוק.

אורי מקלב: אז ברוך השם שיש לנו חבר כנסת חרוץ כמו משה גפני, ועוזריו, ואנחנו הצטרפנו, ועוד שמונה או תשעה חברי כנסת, ושמעתי – – –

שלמה מולה: כל הסיעות, נדמה לי.

אורי מקלב: כל הסיעות.

אורי מקלב: אני חושב שמכל הסיעות הצטרפו להצעת חוק זו, יום אחד לעשות סדר, ושבאמת ימנע.

אורי מקלב: אבל יש עוד שני דברים שהחוק הזה מבקש לתקן.

אורי מקלב: לא פעם תקופת הבחירות נופלת בתקופת הגשת הדוחות, ואנחנו רואים ריצה לוועדת הכספים לבקש לדחות את הדוחות האלה.

אורי מקלב: המפלגות עסוקות ולא יכולות להגיש.

אורי מקלב: אנחנו רוצים לקבוע כבר עכשיו בחוק, שבתקופת בחירות יש דחייה אוטומטית של מועד הגשת הדוח.

אורי מקלב: דהיינו, אם יחולו הבחירות ב-1 בדצמבר, וגם הגשת הדוח תהיה ב-1 בדצמבר, תהיה דחייה.

אורי מקלב: אנחנו לא קבענו כמה זמן הדחייה, אבל לקראת קריאה שנייה ושלישית נקבע כמה זמן לאחר הבחירות יחויבו המפלגות להגיש את הדוחות.

אורי מקלב: גם על מהות הגשת החשבונות לא נכנסנו לפירוט, אבל לקראת קריאה שנייה ושלישית אנחנו גם בוועדות – מה תהיה המהות של אותו דוח, שמרכיב שלושה דוחות.

אורי מקלב: אני באמת רוצה להודות לחבר הכנסת משה גפני, לחבר הכנסת דוד אזולאי, לחבר הכנסת יריב לוין, לחברת הכנסת פניה קירשנבאום, לחבר הכנסת זבולון אורלב, לחבר הכנסת אברהם מיכאלי, לחבר הכנסת דוד רותם, לחבר הכנסת איתן כבל ולחבר הכנסת אופיר אקוניס.

אורי מקלב: אבל אני מניח שמי שלא נרשם פה – לא בגלל שהוא התנגד, אלא היה דחוף להגיש את זה לפני שהספיקו לצרף להצעת החוק הזאת עוד נציגים של כל המפלגות.

אורי מקלב: אני אודה לכולכם אם אתם באמת תתמכו בהצעת חוק זו.

אורי מקלב: תודה רבה.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: להצעת החוק הזאת יש כמה נרשמים.

שלמה מולה: זאב בילסקי – איננו; דב חנין – אני לא רואה אותו כאן; יעקב כץ – אני לא רואה.

שלמה מולה: חבר הכנסת מיכאל בן-ארי, אלא אם כן אתה מוותר.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני.

ציפי חוטובלי: זה החופש היחיד שנותר למיכאל, חופש הביטוי.

אורי מקלב: חצי מהזמן שלי.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני, לרשותך שלוש דקות.

שלמה מולה: אנחנו מבקשים – – –

מיכאל בן-ארי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, בערוץ הכנסת יש מי שדואג שלא יזמינו אותי אף פעם להתראיין שם, אז זאת ההזדמנות שלי לדבר דרך ערוץ הכנסת, חד וחלק.

מיכאל בן-ארי: אני רוצה לדבר בהחלט על דיווח על חשבונות, ועל חשבון שאני הפסקתי אתמול, אדוני היושב-ראש.

מיכאל בן-ארי: הפסקתי את החשבון שלי עם עיתון "הארץ".

מיכאל בן-ארי: עיתון "הארץ" מרגיז, מקומם, ממש עיתון שמייצג את – – –

שלמה מולה: מה הקשר בין עיתון "הארץ" להצעת החוק?

מיכאל בן-ארי: זה בדיוק הפסקת תשלומים.

מיכאל בן-ארי: חשבון המפלגה.

מיכאל בן-ארי: המדינה יותר לא תשלם על עיתון "הארץ" שהיה מגיע אלי הביתה, כי בשבת האחרונה גיליתי שעיתון "הארץ" שר שיר הלל לרוצח מתועב שרצח את החייל שמואל ארז – אירוע שקרה לפני 18 שנה.

מיכאל בן-ארי: שמואל ארז, חייל בישיבת ההסדר בקריית-ארבע, ערב שבת, הכין את עצמו לכבוד שבת, לבש בגדי שבת, היה בדרכו למערת-המכפלה.

מיכאל בן-ארי: התנפל עליו – אני לא יכול להראות לכם את התמונה של הבריון, איזה בריון הוא יצא מהכלא.

מיכאל בן-ארי: במיוחד גדעון לוי, ומי זה?

מיכאל בן-ארי: מיקי קרצמן, כותבים: רואים שהוא שמר על הכושר בכלא.

מיכאל בן-ארי: שמר על הכושר, כנראה יש לו תוכניות על עוד כמה יהודים.

מיכאל בן-ארי: התנפל על שמואל ארז, דקר אותו 20 דקירות סכין, שחט אותו, לא השאיר בו טיפת דם.

מיכאל בן-ארי: מספר הרופא שבא לטפל בו: כשבאתי להחיות אותו, לא היתה בו טיפת דם, אבל בכל זאת ניסיתי חצי שעה.

מיכאל בן-ארי: בחור צעיר בן 20 נרצח רצח מתועב, ובעיתון "הארץ" שיר הלל על המסכן, על הצדיק, הצדיק האני ג'אבר, הרוצח הזה.

מיכאל בן-ארי: אגב, משפחה מסוכסכת בתוך עצמה – הג'אברים האלה רוצחים אחד את השני.

מיכאל בן-ארי: עכשיו הם בתוך סכסוך משפחתי.

מיכאל בן-ארי: האני ג'אבר הזה תקף את מפקד כלא "נפחא" ופצע אותו בהיותו בכלא.

מיכאל בן-ארי: ובעיתון "הארץ": הצדקה, התגבר זעמו, תקף את אחותו.

מיכאל בן-ארי: לא מיניה ולא מקצתיה, הסיפור הזה אין לו אפילו קצה הקרחון של אמת.

מיכאל בן-ארי: הוא היה חייב לעשות מעשה נקם, כתב גדעון לוי.

מיכאל בן-ארי: אולי באותה הזדמנות תכתוב גם שיר הלל לכמה יהודים שעשו מעשה נקם, נראה אותך בעיתון "הארץ"?

מיכאל בן-ארי: אם מישהו היה מעז לכתוב כזאת כתבה, כל הכנסת פה היתה רועשת וגועשת.

מיכאל בן-ארי: ופה, בעיתון לאנשים בוגדים, כתבת הלל ושיר הלל לרוצח מתועב – הוא מפחד לחזור הביתה.

מיכאל בן-ארי: יש לו סיבה טובה שהוא מפחד לחזור הביתה.

מיכאל בן-ארי: יש לו סיבה טובה, כי יהודי שיראה אותו יחשוש שהוא בא לרצוח אותו, כי האיש הזה הוא רוצח מתועב.

מיכאל בן-ארי: אני אראה לך את התמונה של הבריון הזה.

מיכאל בן-ארי: גלעד שליט חזר עם פחות משקל מאשר העט הזה שאני מראה לכם, והבחור הזה בריון; האכלנו אותו, הוא חלם לחזור הביתה כשיהיה שלום, אבל לא היה שלום.

מיכאל בן-ארי: למה לא יהיה שלום?

מיכאל בן-ארי: כי החברים שלו רצחו, כי הוא רצח רצח מתועב, פוצצו אוטובוסים.

מיכאל בן-ארי: חלם לחזור הביתה בזמן השלום.

מיכאל בן-ארי: אני מאוד מקווה שהאני ג'אבר בקרוב מאוד יהיה שהיד ויתחבר לשהידים אחרים.

מיכאל בן-ארי: תודה רבה.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: האמת היא, ניסיתי למצוא את ההקשר הלוגי בין הצעת החוק לדבריך, אבל – והכול בסדר.

שלמה מולה: על כל פנים, אנחנו עוברים להצבעה על הצעת חוק מימון מפלגות (תיקון מס' 31) (דיווח על חשבונות המפלגות).

שלמה מולה: התשע"ב–2011.

שלמה מולה: הצבעה, בבקשה.

שלמה מולה: מי שבעד – בעד החוק, מי שנגד – נגד החוק.

שלמה מולה: נא להצביע.

שלמה מולה: הצבעה מס' 4 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 8 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק מימון מפלגות (תיקון מס' 31) (דיווח על חשבונות המפלגות), התשע"ב–2011, לוועדת הכנסת נתקבלה.

שלמה מולה: אכן, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, שמונה בעד, אין מתנגדים.

שלמה מולה: החוק עבר בקריאה ראשונה ויעבור להמשך דיון בוועדת הכנסת.

שלמה מולה: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/413).

שלמה מולה: ]

שלמה מולה: אנחנו ממשיכים בסדר-היום, להצעת החוק האחרונה ליום זה: הצעת חוק שירותי תעופה (פיצוי וסיוע בשל ביטול טיסה או שינוי בתנאיה), התשע"ב–2011, של חבר הכנסת אחמד טיבי וקבוצת חברי הכנסת, קריאה ראשונה.

שלמה מולה: אדוני, לרשותך הבמה.

שלמה מולה: האמת היא – חשבתי שהצעת החוק, דנו בה, כבר העברנו אותה.

שלמה מולה: אני מתפלא לשמוע שעדיין הצעת החוק הזאת היא עוד – – –

קריאה: – – –

שלמה מולה: בבקשה, אדוני.

שלמה מולה: עשר דקות לרשותך.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, תודה, האמת היא שאת הצעת החוק הזאת הצעתי בכנסת הקודמת.

שלמה מולה: לכן אני מתפלא.

אחמד טיבי: הבחירות המוקדמות קטעו את התקדמות החוק, שעבר אז בקריאה טרומית.

אחמד טיבי: לא הגענו אז לקריאה ראשונה, ולכן לא היה אפשר אפילו להחיל עליו דין רציפות.

אחמד טיבי: היום זה רגע היסטורי, שאנחנו מגיעים סוף-סוף לקריאה ראשונה על אחד החוקים הכי צרכניים והכי פופולריים שיש.

אחמד טיבי: איך אני יודע?

אחמד טיבי: מכתבים, פניות, טלפונים, אימיילים – כולם שואלים מתי.

שלמה מולה: זה שירות לאזרח, פשוט.

אחמד טיבי: ממש כך.

אחמד טיבי: חוק אוניברסלי.

אחמד טיבי: אתה רואה את המראות של מאות אנשים עם מיטלטליהם בשדה התעופה, שעות על גבי שעות, עיכוב כי בא לחברת התעופה לעכב את הטיסה בשעתיים, שלוש, ארבע, חמש, שש, לפעמים הרבה יותר מכך, ולזרוק את הנוסעים, לזרוק את הצרכן, לא להתייחס אליו.

אחמד טיבי: אני, אדוני היושב-ראש, מכובדי השר, רבותי חברי הכנסת, הבאתי את התקינה האירופית, שנכתבה ב-2004, והעברתי אותה לכאן בחוק – מה שמקובל בעולם יהיה מקובל גם כאן.

אחמד טיבי: בוצעו כמה שינויים והתאמות, שנדרשו בגלל המיקום הגיאוגרפי, כי החוק מתייחס גם למרחק טיסה, עד 2,000 קילומטר – 1,250 שקל פיצוי; עד 4,500 קילומטר – 2,000 שקלים פיצוי; מעל 4,500 קילומטר – 3,000 שקלים פיצוי.

אחמד טיבי: כלומר, עד 2,000 קילומטר זה פה, באזור, טורקיה, יוון וכדומה.

אחמד טיבי: עד 4,500 קילומטר זה באירופה, ומעל 4,500 זה ארצות-הברית, יפן, אוסטרליה וכדומה.

אחמד טיבי: זה הפיצוי הכספי.

אחמד טיבי: יש פיצוי בשל שינוי בתנאי כרטיס הטיסה.

אחמד טיבי: אותם מרחקים, ושיעור ממחיר כרטיס הטיסה ששילם הנוסע הוא 50% עד 2,000 קילומטר, 75% עד 4,500 קילומטר, 100% מחיר כרטיס הטיסה מעל 4,500 קילומטר.

אחמד טיבי: ויש, אדוני היושב-ראש, שני סוגי פיצוי; יש סוג של פיצוי שאינו כספי, אלא אם כן אתה מתעכב: שתייה, סנדוויץ', אימייל, פקס, שתי שיחות טלפוניות – זאת הקבוצה הראשונה של הפיצוי, שחל על חברות הטיסה – על המוביל.

אחמד טיבי: ויש הסוג השני של הפיצוי הכספי.

אחמד טיבי: דנו בזה שנים.

אחמד טיבי: שנים אנחנו דנים על פרטי הפרטים בהשתתפות כל הגורמים הקשורים לטיסות, לחברות התעופה, למובילים, למארגנים, לחבילות תיור וכדומה.

אחמד טיבי: בסופו של דבר התקבלה ההצעה שכמעט כל מי שנזקק לשירות נמל התעופה בן-גוריון וטיסות, ובעיקר טיסות צ'רטר, שמעכבים – יש כאלה שאומרים שמעכבים בכוונה, כדי לאסוף כמה שיותר נוסעים, ויש גם רישום יתר בכוונה – רישום יתר בכוונה – לא עוד.

אחמד טיבי: יש סדר.

אחמד טיבי: החוק הזה – שיזמנו, אני, חבר הכנסת צרצור, חבר הכנסת גנאים, חבר הכנסת טלב אלסאנע – אני רוצה להודות לכם על כך, עמיתי חברי הסיעה, חברי סיעת רע"ם-תע"ל – עושה סדר בדברים.

אחמד טיבי: אני חושב שחברות התעופה יתחילו להביא בחשבון את הסנקציה.

אחמד טיבי: אגב, אחרי שב-2004 זה נכנס לתוקף באירופה, עלה שיעור הדיוק בזמן הטיסה בחברות האירופיות, והן מתחרות גם בעת שיווק, בשיעור הדיוק – שיעור דיוק של חברה זאת 87%, של חברה אחרת 88% – אנחנו רוצים שכך יהיה גם היחס לנוסע שטס מלוד לכל מקום.

אחמד טיבי: לא עוד קורבן שאף אחד לא מביט לעברו אחרי שהוא נזרק הצדה אל הכיסאות ואל המושבים ולעתים אל הרצפה בשדה התעופה.

יוסי פלד: זה חל על חברות ישראליות?

אחמד טיבי: כל חברה שטסה מפה החוצה.

יוסי פלד: ופנימה?

אחמד טיבי: פנימה – החוק מהמדינה שטס אליה חל עליה.

אחמד טיבי: בהחלט.

יוסי פלד: כולל החברות הישראליות?

אחמד טיבי: כולל, כן.

אחמד טיבי: החוק חל על חברה ישראלית שבאה מרומניה, כי התקינה האירופית חלה על רומניה.

אחמד טיבי: אז אין יותר לקונות בחוק.

אחמד טיבי: אין יותר להשאיר את הנוסע ללא הגנה.

אחמד טיבי: חברות התעופה צריכות להביא בחשבון את האינטרס העליון של הנוסע.

אחמד טיבי: אני ממש מרגיש גאה בחוק הזה, שהוא חוק של שירות לאזרח, חוק צרכני.

אחמד טיבי: לכן, כמו שהיה רוב מוחלט בוועדה, אני קורא לחברי חברי הכנסת להצביע פה-אחד על החוק הזה.

אחמד טיבי: תודה, אדוני.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: האמת – הצעת חוק מאוד חשובה.

אחמד טיבי: לתת קרדיט, אני רוצה להודות ליושב-ראש ועדת הכלכלה, חבר הכנסת כרמל שאמה, שקידם את החוק לאחר שמישהו אחר הקפיא אותו בתחילת הקדנציה.

שלמה מולה: נכון.

שלמה מולה: אנחנו נמשיך בהתדיינות.

שלמה מולה: להצעת החוק הזאת כמה נרשמים.

שלמה מולה: חבר הכנסת דב חנין – איננו, חבר הכנסת מיכאל בן-ארי – איננו.

שלמה מולה: יעקב כץ – איננו.

שלמה מולה: אכן, חבר הכנסת מסעוד גנאים, ואחריו – חבר הכנסת מקלב.

מסעוד גנאים: אין צורך.

שלמה מולה: אורי מקלב, בבקשה.

שלמה מולה: בבקשה, אחרון המתדיינים.

שלמה מולה: אנחנו עוברים להצבעה מייד אחרי אורי מקלב.

שלמה מולה: בבקשה, אדוני.

אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, תודה רבה לך, חברי חברי הכנסת, מכובדי השר, אני לא אאריך בדברים.

אורי מקלב: אין ספק – קודם כול לשבח את המציע על הפעילות שהוא עושה בעניין הזה.

אורי מקלב: זה באמת חוק שהוא במהותו הגנת הצרכן, אבל הוא חוק כבד, מכיוון שמולו עומדות חברות התעופה.

אורי מקלב: המשמעויות לחברות התעופה הן משמעויות גדולות מאוד, משמעויות כספיות נרחבות.

אורי מקלב: אבל מצד שני אנחנו יודעים את ההפקרות ששוררת בנושא זמנים, לוחות זמנים, ביטולי טיסות ודחיות טיסות.

אורי מקלב: לאנשים המשמעות היא הרבה יותר גדולה; לאנשים יש טיסת המשך, ובגלל עיכוב שהוא לא חשב עליו, בגלל עיכובים, כל החשבונות שלו, הכדאיות שלו – הוא גורם לחלק גדול מהנוסעים נזקים גדולים מאוד.

אורי מקלב: ואנחנו לא מדברים על כך שרישום היתר נעשה במודע, ועוד.

אורי מקלב: אבל אני רוצה לציין את החוק להגנת הצרכן הזה, שיש בו גם משהו ערכי יותר, ולכן אני עליתי לדבר בנושא הזה.

אורי מקלב: אנחנו ביקשנו – גם המציע, וטוב שאני אגיד את זה גם ברבים, יש גם הסכמה של המציע, חבר הכנסת אחמד טיבי – שחברות תעופה שידחו נסיעות בגלל שהן לא רוצות לחלל שבת, חברות תעופה שמכריזות מראש שהן חברות תעופה ששומרות שבת, ומי שנוסע אתן יודע שאם מגיעה שבת הוא עלול, או עשוי, להתעכב, והטיסה עשויה להידחות – במקרה כזה, החברה, לא יושת עליה.

אורי מקלב: מספיק שהיא מפסידה כספים רבים בגלל דחיית הטיסה.

אורי מקלב: מדובר בטיסות שאם הן נדחו מסיבות כאלה ואחרות, או שאם עכשיו הם לא ידחו אותן, מסיבות שלא היו תלויות בחברות התעופה, הן ייפלו כנחיתה בשבת, והנוסעים יהיו חייבים לחלל שבת.

אורי מקלב: דיברנו על כך – – –

שלמה מולה: אני חושב שבעניין הזה חברות התעופה יצטרכו לתכנן מראש, בעצם, לפי כניסת השבת ויציאת השבת.

שלמה מולה: לא צריכה להיות בעיה.

אורי מקלב: אבל הרי הצעת החוק לא באה לקנוס חברות תעופה שהאשמה היא לא שלהן.

אורי מקלב: נניח שבשדה התעופה – – –

שלמה מולה: לא, אבל מדברים פה על תכנון מוקדם.

אורי מקלב: נניח ששדה תעופה היה סגור – – –

שלמה מולה: זאת אומרת שכשחברת תעופה מוכרת כרטיס, היא יודעת בדיוק באיזו שעה הנוסע יוצא, מתי הוא נוחת, איפה הוא נוחת, באיזה שעה הוא נוחת.

שלמה מולה: לכן, אנחנו – – –

אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, אתה צודק.

אורי מקלב: על מקרה כזה אני לא מדבר.

אורי מקלב: אנחנו מדברים על דברים, עיכובים בטיסה שלא היו בהכרח בגלל חברת התעופה.

אורי מקלב: נניח ששדה התעופה היה סגור מסיבות של מזג אוויר וסיבות אחרות והטיסה התעכבה, ועכשיו הטיסה לא יכולה להמריא בגלל שהיא מתחילה בשבת וזה נפל לשבת.

אורי מקלב: במקרה כזה אנחנו מבקשים, ודיברנו על כך, אבל זה יהיה לקראת קריאה שנייה ושלישית – אנחנו נדון בעניין הזה.

שלמה מולה: נקיים על זה דיונים לקראת קריאה שנייה ושלישית.

אורי מקלב: תודה רבה.

שלמה מולה: מאה אחוז.

שלמה מולה: תודה רבה, אדוני.

שלמה מולה: אנחנו עוברים להצבעה.

שלמה מולה: נמתין עד שאדוני יגיע למקומו.

אחמד טיבי: הוא רוצה להיכנס להיסטוריה.

שלמה מולה: בבקשה.

אורי מקלב: – – – זה משהו טוב.

שלמה מולה: בבקשה, נא להצביע.

אחמד טיבי: אפשר לומר – – – הצבעה מס' 5 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 8 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק שירותי תעופה (פיצוי וסיוע בשל ביטול טיסה או שינוי בתנאיה), התשע"ב–2011, לוועדת הכלכלה נתקבלה.

שלמה מולה: בעד – 8, אין מתנגדים.

שלמה מולה: הצעת חוק שירותי תעופה (פיצוי וסיוע בשל ביטול טיסה או שינוי בתנאיה), התשע"ב–2011, עברה בקריאה ראשונה ותועבר להמשך דיון בוועדת הכלכלה.

שלמה מולה: בהצלחה.

שלמה מולה: רבותי חברי הכנסת, תם סדר-היום.

שלמה מולה: הישיבה הבאה תתקיים ביום רביעי, כ"ו בחשוון התשע"ב, 23 בנובמבר 2011, בשעה 11:00.

שלמה מולה: ישיבה זו, אדוני, נעולה.