ישיבת מליאה, כנסת 18, פרוטוקול מספר 269, 2011-08-02 00:00

ראובן ריבלין: גברתי השרה, אדוני חבר הכנסת, רבותי חברי הכנסת, היום יום שלישי, ב' במנחם-אב תשע"א, 2 בחודש אוגוסט 2011 למניינם.

ראובן ריבלין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת – ישיבה שהוקדמה על מנת לאפשר את המשך הדיון מאתמול בההסתייגויות לחוק הווד"לים.

ראובן ריבלין: יחד עם זה, בהתאם לתקנון, ישיבות יום שלישי נפתחות בנאומים בני דקה, ולכן גם נאפשר נאומים בני דקה, ובכללם גם האפשרות לחבר הכנסת מאיר שטרית לעלות ולנאום נאום בן דקה הקשור ברצח אחד מהאנשים המרכזיים בחברה הישראלית, הרב אבוחצירא, ואני אאפשר לו זאת.

ראובן ריבלין: אבל נתחיל בהודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחה היום על שולחן הכנסת, לקריאה שנייה ולקריאה שלישית, הצעת חוק הבטחת הכנסה (תיקון מס' 37), התשע"א–2011, שהחזירה ועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה למזכירת הכנסת.

ראובן ריבלין: ובכן, אנחנו מתחילים בנאומים בני דקה.

ראובן ריבלין: הואיל ואין חברים רבים באולם, והואיל ואני נותן את לחבר הכנסת מאיר שטרית את האפשרות לעלות על הבמה, אתן קודם לחבר הכנסת בן-סימון את האפשרות לומר כמה מלים, כדי לאפשר למאיר שטרית זמן רב יותר.

ראובן ריבלין: בבקשה.

דניאל בן-סימון: תודה.

דניאל בן-סימון: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אני רוצה לדבר על משהו אקטואלי.

דניאל בן-סימון: קראתי שהיתה איזושהי זחיחות מסוימת בסיעת הליכוד אתמול על המחאה, וכל מיני אנשים לא חשובים לעגו לתופעה הזאת כאילו היתה אבק במדבר, כאילו זריית חול בעיניים.

דניאל בן-סימון: אני רוצה לנצל את ההזדמנות הזאת ולומר שהליכוד זכה בבחירות משום שהיה והצטייר כמפלגת העם.

דניאל בן-סימון: אני יודע, כמי שעסק בזה, שבמשך שנים רוב ערי הפיתוח, רוב שכונות העוני, רוב העניים, הצביעו לליכוד, כי ראו במפלגה הזאת כתובת – ראו במפלגה הזאת את הכתובת שתוציא אותם מהעוני.

דניאל בן-סימון: ואני רק רוצה שידעו היום שזו לא הכתובת, כי הם עשו סטייה של 180 מעלות לכיוונים שאותם עניים לא התכוונו אליהם.

דניאל בן-סימון: ולכן – הזחיחות הזאת והיהירות הזאת של כמה מחברי הליכוד, שחושבים שקיבלו 50% מהקולות בערי הפריפריה כדי ללעוג למחאה וכדי ללעוג לאנשים שאיבדו את כבודם.

דניאל בן-סימון: ולכן, אני אומר שידעו כשהם מצביעים למפלגה הזאת בבחירות הבאות, שידעו שהם מצביעים בעד ההתנחלויות, שהם מצביעים בעד תקציבים שלא מגיעים אליהם.

דניאל בן-סימון: ולכן, ציפיתי מהממשלה ומראש הממשלה שידעו שהמחאה הזאת צומחת מקרקע אמיתית, מבעיה שנוגעת כמעט לרוב התושבים, כולל במרכז הארץ.

דניאל בן-סימון: ציפיתי ליותר צניעות ממפלגה שמייצגת את העם.

דניאל בן-סימון: ובתגובה שלה אתמול, ובחיוכים ובצחוקים הקצת מופרזים – גם של ראש הממשלה ושר האוצר – אני רוצה שהם ידעו שהליכוד חדל להיות הכתובת שלהם.

דניאל בן-סימון: תודה רבה.

ראובן ריבלין: מנחם בגין היה אומר תמיד: נוכל לשאת את הדגל הלאומי רק אם אנחנו נניף בצדו ולידו ובאותו גובה את הדגל החברתי.

ראובן ריבלין: לא לחינם הליכוד הביא אנשים כמו מאיר שטרית, שאול עמור, זיכרונו לברכה, עובדיה עלי, וכל אותם אנשים אשר הצטרפו בתקופת בגין וביוזמתו ובהשראתו לאותה מערכת.

דניאל בן-סימון: השלמנו את הדקה, אתה רואה?

ראובן ריבלין: אני מזמין את חבר הכנסת מאיר שטרית לעלות ולומר דברים במסגרת נאומים בני דקה, ואני מאפשר לו לדבר זמן רב יותר בכל מה שקשור לאירוע שנפל על החברה בישראל השבוע, שבהחלט ראוי להעלותו על סדר-היום של הכנסת.

מאיר שטרית: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, עד עכשיו לי, באופן אישי, קשה להאמין שאכן הרצח הנתעב הזה בוצע ושמישהו העז לשלוח יד בנפשו של הרב אלעזר אבוחצירא.

מאיר שטרית: רבי אלעזר אבוחצירא היה נצר למשפחת אבוחצירא, משפחה של רבנים מקובלים אשר שמרה במשך דורות על המורשת היהודית והרוחנית ועל התורה.

מאיר שטרית: ראש השושלת היה רבי יעקב אבוחצירא, ובעקבותיו במשך בכל השנים היו הרבנים למשפחת אבוחצירא מנהיגים רוחניים של קהילות רבות בעולם, בעיקר במרוקו, ולאחר מכן בישראל.

מאיר שטרית: רבי אלעזר היה נכדו של הבבא סאלי, והוא סייע לאלפי אנשים כל שנה בעצה, בתפילה, בברכה ובמתן בסתר.

מאיר שטרית: והחשוב מכול – הוא עזר לאנשים רבים במצב של מצוקה, ורבים מאוד אשר פנו לעזרתו וברכתו התקיימה בהם הפכו לחסידים נלהבים שלו, ובהם אנשים מכל עדות ישראל.

מאיר שטרית: אנשים מישראל ומהעולם כולו, העולם היהודי, העולם כולו, הגיעו לביתו וביקשו את ברכתו ואת תפילתו, עשירים ועניים ללא ההבדל.

מאיר שטרית: הוא קיבל את כולם, אדוני היושב-ראש.

מאיר שטרית: ביתו בבאר-שבע, שהוא גר בו הרבה מאוד שנים, היה מחובר במנהרה לבית-הכנסת הסמוך, שהוא בית-הכנסת שבו הוא התפלל כל יום, על מנת שלא לצאת החוצה.

מאיר שטרית: רבי אלעזר לא יצא מביתו לרחוב כמעט אף פעם.

מאיר שטרית: להוציא תקופה קצרה כל שנה לחופשה בבית של חבר בחוץ-לארץ, הוא מעולם לא יצא מביתו, והיה הולך במנהרה מביתו לבית-הכנסת, יושב אחרי תפילת ערבית ומקבל קהל אלפים שהיה מגיע סביב בית-הכנסת.

מאיר שטרית: כל לילה היה יושב עד אחת, שתיים ושלוש לפנות בוקר עד שהוא רואה את אחרון האנשים, וחוזר לביתו במנהרה.

מאיר שטרית: רבי אלעזר החזיק כולל גדול מאוד של אברכים בבאר-שבע, והחזיק בית-תמחוי שהזין אלפי אנשים במשך הרבה מאוד שנים.

מאיר שטרית: המיוחד ביותר, אדוני היושב-ראש, הוא צניעותו הבלתי-נתפסת של הרב הנערץ, זיכרונו לברכה.

מאיר שטרית: הוא ישב תמיד עם כובע שכיסה את ראשו כך שהוא לא יסתכל באנשים ואנשים לא יסתכלו בפניו.

מאיר שטרית: כך רוב האנשים ראו אותו.

מאיר שטרית: יש כמעט – מעט, בודדים יכלו לראות אותו, להסתכל בפניו.

מאיר שטרית: רוב האנשים שבאו לקבל את ברכתו – הוא לא הסתכל בהם והם לא הסתכלו בו, כי הוא נמנע בעצם ממגע עיניים, וישב כל הזמן מוצל ממש עם כובע שיורד ומכסה את פניו, ואנשים לא יכלו להסתכל עליו.

מאיר שטרית: הוא חולל למעשה נסים ממש בסיוע לאנשים רבים, כמו סבו הצדיק הבבא סאלי.

מאיר שטרית: כל זה, האיש העצום הזה, הצדיק הגדול הזה, נגדע באחת ביד מרצח נתעב ברצח מזעזע.

מאיר שטרית: הרוצח היה אחד מחסידיו, אדוני היושב-ראש.

מאיר שטרית: הוא היה בן בית אצלו.

מאיר שטרית: זה גם מה שסייע בידו להיכנס לחדרו של הרב לבדו ולדקור את הרב בסכין שהוא הכין מראש וגרם למותו המיידי כמעט.

מאיר שטרית: קשה לי להאמין שאכן צדיק כזה נרצח, אבל המציאות היא יותר חזקה.

מאיר שטרית: משפחתו יושבת שבעה בביתו בבאר-שבע.

מאיר שטרית: גלה כבוד מישראל.

מאיר שטרית: אם היה ביטוי לאהדה הציבורית שיש אל הרב אבוחצירא, ראינו את זה בהלוויה ביום שישי, כשעשרות אלפי אנשים מכל הארץ, בהודעה קצרה ביותר, הגיעו להלוויה בירושלים ומילאו את רחובות ירושלים כמעט ללא שום יכולת של המשטרה לשלוט בהיקף של ההלוויה.

מאיר שטרית: נדמה לי, אדוני היושב-ראש, שהכי קרוב להלוויה הזאת שראיתי בעבר היה הלווייתו של מנחם בגין, זיכרונו לברכה, ששנינו השתתפנו בה.

מאיר שטרית: זה היה הדבר הכי קרוב שראיתי להלוויה של מישהו.

מאיר שטרית: זה רק מראה את ביטויי ההערצה שהיו לאנשים.

מאיר שטרית: אני רוצה, אדוני היושב-ראש, לשלוח מכאן, אני מקווה בשם הכנסת כולה, תנחומים למשפחתו – לאשתו הרבנית דבורה, לילדיו ולנכדיו, ותנחומים לאחיו, שגם הם רבנים מקובלים, רבי דוד אבוחצירא ורבי יקותיאל אבוחצירא, שיושבים עכשיו שבעה בביתו.

מאיר שטרית: אני בטוח שהרבנים ממשפחת אבוחצירא ימשיכו להנהיג את הקהילות שבהן הם יושבים ולסייע לאנשים רבים; זו המורשת שלהם, שהיתה תמיד.

מאיר שטרית: אני רוצה לומר, אדוני היושב-ראש, שהמיוחד במשפחת אבוחצירא וברבנים הללו ממרוקו היה המתינות שלהם, חוסר הקיצוניות הדתית, הסובלנות שלהם.

מאיר שטרית: רוב הרבנים לא חיו מהרבנות, זה סוג אחר של רבנים.

מאיר שטרית: אמר הרב עובדיה אחרי הירצחו של רבי אלעזר אבוחצירא ש"השמש שקעה בצהריים".

מאיר שטרית: זה ביטוי נכון.

מאיר שטרית: אני אומר לך, כשאני שמעתי על הרצח אני פשוט לא הייתי מסוגל להאמין שזה בכלל יכול לקרות.

מאיר שטרית: זה פשוט היה מזעזע, ועד היום ממש קשה לי להשלים עם זה שהוא נרצח.

מאיר שטרית: אני יודע שמשפחת אבוחצירא והרבנים שלה ימשיכו, בעזרת השם, אכן לשרת את הקהל ואת הציבור, בכל הארץ, בכל מקום שהם נמצאים בו.

מאיר שטרית: השושלת גדולה.

מאיר שטרית: אבל מעט מאוד אנשים, רבנים, יוכלו להיות בצלו, או להיות ברמתו של רבי אלעזר אבוחצירא, הצדיק הגדול הזה שהלך לעולמו.

מאיר שטרית: יהי זכרו ברוך.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת בן-ארי, בבקשה, אתן לך היום להרחיב מעט בפרשת השבוע.

מיכאל בן-ארי: אדוני היושב-ראש, חברי, גברתי השרה, חברי חברי הכנסת, אני קודם כול רוצה להודות לחבר הכנסת מאיר שטרית, שהעלה פה את זכרו של רבי אלעזר.

מיכאל בן-ארי: אני עצמי ממש ברגעים אלה מרוגש מן הדברים, ומזדהה עם כל מלה ומלה שנאמרה פה.

מיכאל בן-ארי: אני חושב שהזעזוע מהרצח הנתעב הזה, הבלתי מובן, בלתי צפוי, שאיש לא יכול היה להעלות על דעתו, גורם לכולנו סוג של העתקת המלים מהפה וחוסר יכולת בכלל להגיב לדברים.

מיכאל בן-ארי: אני מודה לחבר הכנסת שטרית שהצליח כן לבטא את הדברים ולומר אותם.

מיכאל בן-ארי: השבת הקרובה היא שבת חזון, חזון ישעיהו בן אמוץ, שבנבואתו הקשה בעצם מדבר על ערב חורבנה של ירושלים.

מיכאל בן-ארי: החורבן בא לידי ביטוי בכל מיני תחומים, ואחד התחומים הוא העניין הזה של השחיתות – השחיתות של המנהיגות, שחיתות של – – –

ראובן ריבלין: "שרייך סוררים".

מיכאל בן-ארי: שרייך סוררים וחבר גנבים, שובעך מהול ביין, הכסף לא כסף, היין לא יין, המלה היא לא מלה, והכאב הגדול ביותר הוא שמי שאמור בעצם להנהיג, מי שאמורים בעצם להיות השרים, השופטים, אלה שאמורים להוות דוגמה, אלה שאמורים להוביל את הציבור – הוא מבטא בביטוי מאוד קשה, "שריך סוררים וחברי גנבים כֻלו אֹהב שֹחד ורֹדף שלמֹנים, יתום לא ישפֹטו וריב אלמנה לא יבוא אליהם".

מיכאל בן-ארי: אין לי שום כוונה לעשות פה שום קישור אקטואלי, אבל אנחנו חייבים לראות בעצם שחורבן של עם לא פעם בא בגלל מנהיגות שלא לוקחת אחריות, מנהיגות שלא מהווה דוגמה, שלא מהווה בעצם סוג של עמוד אור.

מיכאל בן-ארי: בפרשת השבוע שלנו, ברשותכם, אחד הדברים הראשונים שמזכיר משה – משה נמצא ערב פרידתו מעם ישראל.

מיכאל בן-ארי: משה המנהיג הגדול, ערב פרידתו מעם ישראל עומד מול העם ואומר להם – כשהוא בא ואומר: "איכה אשא לבדי טרחכם ומשאכם וריבכם".

מיכאל בן-ארי: אני לא יכול לבד, מנהיג לא יכול לבד; הוא צריך סביבו את המנהיגים הנוספים, הוא צריך את העזרה.

מיכאל בן-ארי: אז כתוב: "הבו לכם אנשים חכמים ונבֹנים וידֻעים לשבטיכם ואשימם בראשיכם".

מיכאל בן-ארי: במקום אחר, בפרשת יתרו, אנחנו לומדים שהאנשים האלה צריכים להוות דוגמה אישית בכל אורחם ורבעם.

מיכאל בן-ארי: אנשים שהם שונאי בצע, אנשים שיש להם איזה סוג של טוהר פנימי, שמה שמנחה אותם אינו מה אני אשיג, עוד ועוד.

מיכאל בן-ארי: אחד הדברים שניגחו אותנו – ברשותך, משפט לסיום.

מיכאל בן-ארי: אחד הדברים שניגחו אותנו, חברי הכנסת, בימים האחרונים, זה סכום הכסף שקיבלנו בעד ביגוד בכנסת, איזה סכום שהצטרף למשכורת.

ראובן ריבלין: לא החלטנו על זה היום, זה הוחלט מזה עשרות שנים.

ראובן ריבלין: אבל אתמול ברשת המשדרת, בערוץ הכנסת, אחת מהכתבות באה ואמרה שהיום גם קבענו שלא נצא לפגרה, וגם הענקנו 4,000 שקלים עבור ביגוד, כאילו אתמול קיבלנו החלטה כזאת.

מיכאל בן-ארי: זה סוג – להתנפל וכו'.

מיכאל בן-ארי: אני חושב בכל זאת, מעבר לנקודה הזאת, שיכול להיות שבאמת זה לא מוצדק.

מיכאל בן-ארי: אבל הנה, משפט אחד.

מיכאל בן-ארי: לפני כמה זמן דיברתי עם עיתונאי בכיר.

מיכאל בן-ארי: הוא אומר לי: אני חושב שצריך לשלש את שכר חבר הכנסת.

מיכאל בן-ארי: אמרתי לו: לכל הרוחות, למה?

מיכאל בן-ארי: ברוך השם, אני לא היחיד שמגדל פה משפחה גדולה.

ראובן ריבלין: בין השאר בגלל שכתוב בחזון ישעיהו בן אמוץ שלא יהיה חלילה איזשהו קשר בין הון לשלטון.

מיכאל בן-ארי: לימדו אותנו חכמים שאדם יש לו מנה, רוצה מאתיים.

מיכאל בן-ארי: ואין אדם יוצא מן העולם וחצי תאוותו בידו.

מיכאל בן-ארי: אני חושב שהמסר הזה של דוגמה אישית, של דאגה לציבור, של ירידה אל הציבור, זה חלק מהעניין.

מיכאל בן-ארי: אחד מהדברים שקיבלתי על עצמי כשנכנסתי לכנסת, זה לא ליהנות מכל מיני בתי-מלון ודברים אחרים.

מיכאל בן-ארי: אם צריך, אני ישן פה, בחדר שלי, בלשכה שלי.

מיכאל בן-ארי: כדי לא, אני אומר – בין אנשים שאין להם איפה לישון, אני אלך לישון בבית-מלון כדי שהבוקר יהיה יותר נוח?

מיכאל בן-ארי: יש ספה בחדר שם, אני יכול.

מיכאל בן-ארי: אני חושב שכולנו צריכים לקחת על עצמנו, במציאות חברתית כזאת, איזה סוג – לא עניין של פופוליזם, אלא משהו מאוד מאוד אמיתי.

מיכאל בן-ארי: איך אמר לי אותו עיתונאי?

מיכאל בן-ארי: כשאני רעב, אני הולך לאכול סושי ב-300 שקל.

מיכאל בן-ארי: אני רוצה לומר לכם, עד היום, כשאני רעב, אני נכנס למכולת, קונה לחמנייה ו"גיל", וזה משביע אותי בדרך כלל.

מיכאל בן-ארי: לא זקוק לא לאכול סושי – – –

ראובן ריבלין: גם עניין בתי-המלון נובע מהעובדה שפעם היו לשני חברי כנסת ושני עוזריהם חדר אחד קטן שהם היו חולקים.

ראובן ריבלין: היום ברוך השם – – –

מיכאל בן-ארי: אני לא בא בטענות, יש פה כאלה שזה ממש מוצדק.

ראובן ריבלין: היום ברוך השם לכל אחד יש לשכה.

ראובן ריבלין: עם זה, עולה למדינה הרבה יותר כסף כאשר נמצא אחד מחברי הכנסת בתוך הכנסת.

ראובן ריבלין: צריכים להפעיל את כל השירותים, כולל את כל המשמר, כי אי-אפשר לסגור.

ראובן ריבלין: אם כולם עוזבים את הכנסת בשעה שהכנסת ננעלת – – –

מיכאל בן-ארי: אתה יכול לשאול את משמר הכנסת, אני לא פעם הגעתי ב-02:00 לישון פה, ולא ראיתי אף אחד.

מיכאל בן-ארי: אבל יש כאלה שלגביהם זה מוצדק.

מיכאל בן-ארי: אלה שגרים בנהרייה, אין סיבה שיישנו פה לילה ולמחרת ינהלו פה כראשי ועדה ולא – מכל מקום, אני אומר שאנחנו צריכים לקחת את הדוגמה האישית הזאת.

מיכאל בן-ארי: במקום שנדרש, אנחנו צריכים לקבל; במקום שלא – צריכים להוות דוגמה אישית.

ראובן ריבלין: חשוב שכל נבחר ציבור יקרא את חזון ישעיהו ויהרהר בו, וידפדף בו, ויהפוך בו, כדי שלא נעזוב קרייתנו הנאמנה.

מיכאל בן-ארי: שקרייתנו תישאר נאמנה, ושנזכה לבניין בית-המדרש בקרוב.

מיכאל בן-ארי: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת בן-ארי על הרצאתו המלומדת על פרשת השבוע והדברים האקטואליים הנובעים ממנה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת זחאלקה, רצית לומר בנאומים בני דקה?

ראובן ריבלין: חברת הכנסת יחימוביץ, האם את רצית לומר איזו מלה?

שלי יחימוביץ': רציתי שתוסיף לי דקה להסתייגויות שלי לחוק הווד”לים.

ג'מאל זחאלקה: כבוד היושב-ראש, אני בא מישיבה שדנה באחת הבעיות הקשות ביותר של הציבור הערבי, ואני חושב של המשק הישראלי בכלל, והיא האבטלה הגדולה מאוד של נשים ערביות אקדמאיות, שמתבטאת בכך – לפי המספרים של הממ"מ ושל מחקרים רשמיים – שכ-11,000 נשים קיבלו הכשרה כמורות ולא יכולות לעבוד, וזה נסחב שנים רבות.

ג'מאל זחאלקה: אני זוכר אותו דיון לפני ארבע שנים עם הרב מלכיאור, בתור יושב-ראש ועדת החינוך, ואני לא רואה פתרונים לבעיה הזאת, למרות שאפשר למצוא פתרון.

ג'מאל זחאלקה: אני רוצה להזהיר כאן מדבר שאני מאוד מפחד ממנו, בצד הבעיה עצמה, שיש למצוא לה פתרון, ואפשר – יש מחסור במורים בבתי-ספר יהודיים, מורים נקלטים, אבל נקלטים, כבוד היושב-ראש, לא בצורה ממלכתית, כלומר בתוכנית של האוצר, אלא על-ידי עמותות פרטיות שעוסקות בשיבוצים.

ג'מאל זחאלקה: איך אפשר – דבר גדול כזה, שיכולות להיות לו השלכות על החינוך בכלל – יש מחסור במורים למתמטיקה, לפיזיקה, ויש בציבור הערבי עודף של מורים כאלה, והשיבוצים נעשים על-ידי עמותות פרטיות.

ג'מאל זחאלקה: כלומר, עמותה פרטית באה ומאתרת – ואיפה משרד החינוך בעניין הזה?

ג'מאל זחאלקה: משרד החינוך פסיבי, אומר: אין לנו תוכנית ארצית.

ג'מאל זחאלקה: ככה נאמר היום: אנחנו לא מטפלים באופן ארצי בפתרון הזה, שהוא פתרון חשוב.

ג'מאל זחאלקה: אני מפנה כאן קריאה למשרד החינוך לקחת את העניין הזה לידיים ולטפל בו כראוי.

ג'מאל זחאלקה: אי-אפשר להפריט הכול.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: אין באולם עוד מי שלא ניתנה לו ההזדמנות לומר דברים בנאומים בני דקה.

ראובן ריבלין: אף-על-פי שעדיין נותרו לנו שמונה דקות, אני כמובן עובר להמשך סדר-היום.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת בן-סימון יש לך משהו נוסף לומר?

ראובן ריבלין: אנחנו מיצינו, ולכן אני חוזר לסדר-היום הרגיל, הקבוע להיום, לאחר שמילאנו את חובתנו כלפי התקנון בנאומים בני דקה.

ראובן ריבלין: [מס' מ/598 ; "דברי הכנסת", חוב' זו, עמ' 21967.]

ראובן ריבלין: אנחנו חוזרים להצעת חוק הליכי תכנון ובנייה להאצת הבנייה למגורים (הוראת שעה), התשע"א–2011.

ראובן ריבלין: אנחנו נמצאים מאתמול בשלב ההסתייגויות, והבא אחרי המסתייג האחרון, שהיה אתמול בשעה 23:30, קרוב ל-24:00, הוא חבר הכנסת מאיר שטרית מקדימה, השר לשעבר, שיש לו עכשיו 35 דקות לנמק את הסתייגויותיו, ואחריו – חנא סוייד ועפו אגבאריה, לאחר מכן סדרת ההסתייגויות של קבוצת מפלגת העבודה, של איתן כבל, שלי יחימוביץ ואבישי ברוורמן.

ראובן ריבלין: אני מוסיף לכל אחד ואחד מהם על עשר הדקות או חמש הדקות שנתנו להם חמש דקות, ואני קובע שחבר הכנסת איתן כבל, יש לו עשר דקות, מ-12:50 עד 13:00, חברת הכנסת שלי יחימוביץ מ-13:00 עד 13:10, ולאחר מכן אבישי ברוורמן מ-13:10 עד 13:20.

ראובן ריבלין: נא לתקן.

ראובן ריבלין: זאת אומרת, עשר דקות לכל אחד מחברי מפלגת העבודה.

ראובן ריבלין: בבקשה.

מאיר שטרית: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, אני חושב שהדרישה של המוחים, של אלה שנמצאים במחאה נגד הממשלה, לבטל את חוק הווד"לים, לא באה סתם, היא באה מתוך ראייה – תיכף אני אסביר מדוע החוק הזה הוא חוק מיותר שלא יועיל, לא יביא שום תועלת מבחינת מחירי הדירות בישראל ואלה שהביאו את הדרישה הזאת לממשלה – והממשלה, אני רואה, לא מקבלת אותה, וממשיכה בחקיקה של החוק – כנראה הבינו את הנקודה.

מאיר שטרית: אני מבקש, אדוני היושב-ראש, להסביר מדוע חוק הווד"לים איננו הפתרון הנכון לבעיות התכנון.

מאיר שטרית: כבר ראינו, כזכור, אדוני היושב-ראש, בספטמבר 2009, את רפורמת המרפסות שראש הממשלה הציג פה בכנסת.

מאיר שטרית: מרפורמת המרפסות לא נשארה אפילו אבן אחת.

מאיר שטרית: הנה, עברו שנתיים מאז הוצגה רפורמת המרפסות בכנסת, ועד היום לא קרה דבר, לא השתנה דבר.

מאיר שטרית: החוק עד היום נמצא בהליכי חקיקה, ועד שהוא יעבור, אם הוא יעבור, גם על-פי החוק שהממשלה הציעה, ייקח עוד חמש שנים עד שהוועדות בכלל תהיינה ערוכות להתעסק עם חוק התכנון והבנייה, זה שנקרא רפורמת המרפסות.

מאיר שטרית: ראינו דוגמה אחת, וגם אז, אדוני היושב-ראש, עמדתי פה על הבמה והסברתי שהדבר הזה לא יועיל, לא יסייע, לא יעזור לבעיות התכנון והבנייה.

מאיר שטרית: כנ"ל אני אומר היום.

מאיר שטרית: הנה אני עומד, אדוני היושב-ראש, ותזכור מה שאני אומר היום עוד פעם אחת:

מאיר שטרית: חוק הווד"לים לא רק שלא יסייע לדיור, הוא ייצור בעיות חריפות חדשות ופוגעות בהרבה אוכלוסיות שלא קשורות בכלל היום למצוקה של הדיור.

מאיר שטרית: מדוע?

מאיר שטרית: כי מה בעצם מציעה תוכנית הווד"לים?

מאיר שטרית: היא מציעה לעשות מסלול מהיר לאישור של תוכניות בנייה – ועדה אחת; היא תשב, היא תחליט, תוך מתן פרק זמן קצר ביותר להתנגדויות לאנשים, כך שבכלל אי-אפשר יהיה להתנגד, והתוצאה תהיה שאותה ועדה תוכל להחליט לבד, לשנות ייעוד קרקע, להגדיל אחוזי בנייה, לבנות כמה שרוצים – יותר גבוה, יותר חזק, יותר מהר.

מאיר שטרית: מה תהיה התוצאה של זה?

מאיר שטרית: האם זה באמת יעזור לצעירים שיש להם מצוקת דיור?

מאיר שטרית: אני אומר לכם: לא ולא.

מאיר שטרית: זה יעזור, כן, לקבוצת אנשים אחרים: לכל בעלי הנדל"ן, לכל הטייקונים, לכל הקבלנים זה גם יעזור.

מאיר שטרית: למה?

מאיר שטרית: כי היום הם תקועים בתהליכי התכנון, מכיוון שרבים מהבניינים שהם רוצים לבנות – כל אחד רוצה להאדיר ולהגדיל את מספר הקומות שהוא יכול לבנות על אותו מגרש, ולכן הם נלחמים בוועדות המחוזיות.

מאיר שטרית: הרי אילו קבלנים היו בונים על הקרקעות את מה שממילא מאושר לקרקע, זמן הביצוע היה מאוד קצר, אישור התכנון היה קצר מאוד.

מאיר שטרית: אלא מה, קבלן שיש לו עשר קומות, רוצה 20.

מאיר שטרית: מי שיש לו ארבע, רוצה שמונה, והוועדות לא ממהרות לתת את זה, כיוון שיש המון השפעות – אם אתה בונה בניין במרכז העיר במקום עשר קומות 20 קומות, אתה צריך לדאוג למקומות חנייה מתאימים, ואולי הקרקע לא מספיקה, צריך לדאוג לאספקת מים, לביוב, אתה צריך לדאוג לאיכות הסביבה, אתה צריך להקצות שטחי ציבור מתאימים, כי אם אתה מצופף אזור צריך לדאוג שיהיו גני-ילדים, מעונות-יום, בתי-ספר – הכול נמצא במסגרת השלב התכנוני, וכאשר ועדה מחוזית יושבת עליו, וועדה מקומית, הן דנות באמת בכל ההיבטים האלה, ומנחות את המתכנן מה לתקן, וזה לוקח זמן.

מאיר שטרית: חוק הווד"לים בא למחוק את כל מוסדות התכנון ולהגיד: לא צריך לבדוק, לא משנה אם לא תהיה חנייה, לא משנה אם לא יהיו מוסדות ציבור.

מאיר שטרית: אני שומע עכשיו רעיונות מטורפים לגמרי – לבנות על קרקעות חומות.

מאיר שטרית: מה זה לבנות על קרקעות חומות?

מאיר שטרית: זה לקחת את השטחים שהעירייה מפקיעה לצורכי ציבור – צורכי ציבור, פירושו פארקים ציבוריים, בתי-ספר, גני-ילדים, כל מוסדות הציבור למיניהם – ועליהם לבנות דירות.

מאיר שטרית: ואז, מה יהיה עם מוסדות הציבור?

מאיר שטרית: איפה ישימו אותם, באוויר?

מאיר שטרית: אני לא מבין את הראייה העקומה הזאת, שמישהו בכלל יזם או חושב שבזה אפשר לפתור את בעיות הדיור.

מאיר שטרית: הרי זה ישחק לידיהם של הקבלנים ואנשי נדל"ן.

מאיר שטרית: ונניח שבאמת תהיה להם ועדה אחת – אני לא מעז לנבא במאה אחוז, אבל לפחות יש חשש גדול שהוועדות האלה תהיינה במצב שמה שקרה ב"הולילנד" יהיה משחק ילדים לעומת היכולת של הוועדות האלה לשנות את אחוזי הבנייה ולגרום למתן הטבות ענק לבעלי נדל"ן במהירות עצומה.

מאיר שטרית: ואז הקבלנים האלה שעד עכשיו דרכם נתקעה בגלל בעיות תכנון כאלה, תהיה ועדה שתמחק להם את כל הבעיות, תיתן להם אישור – תבנו.

מאיר שטרית: אתה מאמין, אדוני היושב-ראש, שקבלן שקיבל 20 קומות במקום עשר ימכור את הדירות יותר בזול?

מאיר שטרית: בחלום.

מאיר שטרית: הוא ימכור את הדירות באותם מחירים ואף יותר, אם יש לו קונים, וכרגע יש ביקוש.

מאיר שטרית: עד שהממשלה תתעשת ותבנה דירות, מחירי הדירות לא ירדו; רק אם הממשלה תשנה את הבסיס של בניית הדירות – ותיכף אני אסביר כיצד אפשר לעשות את זה – אבל אם הממשלה לא תעשה את זה, אני אומר לכם שכל תוכניות הווד"לים יגרמו רק דבר אחד – מחיקת שטחים ציבוריים, מחיקת פארקים, גרימת נזק חמור ביותר לאיכות החיים של אזרחים במדינת ישראל, תוך מתן הטבה ענקית – ענקית, של עשרות ומאות מיליונים – לבעלי הקרקעות והנדל"ן, שמי הם?

מאיר שטרית: לא עניים, ולא מוחים, ולא המשפחות שלהם; אלה אותם אנשים שמוכרים את הדירות במחירים המופקעים והמטורפים האלה.

מאיר שטרית: זה מה שיקרה בתוכנית הווד"לים.

מאיר שטרית: לכן צודקים אנשי המחאה שדורשים מהממשלה לבטל את הווד"לים.

מאיר שטרית: אם לממשלה היה באמת שכל, היו צריכים למשוך את החוק הזה היום.

מאיר שטרית: אפילו בתום הדיון.

מאיר שטרית: אנחנו מוכנים לטרוח ולהמשיך לדון ולעשות פיליבסטר, אבל הממשלה יכולה למשוך את זה גם בדקה התשעים.

מאיר שטרית: היו דברים מעולם.

מאיר שטרית: אפשר למשוך את הצעת החוק ולחשוב אחרת, לשנות דיסק.

מאיר שטרית: אדוני היושב-ראש, אני רוצה להסביר מה באמת אפשר לעשות כדי לפתור את בעיית הדיור לצעירים.

מאיר שטרית: ואני אתן דוגמה אחת, שלא היתה לי הזדמנות לפרט אותה, והנה ההזדמנות לפרט אותה.

מאיר שטרית: אני מציע שלושה צעדים במקביל ובמשותף, בלי לטפל בחוק הווד"לים.

מאיר שטרית: לא צריך חוק וד"לים.

מאיר שטרית: שלושה צעדים: אחד, להפעיל את חוק הדירות להשכרה.

מאיר שטרית: היה לי הכבוד לחוקק את החוק הזה ב-2007, כשהייתי שר השיכון.

מאיר שטרית: מה בעצם עושה חוק הדירות להשכרה?

מאיר שטרית: הרעיון שעמד בבסיס החוק – וכידוע, אדוני, הכנסת הצביעה על החוק הזה פה-אחד, הוא עבר שלוש קריאות; פה-אחד, פה בכנסת.

מאיר שטרית: כולנו הצבענו בעדו.

מאיר שטרית: מדוע?

מאיר שטרית: כי יש היגיון בחוק הזה, שכל מה שצריך זה להפעיל אותו – עד היום, אני אומר בצער, מאז עזבתי, אחרי שעשיתי את החוק, זמן קצר אחר כך עברתי להיות שר הפנים, מי שבא אחרי לצערי נרדם בעמידה, וגם השר הנוכחי נרדם בעמידה.

מאיר שטרית: עד היום לא יצא אפילו מגרש אחד לדירות בהשכרה.

מאיר שטרית: מה החוק מציע?

מאיר שטרית: החוק הוא מורכב, ואני אנסה לפשט אותו להסביר אותו במלים נורא פשוטות.

מאיר שטרית: הרי בישראל, בעצם, אדוני היושב-ראש, אני אומר, וזה מה שאמרתי גם אז, אין בעצם שוק דירות להשכרה.

מאיר שטרית: אין.

מאיר שטרית: מה שיש זה בלוף.

מאיר שטרית: דירות להשכרה בארץ זה רק – אנשים שקנו דירה להשקעה ומשכירים אותה לתקופה מסוימת, עד שיצטרכו את הדירה הזאת.

מאיר שטרית: ברוב המקרים החוזים שעושים עם זוג צעיר הם לשנה, מקסימום עם אופציה לעוד שנה, ובאמצע מעלים להם את המחיר, אחרי כמה זמן מוציאים אותם מהבית, כי הבן חזר, הבת חזרה, רוצים את הבית, רוצים למכור את הבית.

מאיר שטרית: אנשים שגרים בדירות להשכרה על-ידי קבוצות שמשכירות אותן, אין להם עתיד, הם תמיד על המזוודות ובלחץ מתי יעלו להם את המחיר או מתי יוציאו אותם מהבית.

מאיר שטרית: חוק דירות להשכרה אומר: בואו נשנה את הפילוסופיה.

מאיר שטרית: אני טוען שזוג צעיר לא צריך לקנות בית.

מאיר שטרית: היום זוגות צעירים נאלצים לקנות דירות כי אין להם ברירה אחרת.

מאיר שטרית: אדוני היושב-ראש, בעולם כולו, בכל העולם – אירופה, ארצות-הברית – כולם בונים פרויקטים להשכרה ארוכת טווח.

מאיר שטרית: ועל בסיס מה שקורה בארצות-הברית ובאירופה – אני למדתי את מה שעושים בארצות-הברית ובאירופה, ועל בסיס זה ניסחתי את החוק, שעבר בכנסת ואושר בשלוש קריאות ב-2007.

מאיר שטרית: מה בעצם הרעיון של החוק?

מאיר שטרית: החוק אומר שזוג צעיר היום, אם הוא צריך לקנות דירה, הוא משעבד את ההורים שלו, לוקח משכנתה מעל הראש, והזוג הצעיר משלם את רוב משכורתו על ארבעה קירות כשאין לו ממה לחיות, אין לו איך לגדל את הילדים שלו.

מאיר שטרית: אגב, כל מה שאני אומר עכשיו – אדוני יכול לבדוק ב"דברי הכנסת" – את הכול אמרתי ב-2007 כשהעברתי את החוק פה.

מאיר שטרית: מה אני מציע כאלטרנטיבה?

מאיר שטרית: למה לשעבד, למה לחייב את הזוג הצעיר לקנות דירה, לקנות ארבעה קירות?

מאיר שטרית: בוא נשחרר אותו מהלחץ הזה.

מאיר שטרית: ניתן לו אפשרות לשכור דירה לפי אמצעיו, ארוכת טווח, לזמן ארוך, כמה שהוא חפץ – – –

ראובן ריבלין: למה כשהיתה ממשלה אחרת – אנחנו היינו בוועדת הכספים אז – שאלנו את השאלה מדוע לא – – –

מאיר שטרית: אני הרי אמרתי עכשיו שהחליף אותי שר מקדימה, זאב בוים, זיכרונו לברכה, ולצערי הרב אני אומר שלא יצאה לשוק אף דירה.

מאיר שטרית: אבל אי-אפשר להאשים את הממשלה הקודמת כל הזמן.

ראובן ריבלין: אני לא מאשים, אני רק אומר.

מאיר שטרית: עברו שנתיים וחצי כבר.

מאיר שטרית: אבל מאז אני ישבתי עם שר השיכון, כשהוא נכנס לתפקידו, והסברתי לו את כל החוק לפרטי פרטים.

מאיר שטרית: אמרתי לו: תעשה דבר אחד – תוציא מגרשים להשכרה.

מאיר שטרית: הוא לא הוציא אף מגרש אחד להשכרה עד היום הזה.

מאיר שטרית: תסביר לי אתה למה.

מאיר שטרית: היה עולה בדעתך, אדוני, שאם אני הייתי נשאר במשרד השיכון עוד חודש – – –

ראובן ריבלין: היה כנראה שר רע לשיכון.

מאיר שטרית: אדוני, היה עולה בדעתך שאם הייתי נשאר במשרד השיכון, לא היו דירות להשכרה בארץ?

מאיר שטרית: אני רוצה לומר לך שאחרי שאישרתי את החוק – – –

ראובן ריבלין: אנחנו תמכנו בחוק.

מאיר שטרית: אני יודע.

מאיר שטרית: אחרי שאישרתי את החוק, אדוני היושב-ראש, קיבלתי עוד שתי החלטות במועצת המינהל.

מאיר שטרית: הייתי גם ראש מועצת המינהל כשר השיכון.

מיכאל בן-ארי: – – –

מאיר שטרית: החלטה ראשונה היתה להקצות קרקעות ל-13,000 דירות בכל רחבי הארץ, לדירות להשכרה.

מאיר שטרית: אתה יודע, אדוני היושב-ראש, אני רוצה לגלות לך שהפרויקט הראשון שהיה צריך ללכת להשכרה היה בתל-אביב – פרויקט שרונה, שאחר כך מכרו אותו ל"גינדי" במאות מיליוני שקלים, כי פקידי האוצר מתנגדים למתן קרקעות בזול.

מאיר שטרית: זו החלטה אחת.

מאיר שטרית: איתרנו במועצת המינהל, יש פרוטוקול, יש פירוט ואפשר לבדוק את זה, פירוט של קרקעות בכל רחבי הארץ, כולל 3,500 דירות בתל-אביב.

מאיר שטרית: ההחלטה השנייה שמועצת המינהל קיבלה פה אחד, על-פי בקשתי: להוציא את הקרקעות האלה ב-50% ממחיר שמאי כדי להוזיל את הקרקע להשכרה.

מאיר שטרית: מה החוק בעצם עושה?

מאיר שטרית: החוק אומר ליזמים: אם אתם תבנו פרויקט של דירות להשכרה ל-25 שנה לפחות – זאת אומרת, היזם לא יכול למכור אף דירה בבניין ל-25 שנה והוא חייב לאכלס לפחות 70% מהדירות כל הזמן, אחרת הוא מאבד את הטבות המס, כדי להבטיח שאם אין לו שוכרים הוא יוריד את המחיר.

מאיר שטרית: אם הוא עושה את זה, הוא מקבל שלוש הטבות מס:

מאיר שטרית: האחת – הוא יכול לבחור את רמת הפחת שלו כל שנה.

מאיר שטרית: הוא יכול לבחור בין 5% לשנה, 10% לשנה, 15% לשנה או 20% לשנה.

מאיר שטרית: ההטבה השנייה היא שאם הוא מחזיק את הפרויקט לפחות עשר שנים ברציפות ואחר כך מחליט למכור אותו לחברה אחרת שתמשיך את ההשכרה עוד 15 שנה – אם הוא מוכר את הבניין אז הבניין פטור ממסים.

מאיר שטרית: הטבה שלישית: אם יש לו שתי חברות שעוסקות בדירות להשכרה, הוא יכול לקזז מסים בין שתי החברות.

ראובן ריבלין: אולי תסביר לציבור מדוע בכל זאת הממשלות לא רצו ללכת – – –

מאיר שטרית: להערכתי, אדוני, ההערכה שלי היא ששרי השיכון, ואני אומר זאת בצער, גם של קדימה וגם שר השיכון הנוכחי – פקידי האוצר התגברו עליהם ואנשי המינהל טרפדו את היכולת שלהם לצאת למכרז.

מאיר שטרית: אתה יודע, אני לא מאשים אף פעם פקידים; אני מאשים תמיד את השרים, ולא את הפקידים.

מאיר שטרית: שר, בעיני, הוא האחראי למשרד שלו, הוא אחראי להוציא את הדברים לדרך ולא להשתמש בתירוצים – – –

ראובן ריבלין: האוצר התנגד בגלל שזה היה מצריך הקצבה מתקציב המדינה לצורך עניין זה.

ראובן ריבלין: הם אמרו: אנחנו – – –

מאיר שטרית: אדוני, אני העברתי את החוק בממשלה למרות התנגדותו של האוצר וזה עבר בכנסת.

מאיר שטרית: מה זה האוצר התנגד?

מאיר שטרית: יש חוק.

ראובן ריבלין: אני לא אמרתי לך – אני רק אומר לך מה היתה הסיבה, מדוע הממשלה לא הפעילה.

מאיר שטרית: הממשלה זה תירוץ עלוב, עם כל הכבוד, כי אני אומר לך שהנזק שנגרם למדינה בגין זה הוא הרבה יותר חמור.

מאיר שטרית: כי אילו באמת היו פותרים את בעיות הדיור להשכרה, לא היתה קמה מחאה כזאת.

מאיר שטרית: בצדק קמה המחאה.

מאיר שטרית: אנשים לא יכולים להגיע לדירה בארץ.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת שטרית, הרי בכל זאת, מחירי הדירות נקבעים על-ידי – – –

מאיר שטרית: היצע וביקוש.

ראובן ריבלין: נכון.

מאיר שטרית: אז אם היו בונים דירות להשכרה?

ראובן ריבלין: אם הווד”ל ישחרר היום, אני מסכים אתך שיש סכנות גדולות לדורות הבאים.

ראובן ריבלין: יש סכנות שיחזיקו לשמה ויעשו שלא לשמה.

ראובן ריבלין: יחד עם זה, השחרור מהליכי תכנון ובנייה לצורך שעה, רק כדי לאפשר בניית כמה שיותר דירות שיביאו לידי מצב של איזון בין הביקוש להיצע, הוא דבר חשוב מבחינת – – –

מאיר שטרית: בשביל זה לא צריך וד"לים.

ראובן ריבלין: אבל אנחנו רואים בוועדות המחוזיות שכל התנגדות יכולה לגרום למצב ששנים אתה – – –

מאיר שטרית: אדוני, כמי שהיה שר הפנים וגם אחראי לתכנון במדינת ישראל, אני אומר לך שצריך דבר הרבה יותר פשוט, שהממשלה, לצערי, לא עושה אותו, והוא לתת כלים לוועדות המחוזיות – יותר תקציב, יותר אנשים, שיזרזו את התכנון.

מאיר שטרית: אסביר לך למה הדברים מתעכבים.

מאיר שטרית: אנשים לא מכירים את המציאות ובאים עם רעיונות מעופפים, שאין להם שום קשר למציאות.

מאיר שטרית: אסביר לך מה קורה בוועדה המחוזית: נגיד שבוועדה המחוזית יש 100 תוכניות לדיון, ויש להם בודק תוכניות אחד.

מאיר שטרית: הוא עובד בבדיקה, ונגיד שהוא מצליח לבדוק בתוך חודשיים עשר תוכניות.

מאיר שטרית: הוועדה המחוזית מתכנסת פעם בחודש.

גאלב מג'אדלה: אבל אם הוא במילואים, הוא בחופשה – – –

מאיר שטרית: מונחות לפניה עשר תוכניות.

מאיר שטרית: בוא ניקח את הצד הטוב – שהוא לא הלך למילואים.

מאיר שטרית: היא דנה בתוכניות האלה.

מאיר שטרית: גמרה לדון, היא קובעת הוראה בתוכנית מסוימת: דרוש פתרון תחבורה – –

ראובן ריבלין: – – –

מאיר שטרית: – – דרוש פתרון x.

מאיר שטרית: היא אומרת ליזם: אדוני, אתה צריך להשלים א', ב', ג', ד', ה', ו'.

מאיר שטרית: קודם כול, עד שמדפיסים את הפרוטוקול לוקח חודש, כי אין להם מזכירה שתדפיס.

מאיר שטרית: לפני שמדפיסים את הפרוטוקול היזם לא מקבל תשובה.

מאיר שטרית: כמו כן, נגיד שהיזם עכשיו חוזר ואומר: אוקיי, הנה אני משלים עכשיו, הבאתי תוכנית מתוקנת.

מאיר שטרית: הוא צריך לחכות בתור עד ש-100 תוכניות יעברו כדי לחזור עוד פעם לדיון.

מאיר שטרית: אפשר לפתור את זה בקלות.

מאיר שטרית: איך?

מאיר שטרית: תן כלים לוועדה המחוזית שתתכנס לא פעם בחודש – שלוש פעמים בשבוע.

מאיר שטרית: תשים עוד עשר ועדות מחוזיות.

מאיר שטרית: תן לכל ועדה את הכלים – מתכננים, אנשים, פקידים.

מאיר שטרית: זה כסף קטן.

מאיר שטרית: אתה אומר מאיפה הכסף?

מאיר שטרית: אני אגיד לך מה התשובה, גם לזה יש לי תשובה.

גאלב מג'אדלה: מהכנסות.

מאיר שטרית: לא, תטיל אגרה על כל תוכנית מפורטת שמוגשת לוועדה המחוזית.

מאיר שטרית: אני לא מכיר יזם שלא ישמח לשלם אגרה – ככה גם נהוג בעולם – כדי שהתוכנית שלו תידון מיידית.

מאיר שטרית: לא צריך וד"לים, לא צריך כלום; צריך שכל, ואני לא רואה את השכל בחוק הווד”לים הזה.

מאיר שטרית: עכשיו נחזור להשכרה, אדוני.

מאיר שטרית: מי אמור לשלם את הכסף לדירות להשכרה?

מאיר שטרית: למה הממשלה לא עולה לה גרוש הדירות להשכרה?

מאיר שטרית: אני אסביר: הרעיון שלי היה שמי שיממן דירות להשכרה יהיה הקופות המוסדיות – קופות הפנסיה, קרנות הגמל, קופות ההשתלמות.

מאיר שטרית: זה כסף של הציבור שלילדים שלו אין דירות היום.

ראובן ריבלין: רק ערבות מדינה.

מאיר שטרית: לא צריך ערבות מדינה, לא ביקשתי ערבות מדינה.

ראובן ריבלין: אנחנו, שמשקיעים את כספנו באותן קרנות, רוצים להיות בטוחים שכאשר אנחנו ניזקק לקרנות – – –

מאיר שטרית: היום יש לך ערבות מדינה?

ראובן ריבלין: ברגע שאתה צריך לתת ביטחון, אמרנו: נבנה את כביש 6 במקום בכסף פרטי – מאותן קרנות, והמדינה תיתן ערבות.

ראובן ריבלין: מה קרה?

ראובן ריבלין: – – –

מאיר שטרית: לא, אדוני היושב-ראש, לא צריך ערבות, ואסביר לך למה לא צריך ערבות.

מאיר שטרית: תראה, ככה זה עובד בעולם, אסביר לך למה לא צריך ערבות.

ראובן ריבלין: הערבות כל כך סבירה שהיא לעולם לא תמומש.

מאיר שטרית: אדוני, לא צריך ערבות, ואסביר לך גם למה לא צריך ערבות.

מאיר שטרית: זה היפה בחוק ההשכרה – שאפילו את זה לא צריך.

מאיר שטרית: את קופות הפנסיה – אגב, אדוני, היום הקופות המוסדיות מחזיקות 1.2 טריליון שקל.

מאיר שטרית: בעברית פשוטה: 1,200 מיליארד שקל.

מאיר שטרית: קופות הפנסיה של הציבור וקרנות ההשתלמות וקופות הגמל – זה הסכום שהן מחזיקות.

מאיר שטרית: אני אמרתי שיעשו מה שעושים בעולם.

מאיר שטרית: מה עושים בעולם?

מאיר שטרית: קופות הפנסיה וקרנות הגמל מחפשות השקעות של נכסים מניבים ארוכי טווח.

מאיר שטרית: מה זה נכסים מניבים ארוכי טווח?

מאיר שטרית: דירות להשכרה.

מאיר שטרית: מה שקורה בעולם – בונים פרויקט להשכרה, קופת הפנסיה או ההשתלמות מממנת אותו, בונים את הפרויקט, משכירים אותו, מקבלים הכנסות.

מאיר שטרית: התשואה, לפי החוק שלי, למי שמשקיע בדירות להשכרה, אדוני, היא בין 7% ל-10% לשנה, לעומת מה שהוא יכול לקבל בבנק – 0.8%, 1% לשנה; מה הוא יכול לקבל באיגרות חוב ממשלתיות?

מאיר שטרית: גג 4% לשנה.

ראובן ריבלין: אין ספק.

מאיר שטרית: ובכן, הנה פתרון שרק צריך להפעיל אותו, זה הכול.

ראובן ריבלין: אדוני ישמח בוודאי לשמוע שביציע הציבור נמצאת קבוצה של אנשי חינוך מהיישוב בני-עי"ש.

ראובן ריבלין: ברוכים הבאים לכנסת ישראל.

ראובן ריבלין: השר לשעבר וחבר הכנסת מאיר שטרית דהיום, אולי שר להבא גם, מסביר מדוע הוא מתנגד לחוק הווד”לים.

ראובן ריבלין: בבקשה, אדוני, תמשיך.

מאיר שטרית: בני-עי"ש זה השכנים שלי, וברוכים הבאים לכנסת.

מאיר שטרית: אז זה דבר אחד, אדוני.

מאיר שטרית: הדבר השני שאני מציע לעשות – גם כן לא צריך חוק וד"לים – הוא לפתור את הבעיה של הדיור בדרך אחרת, שהשתמשנו בה, אדוני, ואתה היית אתי בממשלה.

מאיר שטרית: בעצם אז לא הייתי בממשלה, אולי אתה היית בממשלה – – –

ראובן ריבלין: אתה היית שר – – –

מאיר שטרית: הייתי בסוכנות.

מאיר שטרית: כשהגיעו העולים החדשים ב-1990–1991 הייתי גזבר הסוכנות; כשהממשלה הפעילה, אז בראשות אריאל שרון כשר השיכון, כשהגיע גל עלייה גדול.

מאיר שטרית: אני אומר, אם הפעלנו את זה לטובת העולים – –

ראובן ריבלין: זה היה הוול"ל.

מאיר שטרית: אני לא מדבר על הוול"לים.

מאיר שטרית: – – מדוע לא נפעיל את זה לזוגות הצעירים שגדלו בארץ, עשו צבא, משרתים במילואים, עושים כל מה שמוטל עליהם?

מאיר שטרית: מה אני מציע לעשות, אדוני היושב-ראש?

מאיר שטרית: אני קורא לזה התחייבות רכישה, זה מה שבעצם אריק שרון עשה.

מאיר שטרית: אני משכלל את זה טיפה, תיכף אסביר.

מאיר שטרית: מה הרעיון שלי?

מאיר שטרית: הוא נורא פשוט, אגב, לא צריך חקיקה, לא צריך כלום, צריך החלטה מינהלית.

מאיר שטרית: מה אני מציע לעשות?

מאיר שטרית: אדוני, אני אנתח לך את המצב, שתי דקות, נקשיב, בטוח נבין אותו לאשורו.

מאיר שטרית: לבנות מטר מרובע בתל-אביב ומטר מרובע ביבנה ובדימונה עולה אותו דבר.

מאיר שטרית: על-פי בדיקתי, העלות לקבלן לבניית מטר מרובע של בניין היא 1,000 דולר, לא יותר.

מאיר שטרית: מה שאני מציע הוא, שהמדינה תיקח קרקעות שלה, המדינה תתכנן את הבתים, תקבע את הסטנדרט של הבנייה – סטנדרט טוב, אני לא מציע סלאמס חלילה, אבל לא סטנדרט של שיש איטלקי, לא "מגדלי Yoo" – תוציא כל מקבץ בנייה למכרז בין קבלנים, יזכה במכרז מי שיציע את המחיר הזול ביותר למטר מרובע.

ראובן ריבלין: מטר מרובע להשכרה או מטר מרובע לקנייה?

מאיר שטרית: למכירה.

מאיר שטרית: זה הדבר השני, הבנייה.

מאיר שטרית: עכשיו, אני אגזים ואומר שקבלן יבקש רווח קבלני של 50%, בכוונה – במקום 1,000 דולר למטר הוא יבקש 1,500 דולר.

מאיר שטרית: זאת אומרת, הוא צריך להציע למדינה, בעצם, הוא מציע דירות במחיר של 1,500 דולר למטר; אני בכוונה לוקח את הרף הגבוה, לדעתי זה יהיה יותר נמוך.

מאיר שטרית: זאת אומרת, דירה של 100 מטר תעלה – – –

ראובן ריבלין: 100,000 דולר.

מאיר שטרית: 150,000 דולר.

מאיר שטרית: דירה של 100 מטר תעלה 150,000 דולר.

מאיר שטרית: דירה של 70 מטר תעלה כמעט 100,000 דולר.

מאיר שטרית: זהו.

מאיר שטרית: מה מסבך את המחירים האלה?

מאיר שטרית: הקרקע.

מאיר שטרית: כשהמדינה לוקחת קרקע ציבורית, מוכרת אותה לקבלן במחיר מקסימלי, והקבלן מספסר בקרקע הזאת ומוכר אותה לצעירים במחיר כפול ממה שהוא קנה אותה, זה יוצר את הסיבוך של המחירים.

מאיר שטרית: איך אני מציע לפתור את הבעיה?

מאיר שטרית: אני לא מציע לתת את הקרקע לקבלנים.

מאיר שטרית: אתה קבלן, אדוני, ואני משרד השיכון.

מאיר שטרית: אני אומר לך, אדוני: הנה הקרקע, אתה זכית במכרז, תבנה פה 250 דירות לפי המחיר שלך, אני נותן לך התחייבות – זה נקרא התחייבות רכישה – נותן לך התחייבות של המדינה, זה אגב ערבות מדינה, שאומרת שכל דירה שאתה לא תמכור, אני מתחייב לקנות.

מאיר שטרית: אני אומר לך, תמכור את הדירות בשוק – – –

ראובן ריבלין: כל ערבות מדינה היא תקציב, אדוני שר האוצר.

מאיר שטרית: לא, זה פשוט – – –

ראובן ריבלין: כל ערבות מדינה היא תקציב.

מאיר שטרית: אדוני, אני יודע את זה – – –

ראובן ריבלין: חנא סוייד יאמר לך.

ראובן ריבלין: כל ערבות מדינה היא תקציב.

מאיר שטרית: אדוני, אני יודע את זה, הייתי שר האוצר כידוע, וגם חבר בוועדת כספים, ואני אומר לך – – –

ראובן ריבלין: אתה המצאת את זה.

מאיר שטרית: לא נותנים פה ערבות מדינה אלא נותנים התחייבות רכישה.

מאיר שטרית: זאת אומרת, אם אתה לא תמכור – אני אקנה.

מאיר שטרית: אם אני צריך לקנות אז אני אתקצב את זה.

ראובן ריבלין: אני לא רואה בערבות מדינה דבר כל כך נורא.

מאיר שטרית: גם אני לא רואה בזה אסון.

מאיר שטרית: נגיד שכן, גם אז אני מסכים על זה.

ראובן ריבלין: זה מצטרף – – –

מאיר שטרית: אדוני, אני גם אז מסכים לזה, כי זה לא כסף הוצאה בעין.

מאיר שטרית: התחייבות של המדינה – – – שר האוצר לפי חוק – – –

ראובן ריבלין: צריך לקחת בחשבון, להשאיר רזרבה, שאם חלילה יהיה הדבר – – –

מאיר שטרית: לשר האוצר – תגיד לי אתה, מה הסיכון שלא יקנו?

ראובן ריבלין: אין לו סיכון.

מאיר שטרית: תודה רבה.

ראובן ריבלין: אין לו סיכון.

מאיר שטרית: מה הסיכון שלא יקנו את הדירות?

ראובן ריבלין: מבחינת תקציב המדינה – – –

סופה לנדבר: למה מאיר לא עשה את זה?

מאיר שטרית: לא היתה בעיה.

מאיר שטרית: כמה זמן?

מאיר שטרית: כמה זמן?

סופה לנדבר: 30 וכמה שנים.

מאיר שטרית: כמה זמן תאשימו את קדימה?

מאיר שטרית: כמה זמן?

מאיר שטרית: הייתי שר שיכון שנה – – – התחננו לאנשים שיקנו דירות.

סופה לנדבר: אם אני אספר לך – – –

מאיר שטרית: היה היצע יותר גדול מאשר קנייה – – – ועם כל הרעש וההמולה בנו 32,000 דירות בשנה, בלי רעש, בלי המולה.

מאיר שטרית: בכל הארץ.

מאיר שטרית: אתם תטיפו לנו מוסר?

מאיר שטרית: אין לכם מושג על מה אתם מדברים.

סופה לנדבר: – – –

מאיר שטרית: את יושבת בממשלה, את יושבת בממשלה – מפלגת העבודה – את תומכת בממשלה אנטי-חברתית.

מאיר שטרית: את תומכת בכל המסים של כל הציבור.

מאיר שטרית: את, את תומכת, את כשרה בממשלה, אז תפסיקי לחפש תירוצים ולהטיל אשמה.

סופה לנדבר: – – –

ראובן ריבלין: גברתי השרה.

מאיר שטרית: תחפשי תירוצים אחרים.

ראובן ריבלין: גברתי השרה, היית חברת כנסת מצוינת, אבל כשרה את לא יכולה לקרוא קריאות ביניים.

סופה לנדבר: זה לא נכון – – –

ראובן ריבלין: את רוצה לדבר?

סופה לנדבר: אני אדבר.

מאיר שטרית: אדוני היושב-ראש, נמשיך את המהלך.

מאיר שטרית: ובכן, אם אני לא מוכר את הקרקע לקבלן, אני אומר לקבלן: אתה הקבלן, תמכור את הדירות לכל אדם חסר דירה, זכאי, של משרד השיכון – זה השוק.

מאיר שטרית: אני לא רוצה את הדירות האלה לבעלי נכסים כדירות להשקעה, רק לחסרי דירה זכאי משרד השיכון חסרי דירה.

מאיר שטרית: זאת אומרת, האיש, חסר דירה, יחתום על דירה של 70 מטר, 100 מטר, זה בין 100,000 דולר ל-150,000 דולר.

מאיר שטרית: אני לא מוכר לו את הקרקע.

מאיר שטרית: נגיד שהקרקע שווה 100,000 דולר.

מאיר שטרית: מה אני עושה עם הקרקע?

מאיר שטרית: אתה, אדוני הקבלן, מכרת דירה לזוג הצעיר, אתה מחתים אותו על חוזה חכירה ישירות מול המינהל ל-100 שנה.

מאיר שטרית: הוא יחזיר 1% לשנה.

מאיר שטרית: אם אני בכוונה מגזים ואומר שמחיר הקרקע הוא 100,000 דולר לדירה, אז הוא ישלם 1,000 דולר לשנה, זה 80 דולר לחודש.

מאיר שטרית: הנה, הוא קנה את הבית, יש לו קרקע שלו, אף אחד לא יכול להוציא אותו מהבית, זה בית שלו.

מאיר שטרית: אם הוא גר עשר שנים ורוצה למכור, הוא כבר שילם לי 10%, הוא יוכל לשלם 90% מהקרקע ולקנות.

מאיר שטרית: אז אין ספסרות בקרקע.

מאיר שטרית: הנה פתרון פשוט.

מאיר שטרית: לא צריך חקיקה.

מאיר שטרית: מותר למינהל להחכיר קרקעות לאנשים צעירים, עושים את זה כל יום, כל הזמן.

מאיר שטרית: לא חייבים למכור את הקרקע לקבלן.

מאיר שטרית: אתה מוריד את המחירים בצורה דרסטית ויוצר היצע דירות גדול.

מאיר שטרית: זה דבר שני.

מאיר שטרית: הצעד השלישי – לצערי נכשלתי בהבאתו בגלל שהממשלה מצאה לפי תקנון הכנסת שהיה חוק שנפל בכנסת ולכן שישה חודשים אי-אפשר להביא אותו – זה הורדת מסים על הדירות.

מאיר שטרית: תגיד לי אתה, אדוני היושב-ראש, למה צריך להטיל מס ערך מוסף על דירת יחיד ראשונה?

מאיר שטרית: יש הצעת חוק שקובעת, שמציעה לבטל – ואגב, הגשתי אותה לא בעקבות המחאה, כבר לפני חודשיים ושלושה – שקובעת ביטול מס ערך מוסף על דירת יחיד ראשונה.

מאיר שטרית: אדם שאין לו דירה וקונה דירה, לא צריך לשלם מס ערך מוסף עד סכום של מיליון וחצי שקל.

מאיר שטרית: למה לגבות מהזוג הצעיר מאות אלפי שקלים נוספים כשאין לו ממה לקנות את הבסיס, כשהממשלה גובה את זה כמס?

מאיר שטרית: הממשלה גבתה בשנה האחרונה, אדוני היושב-ראש, 5 מיליארד שקל מע"מ על נדל"ן.

מאיר שטרית: מתוך ה-5 מיליארד שקל – בדקתי, אדוני – אם היו עושים את ההנחה שאני מבקש, שמי שקונה דירה יחידה וראשונה יהיה פטור ממע"מ, המדינה היתה מכניסה פחות מיליארד שקל.

מאיר שטרית: מה האסון הגדול?

מאיר שטרית: הרי אומרים שיש עודף הכנסות ממסים.

מאיר שטרית: תן לזוגות הצעירים לנשום.

מאיר שטרית: דבר אחד.

מאיר שטרית: דבר שני – צריך לבטל את מס הרכישה.

מאיר שטרית: מה ההיגיון שהמדינה רואה בדירות בסיס מס?

מאיר שטרית: אתה קונה דירה היום, אתה משלם מס, יש היום דרגות, כמו שאתה יודע, עד מיליון ו-200,000 או מיליון ו-300,000.

מאיר שטרית: אתה משלם 0.5%, אחר כך זה עולה ל-3%, אחר כך – ל-5%.

מאיר שטרית: למה?

מאיר שטרית: המס הזה מיותר.

מאיר שטרית: הוא פשוט בסיס מס נוסף שלא צריך אותו.

מאיר שטרית: דבר שלישי – אם המדינה רוצה ממש להיות טובה, אני רוצה להביא לידיעתך, אדוני, שהממשלה גובה ממחיר של כמעט כל בית שנבנה בארץ 40% ממחיר הדירה, לעתים זה מסים – בין 30% ל-40%, תלוי במחיר הקרקע.

מאיר שטרית: המדינה יכולה להקל במיסוי הזה ולהוריד את מחירי הדירות באופן משמעותי.

מאיר שטרית: אז הנה שורה – שלושה צעדים שאפשר להפעיל אותם במשולב.

מאיר שטרית: גם דירות להשכרה.

מאיר שטרית: ברור לך שאם היו בונים בארץ 10,000 דירות להשכרה בשנה, זה היה מוריד את מחירי השוק של השכירות הרגילה בצורה דרסטית, כי אז, למה שילכו לשכור אצלם?

מאיר שטרית: עכשיו אני גם שומע שראשי ערים מתנגדים לבניית דירות קטנות.

מאיר שטרית: תסלח לי, מי שואל אותם?

מאיר שטרית: מי שמאשר תוכניות זה הוועדה המחוזית.

מאיר שטרית: אם המדינה מתכננת קרקעות שלה, היא צריכה לשאול את ראשי הערים מה לבנות?

מאיר שטרית: היא לא חייבת את אישור ראשי הערים בכלל בשביל לבנות.

מאיר שטרית: אתה יודע, אדוני, שוועדה מחוזית רשאית לאשר כל תוכנית בעיר על אפה וחמתה של הוועדה המקומית?

מאיר שטרית: לא צריך לשאול אותה בכלל.

מאיר שטרית: לפי תיקון 42, אם הוועדה המקומית מסרבת, לא נותנת אישור תוך 40 יום, מותר ליזם להעביר את התוכנית ישירות לוועדה המחוזית.

מאיר שטרית: אם המדינה תומכת בזה, הוא יכול להתנגד.

מאיר שטרית: למה שלא יבנו דירות של חדר אחד, שני חדרים, שלושה חדרים, וייתנו לצעירים?

מאיר שטרית: מי שאין לו כסף יגור בהתחלה בדירה – – –

ראובן ריבלין: ראשי ערים מפחדים מיצירת סלאמס.

מאיר שטרית: זו טעות מטומטמת.

מאיר שטרית: אני הייתי ראש עיר, אדוני, ומעולם לא פחדתי.

מאיר שטרית: הסלאמס נוצר בגללם, כי מה האלטרנטיבה של הצעירים?

מאיר שטרית: יותר טוב שמחלקים את הדירה לשלושה חורים קטנים עם מקלחת אחת וכל זוג צעיר משלם, כל אחד, 1,000 דולר?

מאיר שטרית: זה יותר טוב?

מאיר שטרית: זה לא סלאמס?

מאיר שטרית: זה האבא של הסלאמס.

מאיר שטרית: לא יותר מסודר לבנות דירה מסודרת, דירת סטודיו של חדר אחד לרווקים, שני חדרים לזוג, שלושה חדרים לזוג עם ילד, ארבעה חדרים לזוג עם שני ילדים?

מאיר שטרית: למה לא לעשות מגוון דירות, כמו שמקובל בעולם?

מאיר שטרית: אתה היית בארצות-הברית, ראית בנייני דירות להשכרה.

מאיר שטרית: יש כל המגוון של הדירות שרוצים.

מאיר שטרית: למה לא לעשות את זה?

ראובן ריבלין: מ-30 מטר עד 200 מטר.

מאיר שטרית: עד 500 מטר, אם אתה רוצה.

מאיר שטרית: תעשה "לופטים" של 500 מטר, אני מפריע למישהו?

מאיר שטרית: אבל צריך לתת התייחסות ותשובה, אדוני, גם לאלה שחיים בגפם.

מאיר שטרית: בתל-אביב נמצאים מאות – לא מאות, עשרות אלפי רווקים.

מאיר שטרית: איפה הם עוברים לגור?

מאיר שטרית: מה הם עושים היום, מסכנים?

מאיר שטרית: נדחפים בדירה, שניים, שלושה, ארבעה בדירה, משתפים יחד סלון ומטבח, כל כך לא פרקטי ולא מעשי.

מאיר שטרית: אותה דירה הרי נגזלת ממשפחה שיכולה לגור בה ברווחה.

מאיר שטרית: למה לא לבנות דירות לרווקים?

מאיר שטרית: למי זה מפריע?

מאיר שטרית: למי זה מפריע לבנות?

מאיר שטרית: אין בעיה, אדוני היושב-ראש, אני אומר לך – אין בעיה של קרקעות של המדינה לבנייה.

מאיר שטרית: יש היצע גדול של קרקעות ששייכות למדינה.

מאיר שטרית: אני שואל אותך, אדוני היושב-ראש – לקבל פרופורציה.

מאיר שטרית: בשנת 1979 הייתי ראש עיר, כידוע, וגם ראש ועדת תכנון ובנייה, וגם חבר ועדה מחוזית.

מאיר שטרית: אני מכיר את זה מבפנים, מלמטה למעלה.

ראובן ריבלין: גם שר הפנים.

מאיר שטרית: גם שר הפנים.

מאיר שטרית: ואני אומר לך: ב-1979, אני יזמתי בארץ, ביבנה, את תוכנית "בנה ביתך".

מאיר שטרית: מה היה הרעיון שלי?

מאיר שטרית: – שאדם יכול לקנות מגרש, לבנות את הבית שלו בעצמו.

מאיר שטרית: זה נקרא "בנה ביתך".

מאיר שטרית: אני התחלתי את הרעיון הזה.

מאיר שטרית: התחלתי את זה עם שכונה של 1,600 וילות.

מאיר שטרית: אתה יודע בכמה מכרנו את המגרשים אז, ב-1979?

מאיר שטרית: מגרש של חצי דונם לווילה – –

ראובן ריבלין: 30,000 שקל.

מאיר שטרית: – – כולל פיתוח עלה 10,000 דולר.

ראובן ריבלין: 30,000 שקל.

מאיר שטרית: המכרז הראשון.

מאיר שטרית: אתה יודע בכמה היום המינהל מוכר קרקע לדירה – לא לווילה?

ראובן ריבלין: חצי מיליון שקל.

מאיר שטרית: חצי מיליון שקל, קרקע לדירה.

מאיר שטרית: תגיד לי, זה לא מטורף?

ראובן ריבלין: 150,000 דולר.

מאיר שטרית: אני בחיים לא הייתי מסכים.

מאיר שטרית: אם הייתי ראש עיר, לא הייתי נותן להם בחיים לבנות דירה אחת במחיר הזה.

מאיר שטרית: אם ראש העיר צריך להתערב, שלא יהיה חכם.

מאיר שטרית: הוא צריך להתערב בזה שהזוגות הצעירים שגדלים אצלו בעיר יכולים להגיע לדירה.

מאיר שטרית: את זה ראשי הערים לא עושים.

מאיר שטרית: ואני אומר לזוגות הצעירים: אל תבואו בטענות רק לממשלה.

מאיר שטרית: יש בחירות בכל עירייה, כל כמה שנים יש בחירות.

מאיר שטרית: ראש עיר שלא נותן לבנות דירות קטנות, תעיפו אותו.

מאיר שטרית: הנה ההזדמנות שלכם לבוא לידי ביטוי, לא במחאה.

מאיר שטרית: מחאה לבד לא עוזרת.

מאיר שטרית: בסוף דרך המחאה נגמרת ואין תשובות, ואני לא בטוח עד כמה עכשיו יהיו תשובות.

מאיר שטרית: אבל יש יום דין למערכת הפוליטית.

מאיר שטרית: ממשלה, אפשר לבדוק אותה ביום בחירות; ראש עיר יכול להיבדק ביום בחירות, מה הוא עשה למען הצעירים בעיר שלו.

מאיר שטרית: ואם כל אנשי המחאה שיושבים ברוטשילד חושבים שראש העיר לא משרת אותם, ולא מאשר תוכניות של דירות קטנות, שיחליפו אותו.

מאיר שטרית: זה הכוח שלהם – לעשות.

מאיר שטרית: אבל סתם למחות – זה לא עוזר.

מאיר שטרית: צריכים ליצור מצב שיש דין ויש דיין, והדין והדיין זה הציבור.

מאיר שטרית: ואני אומר את זה על הממשלה, אני אומר את זה על ראשי הערים, כי – לא הפקרות.

מאיר שטרית: לכן, אדוני היושב-ראש, אני תמה שמישהו מסוגל לחשוב שחוק הווד"לים יפתור את בעיית הדיור.

מאיר שטרית: הוא לא יפתור שום דבר.

מאיר שטרית: לדעתי הוא רק יסבך את המצב וייצור עוד מלאי של דירות בידי הקבלנים, שימכרו אותן במחיר יקר מאוד.

מאיר שטרית: הדרך להוריד את מחירי הדירות היא שונה, כפי שאני הסברתי.

מאיר שטרית: עכשיו, ההסברים שלי לא באו כדי לנגח, הם באו כדי לסייע, ואני אמרתי כבר פעם אחת מעל הבמה הזאת, ואני אומר את זה שוב, אדוני היושב-ראש.

מאיר שטרית: אני העברתי לראש הממשלה את כל מה שאני אומר לך במכתב, עם ההצעות האלה, מפורטות, כיצד לדעתי צריך לפעול כדי לפתור את בעיית הדיור.

מאיר שטרית: ואני עושה את זה לא מתוך רצון לנגח אף אחד, אלא מתוך רצון באמת למצוא פתרון קונסטרוקטיבי, ואני אומר על סמך הניסיון שלי.

מאיר שטרית: יכול להיות שלאחרים יש ניסיון אחר.

מאיר שטרית: ממה שקראתי בעיתונות, בתוכניות של משרד השיכון – תסלח לי שאני אומר לך, אדוני היושב-ראש, אני חלילה לא רוצה להתפאר – זה לא פתרון לבעיה.

מאיר שטרית: אני חושב שאם יפעלו בדרך שהצעתי, שלא צריך חקיקה, צריך רק החלטה של הממשלה והחלטה של השרים הרלוונטיים, יכולים לפתור את הבעיות של הדיור.

מאיר שטרית: זה ייקח – לא מהר, כשבונים מהר זה לא מחר בבוקר, זה מינימום שנתיים, אולי שלוש.

מאיר שטרית: לבנות דירה בארץ, גם כשהתכנון מאושר, לוקח שנתיים, ואם רוצים לעשות את זה ולפתור את הבעיות צריך להפעיל את שלושת הצעדים הללו במשולב.

ראובן ריבלין: משך הבנייה ידוע, משך האישורים לא ידוע.

ראובן ריבלין: היום רוצים בחוק הווד"ל לאפשר שהתכנון יהיה כזה שיהיה אפשר להתחיל במהירות, שנתיים.

ראובן ריבלין: אם היו עושים את הצדק גם עם החברה הערבית, ונותנים להם על עשרה בתים – לא על 100 בתים ולא על 200 בתים, היו יכולים לפתור בעיות רבות בתוך אותה מצוקה שנמצאים גם שם.

ראובן ריבלין: אם אנחנו עושים וד"ל, כבר צריך לעשות דבר שבאמת יאפשר את הליכי התכנון להביא לידי מצב שבו אנחנו נתחיל לבנות מייד.

מאיר שטרית: אדוני, גם פה יש קצת טעויות בהבנה.

ראובן ריבלין: יש פה סכנה גדולה.

ראובן ריבלין: אני מסכים אתך.

מאיר שטרית: יש טעות בהבנת הנושא.

מאיר שטרית: אני רוצה לומר לך שוועדה מקומית שמוציאה היתר בנייה, כבר לא תוכנית מפורטת – – –

ראובן ריבלין: במסלול ירוק, יכולה כהרף עין.

מאיר שטרית: תודה רבה.

מאיר שטרית: אני לא מדבר על תוכניות מפורטות.

ראובן ריבלין: אני מסכים אתך.

מאיר שטרית: תנסה לבנות בירושלים, לסגור מרפסת, בסדר?

מאיר שטרית: כשמותר לפי חוק.

מאיר שטרית: שנתיים.

ראובן ריבלין: 80 שנה.

מאיר שטרית: תודה רבה.

מאיר שטרית: תנסה בתל-אביב לבנות משהו – על-פי חוק, שכבר מאושר, תוכנית מפורטת.

מאיר שטרית: לא פחות משנתיים.

מאיר שטרית: ככה צומחים המאכערים, והשחיתות – –

ראובן ריבלין: נכון.

מאיר שטרית: – – והרעיון הוא לקדם תוכנית.

מאיר שטרית: אני אומר לך, הייתי ראש עיר, אדוני, לכן אי-אפשר לספר לי את הסיפורים האלה.

מאיר שטרית: הייתי ראש ועדה מקומית.

ראובן ריבלין: היית – – –

מאיר שטרית: אצלנו, אדוני, אדם לא חיכה לרשיון בנייה יותר משבועיים, אם תוכנית הבנייה תואמת, והוצאתי אלפי רשיונות לאנשים.

מאיר שטרית: לא יותר משבועיים.

מאיר שטרית: מדוע?

מאיר שטרית: ראש העיר יכול לכנס ועדה כל יום, אם הוא רוצה.

ראובן ריבלין: היתה לך תוכנית מפורטת, מסלול ירוק, ונגמר.

מאיר שטרית: תודה רבה.

מאיר שטרית: נקודה.

ראובן ריבלין: מי שלא רצה יותר, היה יכול לבנות מייד.

מאיר שטרית: מה זה מסלול ירוק?

מאיר שטרית: ראש העיר ומהנדס העיר יכולים לאשר לבדם כל תוכנית שתואמת את תוכנית בניין הערים המפורטת.

ראובן ריבלין: ברגע שאומרים לך – אבל יש לך עוד 6%, ועוד 2% יש – – –

מיכאל בן-ארי: – – –

מאיר שטרית: למי שמבקש.

ראובן ריבלין: בסדר.

ראובן ריבלין: כן, מי שמבקש.

מאיר שטרית: זו טעות, אגב.

ראובן ריבלין: כל אחד בא ומבקש, וכל הסיפורים האלה מתחילים.

מאיר שטרית: זו טעות.

מאיר שטרית: אני מציע לבטל את כל ההקלות, להגיד לו: אם יש לך תוכנית, תבנה אותה, אל תבלבל את המוח.

ראובן ריבלין: והלוביסטים בתוך המערכות.

מאיר שטרית: אתה מספר לי?

מאיר שטרית: למה?

מאיר שטרית: כי אם אתה קבלן ומקבל עוד 5%, זה עוד עשרות מיליונים.

מאיר שטרית: אז כדאי לך להתעקש.

מאיר שטרית: ואתה מחכה, ומתעכב, ומעכב את התוכניות, ולא בונה.

מאיר שטרית: תגיד: אדוני, אין הקלות.

מאיר שטרית: אין.

מאיר שטרית: נקודה.

מאיר שטרית: יש תוכנית, תבנה לפי התוכנית.

ראובן ריבלין: אין הקלות ואין לוביסטים.

מאיר שטרית: נכון.

מאיר שטרית: דבר אחרון, אדוני – במגזר הערבי, אגב, אני רוצה להביא לך דוגמה כיצד פתרתי בעיה כזאת, כשר השיכון.

מאיר שטרית: יכולים להעיד חברים מהמגזר הערבי, וראשי הערים.

מאיר שטרית: כשבאתי למשרד השיכון הסתבר לי שהמינהל עושה מכרזים ב"בנה ביתך" גם במגזר הערבי, לדרוזים, וגם בערי הפיתוח, בשיטה שכל מי שמשלם יותר – זוכה.

מאיר שטרית: אגב, זה עובדה.

מאיר שטרית: זה לא באוויר.

מאיר שטרית: ואז הסתבר למשל שבאילת הוציאו 40 מגרשים למכירה של "בנה ביתך".

מאיר שטרית: בא קבלן אחד, הציע את המחיר הגבוה ביותר, קנה אותם, ומאותו רגע הוא נהיה המינהל.

מאיר שטרית: הוא קבע את המחיר.

מאיר שטרית: אני אמרתי: תגידו, אתם מטורפים?

מאיר שטרית: מה עם "בנה ביתך"?

מאיר שטרית: זה מה שעשינו בעבר.

מאיר שטרית: ושיניתי את הנהלים.

מאיר שטרית: הם עובדים, אגב, עד היום, לפי השינוי שעשיתי אז.

מאיר שטרית: מה הנוהל היום?

מאיר שטרית: הנוהל של היום, שבערי הפיתוח ובמגזר הערבי והדרוזי, כשיש מגרשים לבנייה, עושים הרשמה למגרשים.

מאיר שטרית: 50% מהמגרשים מיועדים לתושבי המקום קודם, בעדיפות ראשונה, והיתר לכל היתר, כולל אלה שנפלו בהגרלה הראשונה.

מאיר שטרית: עכשיו, הרעיון הוא שכל אדם נרשם, מחיר הקרקע קבוע, כן?

מאיר שטרית: לא מי שמשלם הכי הרבה.

מאיר שטרית: כל אחד יודע כמה הוא צריך לשלם.

מאיר שטרית: נרשמים למגרשים.

מאיר שטרית: נגיד שיש 20 מגרשים ונרשמים מהיישוב 20 איש ומבחוץ 20 איש.

מאיר שטרית: עושים הגרלה ראשונה, עשרה מהמגרשים הולכים בהגרלה ראשונה רק לתושבי המקום.

מאיר שטרית: נפלו עשרה מתושבי המקום, הם הולכים להגרלה השנייה.

מאיר שטרית: בשיטה הזאת אתה קבעת את מחיר הקרקע, אתה לא יכול לספסר בו.

מאיר שטרית: רבים הצליחו לבנות את הבתים.

מאיר שטרית: אני אומר לך, חמש שנים לפני, אף מגרש לא נבנה במגזר הערבי.

מאיר שטרית: בזמן היותי, בשנה הראשונה, אחרי ששיניתי את הנהלים, נבנו בבת אחת יותר מ-1,000 דירות במגזר הערבי.

מאיר שטרית: למה?

מאיר שטרית: רק בגלל השינוי המינהלי הזה.

מאיר שטרית: זאת אומרת, אפשר בשינויים יחסית קטנים ליצור פתרונות גדולים, וזה מה שאני מציע לממשלה לעשות אם היא לא רוצה להסתבך.

מאיר שטרית: כי אחרת נעמוד פה בעוד שנה, ונגיד: למה לא עשיתם?

מאיר שטרית: הנה, הזהרנו, התרענו, הדברים רשומים בפרוטוקול, ואתם לא עשיתם דבר.

מאיר שטרית: ואסור – מבחינתי זו לא הבעיה שלי עם הממשלה; כואב לי הלב לראות את הצעירים הללו, שבאמת, הם לא פוליטיקאים, ולא עומדים מאחוריהם פוליטיקאים, שבאים מכאבם לצעוק, וצריך לתת להם תשובה.

מאיר שטרית: אני חושב שדיברתי רק על הדיור היום.

מאיר שטרית: בפעם שעברה לא דיברתי.

מאיר שטרית: יש לי עוד הסתייגויות, בחלק השני אני אדבר על יתר הדברים, שזה לא דיור, מה צריך לעשות בתחומים האחרים – של המיסוי, של יוקר החיים, של היכולת; ואני לא בין אלה שמתלהמים ואומרים שהמדינה צריכה לשלם הכול.

מאיר שטרית: אני אומר לך: לא, אין מצב כזה.

מאיר שטרית: אם המדינה תשלם כל מה שרוצים, העסק פה יתמוטט.

מאיר שטרית: צריך לעשות את זה באחריות, יש דרכים לעשות את זה באחריות.

מאיר שטרית: כשתהיה לי הזדמנות אני אדבר עליהן.

מאיר שטרית: בהמשך.

מאיר שטרית: תודה.

ראובן ריבלין: אני מאוד מודה לחבר הכנסת מאיר שטרית, ואני מזמין את חבר הכנסת חנא סוייד לבוא ולנמק את הסתייגויותיו במשך 30 דקות תמימות.

ראובן ריבלין: אולי גם תאמר לנו מה בסופו של דבר עומד בפני הכנסת להחליט בנושא המגזר הערבי והיכולת שלו להשתמש בווד"לים, האם תוקן החוק, או האם יש איזושהי הסתייגות שאפשר בהצבעה עליה לתקן את אותו עיוות שנעשה לגבי אותו מגזר.

חנא סוייד: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, כנסת נכבדה, אולי אני אתחיל בזה, אדוני היושב-ראש, לפני שאני אגע בדברים האחרים.

חנא סוייד: כשהועלתה בפעם הראשונה הצעת החוק על הווד"לים – –

ראובן ריבלין: ראש הממשלה העיר לך.

חנא סוייד: – – אני ניצלתי את ההזדמנות ודיברתי על כך שמנקודת מבטי, ולהבנתי, התוכנית, או הצעת החוק, כפי שהוצעה, לא היתה מועילה ליהודים ולא היתה רלוונטית לערבים, במובן זה שהתנאים שלפיהם תוכנית יכולה להיכלל במסלול המהיר הזה היתה פוסחת ומחריגה את היישובים הערביים, מכיוון שהיה מדובר על שתי התניות: התניה ראשונה, שהתוכנית צריכה לכלול 200 יחידות דיור לפחות, וההתניה השנייה היא ששטח התוכנית צריך להיות – 80% מהשטח אדמה בבעלות מינהל מקרקעי ישראל.

חנא סוייד: ושני התנאים האלה אינם מתאימים לאופי הבנייה ביישובים הערביים.

חנא סוייד: לכן, כפי שאמרתי, ניצלתי את ההזדמנות.

חנא סוייד: זה היה דיון בעקבות 40 חתימות, והעליתי את העניין בפני ראש הממשלה.

חנא סוייד: אני שמח וחייב לציין שראש הממשלה מייד ביקש לטפל בעניין הזה.

חנא סוייד: אני אגיד עוד משהו: לפני שהעליתי את העניין הזה בפני ראש הממשלה, העליתי את זה בדיון בוועדה המיוחדת שהוקמה כדי לקדם את החוק הזה.

חנא סוייד: כשהעליתי את העניין הזה בפני חברי הכנסת מהקואליציה שהיו שם, הרגשתי ש"על מה אתה מדבר.

חנא סוייד: נו, אז מה?" לכן אני מציין בחיוב רב את התגובה של ראש הממשלה, שדווקא הוא, כראש הפירמידה, ראה לנכון שצריך לטפל בדבר הזה, ולא לנפנף את זה, כפי שראיתי שניסו לעשות את זה.

חנא סוייד: העיקר הוא שבסופו של התהליך הוסף סעיף מיוחד לחוק, והסעיף הזה מתקן את העיוות.

חנא סוייד: עדיין מדובר ב-100 יחידות דיור, שזה סף תחתון – – –

ראובן ריבלין: ראיתי שיש הסתייגות.

חנא סוייד: יש הסתייגות להוריד את זה.

חנא סוייד: כמובן שאני תומך בהסתייגות הזאת, אבל הייתי אומר שאלה בעצם 100 יחידות דיור, וזה שיפור ניכר לעומת נקודת ההתחלה, הנקודה שהתחלנו בה.

חנא סוייד: אני עוד אחזור לעניין הזה ואתן קצת ניתוח לחוק מנקודת מבט של מטלות הפיתוח והבנייה והאפיון של בעיית הדיור ביישובים הערביים ובחברה הערבית בכלל.

חנא סוייד: תרשה לי, אדוני היושב-ראש, אני זוכר שלפני שבועיים, כשהעליתי את הצעת האי-אמון של הסיעה שלי, אמרתי במפורש שאינני רואה בבעיות טכניות כאלה ואחרות, שיכולות לתרום לבעיה הזאת – אבל הן לא המקור, הן לא הבסיס של בעיית הדיור.

חנא סוייד: הדגשתי ואמרתי שהבעיה היא בשיטה הכלכלית, בשוק החופשי שבו הממשלה רוחצת את ידיה, היא מתרחקת מהשוק, מתרחקת ולא רוצה לטפל ולגרום לעצמה כאב ראש כביכול בלדון בבעיות של הציבור.

חנא סוייד: היא נותנת את הכול לשוק החופשי – השוק חכם, השוק דטרמיניסטי, לכל דבר יש תשובה, לכל תוכנית יש מוצא ויש דרך לבצע.

חנא סוייד: הממשלה לא בעניין הזה.

חנא סוייד: אני חייב להצביע כאן, אדוני היושב-ראש, על ניגוד עניינים של האוצר בישראל ועל החלק שלו ביצירת הבעיה של הדיור.

חנא סוייד: בסופו של דבר האוצר "מרוויח" מהעלייה המטאורית במחירי הדיור.

חנא סוייד: הוא מרוויח פעמיים, אפילו יותר, אבל אני מציין שני מרכיבים עיקריים של הרווח של האוצר: אחד, לכאורי, שעלייה מטאורית במחירי הדיור גורמת לגידול ב-GDP, בתוצר הלאומי המקומי.

חנא סוייד: זה גידול משמעותי.

חנא סוייד: מבין ה-5% אפשר לזקוף אולי 1% ויותר מהצמיחה הכלכלית לעניין של עליית מחירי הדיור.

חנא סוייד: מבחינת האוצר זה מצוין, הוא מתגאה בעלייה הזאת של ה-GDP.

חנא סוייד: מצד אחר, מה שציין חבר הכנסת שטרית לפני, זה ההכנסות ממחירי הקרקע.

חנא סוייד: מינהל מקרקעי ישראל, שההכנסות שלו ממכירת קרקע – הכנסות של המדינה – אלה בעצם הכנסות גדולות מאוד, הכנסות של מיליארדים.

חנא סוייד: בעצם זה טוב לקופת האוצר.

חנא סוייד: לכן האוצר נמצא בניגוד אינטרסים מוחלט בנושא הזה.

חנא סוייד: אדוני היושב-ראש, אני חושב שבכנסת, ובממשלה הנוכחית בעיקר, העיסוק האובססיבי וריצת האמוק אחרי ארץ-ישראל גרמו שנפקיר את העם בישראל.

חנא סוייד: הממשלה וחלק ניכר מחברי הכנסת חושבים שתכלית הכול זה ארץ-ישראל – זה חוקים אנטי-דמוקרטיים, ולמעשה הפקרות מוחלטת בנושאים כלכליים וחברתיים של האוכלוסייה.

חנא סוייד: מסתובבים חברי כנסת – אחד רוצה להיות ראש עיר, אחד רוצה להיות אחר כך שר, כולם רוצים להבטיח את עצמם – אני מדבר על הקואליציה – לנאגלה הבאה, ומפציצים חוקים אנטי-דמוקרטיים, חוקים שאין להם כל קשר לצרכים של האוכלוסייה.

חנא סוייד: הם חושבים שבעצם הם עושים מעשה גדול, הם משרתים את עם ישראל, ושבעצם החברה תסתדר לבד; הם לא אמורים ולא מתבקש שהם יטפלו בנושאים של העם ושל האוכלוסייה.

חנא סוייד: לכן, הנושאים החברתיים והכלכליים טואטאו הצדה.

חנא סוייד: אני רגיל לשמוע, אדוני היושב-ראש, ביקורת על חברי הכנסת הערבים – מקרב חברי הכנסת כאן, מקרב הציבור – בעצם מה עושים חברי הכנסת הערבים לאוכלוסייה שלהם.

חנא סוייד: האוכלוסייה שלהם סובלת, יש בעיות דיור, יש בעיות קרקע, יש בעיות תעסוקה, יש בעיות פיתוח – וזה נכון – וחברי הכנסת הערבים מטפלים בבעיה הפלסטינית.

חנא סוייד: יש בזה משהו, אבל אני רוצה לשאול: מה עושים חברי הכנסת היהודים של הקואליציה ושל האופוזיציה הראשית?

חנא סוייד: מה הם עושים לאוכלוסייה שלהם, לציבור היהודי?

חנא סוייד: בואו נעזוב את הערבים בצד.

חנא סוייד: מה הם עושים להם?

חנא סוייד: בעצם משתמשים בטענה הזאת בקנטרנות נגד חברי הכנסת הערבים.

חנא סוייד: אני אומר את זה עכשיו לא בקנטרנות: בואו תראו לי.

חנא סוייד: אני לא רוצה לקרוא בשמות.

חנא סוייד: ניקח את יושב-ראש הקואליציה: מה אתה עושה לאוכלוסייה בישראל, מלבד להביא לכאן כל שני וחמישי – אין חמישי בכנסת – כל שני ורביעי חוקים אנטי-דמוקרטיים, אנטי-ערביים, לא יודע מה?

חנא סוייד: מה אתה עושה?

חנא סוייד: כאילו "ברוך שפטרנו", אני מטפל בענייני ארץ-ישראל ולא אכפת לי ממה שקורה לעם.

חנא סוייד: אוקיי, ציידי שמאל, ציידי דמוקרטים, מקארתיסטים, יש לנו הרבה, אבל אנשים שיטפלו בצרכים של האוכלוסייה היהודית והערבית אין לנו הרבה.

חנא סוייד: אמרתי, אדוני היושב-ראש, ששורש הרע זה השיטה הכלכלית, זה השוק החופשי, הפרטה, ריכוזיות, פערים חברתיים שמאפשרים לעשירים לקנות דירות להשקעה ולא מאפשרים לעניים לרכוש קורת גג צנועה.

חנא סוייד: מצד שני, דירות להשקעה – ואנשים רגילים, עמך, רוצים קורת גג צנועה ולא יכולים.

חנא סוייד: זה התוצר של השיטה הכלכלית.

חנא סוייד: אני בא מתנועה פוליטית שהרימה ומרימה כל הזמן את הדגל של צדק חברתי.

חנא סוייד: לא יכול להיות, אין, זה לא יעבוד ולא עבד בשום מקום בעולם, מצב שיש בו פערים כלכליים כל כך גדולים.

חנא סוייד: תראו מה קרה בארצות-הברית.

חנא סוייד: היום ארצות-הברית, בגלל השיטה הכלכלית שבה הקפיטליזם והשוק החופשי התפרע בשני העשורים האחרונים, היום ארצות-הברית על סף קריסה כלכלית.

חנא סוייד: הם לא מסתדרים עם החוב שלהם, וגם אם יסתדרו עכשיו, באילוצים כל כך גדולים, הפרסטיז' שלהם בעולם הוא כבר – הסינים כבר מצפצפים ואומרים: מה זה, נמר של קרטון, כפי שהיה אומר מאו דזה דונג בשנות ה-60.

חנא סוייד: גם הרוסים אומרים את זה, שהאמריקנים בעצם משחקים בעתיד של העולם עם כל המריבות הפוליטיות שלהם.

חנא סוייד: והממשלה, במקום שתצביע ותנתח ותיתן מענה לצרכים האמיתיים, כפי שתיארתי אותם, למכלול השיטה, אז משתלחים במינהל מקרקעי ישראל, משתלחים במוסדות התכנון והבנייה, כאילו שאני – שבאופוזיציה – אחראי לפעילות של המינהל או של מוסדות התכנון.

חנא סוייד: הרי זה יציר כפיכם, אתם יוצרים את המנגנונים האלה, אתם מפעילים אותם.

חנא סוייד: אבל זה בעצם דרך מילוט; במקום להתקיף ולדבר ישירות על הבעיה של ריכוזיות, של היעדר תחרותיות, מזכירים את זה ככה, בחצי פה, כזה, שאין מספיק תחרותיות.

חנא סוייד: בסדר, זהו, כאילו יצאו ידי חובה – אין מספיק תחרות, אבל כשמדברים על מינהל מקרקעי ישראל ועל מוסדות תכנון ובנייה, מה זה משתלחים בהם, מה זה ביורוקרטיה.

חנא סוייד: מתי הם מבצעים את עבודתם נאמנה, מינהל מקרקעי ישראל ומוסדות התכנון והבנייה?

חנא סוייד: כשהעניין הוא של האוכלוסייה הערבית.

חנא סוייד: מישהו שישאל את שר השיכון, את שר הפנים, את השרים האחראים לנושאים של תכנון, של בנייה, של רשויות מקומיות, של מינהל מקרקעי ישראל – יוצא שיש דווקא העדפה על העדפה על העדפה מתקנת, שהמצב לגבי היישובים הערביים והאוכלוסייה הערבית הוא הכי טוב שאפשר לחשוב עליו, אבל כשמדברים על נושאים שמעניינים את האוכלוסייה היהודית, אומרים: כן, לא, יש ביורוקרטיה, ושכחנו, ולא עשינו, וכלום.

חנא סוייד: אבל זה סיפור שאנחנו כבר רגילים אליו.

חנא סוייד: אני חייב לציין, אדוני היושב-ראש, שזה נכון שמבחינה מקרו-כלכלית בישראל יש מין אופוריה כזאת, ובצדק.

חנא סוייד: אם אתה תיקח את המאפיינים ואת האינדיקטורים המקרו-כלכליים – צמיחה 5%, מאוד מכובד; תוציא את השווקים המתעוררים, שיש שם 7% ו-8%, 5% במדינות המפותחות בעולם, זה מצוין, אבטלה נמוכה, פחות מ-6%, חוב – יחסית לתוצר – קטן, אינפלציה בשליטה – אלו כללי הזהב של ה-OECD, אבל זה לא מתבטא בבתי-האב.

חנא סוייד: בתי-האב מרגישים מחנק.

חנא סוייד: במקרו זה מצוין, אבל במיקרו, ברמה של משפחה, זה גרוע מאוד.

חנא סוייד: משפחות לא גומרות את החודש.

חנא סוייד: אז מה הסיבה?

חנא סוייד: הסיבה – שכל הרווח הזה, שכל הצמיחה הזאת הולכת למגזר אחד של האוכלוסייה.

חנא סוייד: רוב הציבור לא נהנה מהצמיחה הזאת ומההתפתחות ומהאופוריה הכלכלית הזאת, שבצדק, במובנים כלליים, היא במקומה והיא נכונה.

חנא סוייד: אבל אני – שכבות הביניים לא נהנות מהביצועים המצוינים של הכלכלה הישראלית.

חנא סוייד: ואני אומר שעם צמיחה כזאת – עם צמיחה כזאת ועם ההשלכות שלה, מי צריך אמצעי צנע?

חנא סוייד: עם צמיחה כזאת, שבעצם פוגעת במרבית האוכלוסייה, למה צריך אמצעי צנע?

חנא סוייד: לא, זה בסדר גמור, כי הצנע כבר מובנה בתוך השיטה הכלכלית במדינת ישראל.

חנא סוייד: ואני חייב להוסיף שאנחנו מדברים על צמיחה כלכלית שמלווה בהצטמקות פוליטית ומוסרית, שבעצם כבר לא אכפת – ואני ציינתי את זה קודם – יש כבר עשירים שיכולים לקנות אנשים, מרוב שהתעשרו, ויש אנשים שכבר איבדו את האוטונומיה שלהם ומוכנים למכור את עצמם, כי אין להם בשביל להשיג את הדברים הבסיסיים בחיים.

חנא סוייד: אחד הדברים, שדווקא בתקופה האחרונה אני נתקלתי בו, זה שהטייקונים – בעצם רוב הפירות של ההתפתחות הכלכלית שתיארתי, ושהם פרזיטים – לא כולם כמובן, ואני צריך לסייג – אבל יחד עם זה אני אומר שבהרבה מקרים הטייקונים, שלווים כסף מהציבור באיגרות חוב, והם, לא יודע מה, אפילו שהם שולטים בשוק, והם צריכים להחזיר את החובות, את איגרות החוב, עושים תספורת לציבור.

חנא סוייד: מה זה תספורת לציבור?

חנא סוייד: מה זה?

חנא סוייד: אני אדם ש – רציתי להשקיע, לשמור על ערך הכסף שלי, וקניתי איגרות חוב של חברה מסוימת, של לא-יודע-מה, אז עושים לי תספורת, כלומר אני צריך לוותר על חלק מהכסף שלי.

חנא סוייד: אבל הוא טייקון, יש לו לא יודע מה, כמה חברות, כמה מיליארדים, כמה אוניות בים, כמה מפעלים, ואני, האזרח הקטן, שרוצה לשמור על הכסף שלי והייתי בטוח במערכת וקניתי איגרות חוב, צריכים לספר אותי?

חנא סוייד: לעשות לי תספורת?

חנא סוייד: אני, אין לי מספיק שערות להסתפר, אני לא רוצה את התספורת הזאת.

חנא סוייד: זה אחד הקטעים הכי ציניים בשיטה שאנחנו הגענו אליה.

חנא סוייד: ואני רוצה להגיד גם, אדוני היושב-ראש, שבמקום שראש הממשלה באמת יטפל בנושאים האלה, הוא נוסע לרומניה, לבולגריה, מספסר שם בעובדים זרים מול הפלסטינים – אנחנו ניתן לכם יותר עובדים זרים ואתם לא תכירו בפלסטינים – איזה מין – הרי גם עובדים זרים זה חלק מהבעיה; זה לא רק במדינת ישראל, זה בכל העולם המערבי, הקפיטליסטי – הייבוא של עובדים זרים בא לשבור את ארגוני העובדים.

חנא סוייד: והדרך האחרת זה ה-off-shoring, זה שאתה מוציא מפעלים למדינות עניות, כי אתה לא רוצה להיות תלוי בכוח העבודה שלך.

חנא סוייד: אז דווקא בתקופה הזאת מספסרים בעובדים זרים, שזה חלק מהבעיה שלנו.

חנא סוייד: אני כמובן לא נגד עובדים זרים.

חנא סוייד: אני אומר: אלה שנמצאים כאן, צריך לתת להם את כל הזכויות, ללא ספק, האזרחיות, ותנאי עבודה, והכול.

חנא סוייד: אבל להביא לכאן עובדים זרים?

חנא סוייד: מספיק, לא צריך, כבר ברור שזה חלק מהמאבק בכוח העבודה, ובעובדים ובארגוני העובדים במדינה.

חנא סוייד: אדוני היושב-ראש, אני רוצה להגיד שהמחאה שאנחנו ערים לה היא לא מחאה של אנרכיסטים; אני חושב שבושה וחרפה, מי שקורא ל-150,000 אנשים שבטח מייצגים הרבה חלקים באוכלוסייה – שקורא להם אנרכיסטים.

חנא סוייד: פוליטיקה זה לא מקצוע מגונה.

חנא סוייד: כל דבר הוא פוליטי.

חנא סוייד: כל דבר.

חנא סוייד: מי שחושב שאפשר להפריד בין כספים, ובין תקציבים, ובין הוצאות, ובין בעיות דיור ובין פוליטיקה – הוא טועה.

חנא סוייד: הרי זה הכלכלה הפוליטית.

חנא סוייד: כלכלה פוליטית זה מה אתה עושה עם הכסף שלך, ואם אנחנו מסכימים שיש הרבה כסף במדינת ישראל, וזה נכון, אז הפוליטיקה זה איך אתה מוציא את הכסף, מה אתה עושה עם הכסף הזה – למי אתה מוציא אותו, מתי אתה מוציא אותו.

חנא סוייד: ולכן, ברור שזה פוליטי.

חנא סוייד: אז מה?

חנא סוייד: זה לא בושה בשום פנים ואופן, אבל להאשים, ולהגיד שאלו מעשני נרגילות, וזה אנרכיסטים – אני לא יודע, אני חושב שבושה וחרפה שאנחנו נגיע למצב הזה ולאמירות האלה.

חנא סוייד: ואני רוצה להזהיר, אדוני היושב-ראש, שלא תהיה אחת מדרכי המילוט מלהתעמת עם הבעיה או מלמצוא פתרונות אמיתיים לבעיה, לחפש איזושהי התחממות מדינית ביטחונית באיזושהי גזרה מהגזרות, ולא חסר, כדי להנדס או ליצור מין סולם כזה לרדת מן העץ, ושכל דיירי האוהלים ילכו הביתה.

חנא סוייד: ואני מקווה גם שלא יהיה איזה מרצח טיפש שיספק את הסולם הזה לממשלה לרדת בו כתחליף למציאת פתרון אמיתי לבעיה.

חנא סוייד: בכמה מלים, אדוני היושב-ראש, אני אתאר את הבעיה של הדיור ביישובים הערביים, וכאן אני לא רוצה להגיד: צרת רבים חצי נחמה.

חנא סוייד: כשדיברנו כל הזמן על בעיות דיור, ועל בעיות קרקע, אמרו: אתם פורעי חוק, אתם פולשים, אתם בוחרים, כאילו, לבנות ללא היתרים.

חנא סוייד: אנחנו אומרים כל הזמן שזה לא ככה.

חנא סוייד: התפתחות הבעיות של הדיור והשיכון ביישובים הערביים היא התפתחות אובייקטיבית, היא התפתחות שבאה מהאילוצים שהונחתו על ההתפתחות הנורמלית של היישובים הערביים.

חנא סוייד: אני מציין כאן – תראו כמה אנחנו כאן מדברים על החשיבות של הקרקע, ועל המרכיב של הקרקע בבעיית הדיור בישראל.

חנא סוייד: דיבר כאן השר לשעבר שטרית ואמר שבגלל המחסור בקרקע, מחירי הקרקע הגבוהים, מגרש קרקע ליחידת דיור זה חצי מיליון שקל – וזה נכון.

חנא סוייד: ליישובים הערביים – – –

ראובן ריבלין: אין תכנון.

חנא סוייד: אני אגיע לתכנון.

חנא סוייד: היתה הפקעת אדמות, הפקעה מסיבית של האדמות.

חנא סוייד: בעצם מה שנשאר ליישובים הערביים זה מעט מאוד מהקרקעות, כך שההפקעה של האדמות השאירה את היישובים הערביים עם מעט קרקע.

חנא סוייד: בנוסף לכך, מינהל מקרקעי ישראל, אדוני היושב-ראש, רק בשנים האחרונות, רק בחמש, שש השנים האחרונות – אני עוקב אחרי זה כחוקר וכמי שעוסק בעניין הזה – רק בחמש, שש השנים האחרונות התחילו לשווק בצורה ראויה, הייתי אומר, לא 100 יחידות דיור בשנה כמו שהיה קודם אלא 1,000, 2,000 בשנים האחרונות, יחידות דיור בשנה, רק בחמש, שש השנים האחרונות.

חנא סוייד: עם הזמן, כשאין קרקע וכשהקרקע שנשארה לא מתוכננת, אין תוכניות מיתאר, אין הרחבה של תחומי הבנייה, אין היצע של מגרשי בנייה מטעם מינהל מקרקעי ישראל, נוצר מחנק כזה שהפתרון היחידי – ולא מתוך בחירה, לא מתוך בחירה – זה שמי שיש לו קרקע חקלאית בקרבת השטח הבנוי הלך ובנה עליה; גם אם זה ללא היתר.

חנא סוייד: זה היה בעיקר בשנות ה-80 ובשנות ה-90.

חנא סוייד: יש לך ריבוי אוכלוסייה טבעי, יש לך צרכים; אין לך היצע של אדמות, לא ממינהל מקרקעי ישראל ולא על-ידי הפשרת קרקעות בבעלות פרטית.

חנא סוייד: לכן נוצר הסטוק הזה של עשרות אלפי יחידות דיור שנבנו ללא היתרי בנייה ביישובים הערביים, עם כל הבעיות הנלוות לכך: צווים, צווי הריסה, קנסות כבדים, בתי-משפט, חרפה, עימות בין משטרה שבאה להרוס לבין בעלי הדירות.

חנא סוייד: זה העכיר את כל האווירה.

ראובן ריבלין: האמירה של שר הפנים – שבכל מקום של רשות מקומית, בתחום קו כחול של רשות מקומית, שבה ייבנו בניינים לגובה, זאת אומרת, שהוא מוכן לתת ולאשר קידום תוכניות כאלה – היא אמירה שצריכה גם כן לבוא בחשבון מהצד של המערכת המקומית במגזר הערבי; לידי שיקול רציני ביותר.

ראובן ריבלין: הרי בסופו של דבר אנחנו היום מבקשים לצמצם את שטח מדינת ישראל או יש כאלה.

ראובן ריבלין: כל הדברים האלה נובעים ומביאים לצורך שבו אנחנו גם נשקול את אופי החיים גם במגזר הערבי.

חנא סוייד: נכון.

חנא סוייד: תראה, אדוני היושב-ראש, אני מסכים בהחלט לגישה הזאת.

חנא סוייד: אני מאוד מקווה – – –

ראובן ריבלין: אבל כשאומר את זה השר – – –

חנא סוייד: זה לא מתממש, אדוני היושב-ראש.

ראובן ריבלין: יש מקומות שבהם מבקשים לבנות לגובה והוא לא מקדם?

ראובן ריבלין: שיביאו לי ראשי הערים בכל מקום – אני דיברתי אתמול עם ראש העיר אום-אל-פחם.

ראובן ריבלין: אני מנסה שם לעזור באיזה נושא של האזור התעשייתי, בתיאום עם מנכ"ל משרד הפנים.

ראובן ריבלין: אבל, האם יש מקומות שבהם אכן הרשות המקומית נענתה לאתגר שהציב בפניה שר הפנים ואמרה: הנה, אני מבקשת לקבל ולהביא תוכנית שבה אני נפגשת עם רצונה של המערכת הממשלתית לבנות לגובה, ודחו אותם?

חנא סוייד: כן.

ראובן ריבלין: תביא לי.

ראובן ריבלין: תביאו לי.

ראובן ריבלין: יחד אתך נקיים ישיבה בלשכת יו"ר הכנסת כדי לשמוע איך הדברים מתיישבים.

ראובן ריבלין: אני מוכרח לומר שאני באמת רואה היענות מלאה מצד שר הפנים.

ראובן ריבלין: מעניין אותי אם זה רק מס שפתיים, או – – –

חנא סוייד: אדוני היושב-ראש, אני אומר לך, רוב – כל.

חנא סוייד: כל תוכניות הפיתוח וההרחבה ביישובים הערביים בשנים האחרונות הן תוכניות של בנייה רוויה; כולן, ללא יוצא מן הכלל.

ראובן ריבלין: אני נוסע בכביש 6, אני רואה.

ראובן ריבלין: באמת, בטייבה, בטירה, אני רואה.

חנא סוייד: לצערי, כשאישור התוכניות מתמהמה, או מתעכב, חלק מהבניינים האלה הם ללא היתר.

חנא סוייד: אני יודע – – –

ראובן ריבלין: הווד”ל הזה יכול היום לעזור להם.

חנא סוייד: נכון.

חנא סוייד: לכן, אפילו שאני חשבתי, ואני, עדיין יש לי – –

ראובן ריבלין: תצביע נגד, אבל צריך אחרי זה להשתמש בזה.

חנא סוייד: – – עדיין יש לי ספקות.

חנא סוייד: אני לא אגלה מה אני אצביע, בינתיים, אבל אני אומר שאני טיפלתי בכמה מקרים, אדוני היושב-ראש, בבניינים של שלוש וארבע קומות, בטייבה, שיש נגדם צווי הריסה והם במסגרת תוכניות שנמצאות במגירות משרד הפנים כמה שנים ולא מאשרים אותם, אפילו שמדובר בבנייה רוויה.

ראובן ריבלין: אולי נשתמש בווד"ל לצורך זה.

חנא סוייד: זהו, לכן אני חשבתי שהשימוש בווד"ל יכול להיות פתרון נאה, פתרון טוב דווקא ביישובים הערביים.

חנא סוייד: אני אומר ומדגיש את זה.

חנא סוייד: אני לא אסביר בדיוק איך – –

ראובן ריבלין: ברור לי.

חנא סוייד: – – כי אין לי זמן, אבל דווקא ביישובים הערביים, אם יבצעו את זה, ואם יוציאו את זה לפועל בצורה שוויונית, כלומר אם יבצעו את חוק הווד”לים ביישובים הערביים בצורה שוויונית, היישובים הערביים יכולים ליהנות מהחוק הזה.

חנא סוייד: אני רק, אדוני היושב-ראש, רוצה להצביע על עוד שני מרכיבים.

חנא סוייד: זמני הולך ותם, אבל אני אצביע על שני דברים בחוק הווד”לים; אחד החסרונות בחוק הווד”לים הוא, בעצם, שאתה לא מאפשר לערער על החלטת ועדת המשנה.

חנא סוייד: אני העליתי את הדעה המקצועית הזאת בוועדה.

חנא סוייד: אני אמרתי, תראו, אם יש איזו תוכנית מסוימת שוועדת משנה, נגיד, לא אישרה אותה – היום, על-פי השיטה, אתה יכול להעביר את הדיון מוועדת המשנה למליאה, והמליאה יכולה להחליט.

חנא סוייד: אז יש לך זכות ערעור.

חנא סוייד: היום, כשאתה שולל את אפשרות הערעור, מה יקרה?

חנא סוייד: אדם שהגיש תוכנית ולא מאשרים, אז – ילך לבית-משפט.

ראובן ריבלין: בג"ץ, או לבית-משפט מינהלי.

חנא סוייד: עכשיו, בית-משפט מינהלי, מה יעשה?

חנא סוייד: קודם כול הוא יעצור את התוכנית, יעצור את ההתקדמות, והוא ידון בעניין בצורה טכנית, לא כמוסד תכנון.

חנא סוייד: כי בתי-משפט אומרים: אנחנו לא מוסדות תכנון.

חנא סוייד: אם אתה מאפשר ערר בוועדת ערר – ועדת ערר היא מוסד תכנון, היא יכולה לשפוט, בסופו של דבר, והיא יכולה לשנות את התוכנית, היא יכולה לשפר את התוכנית; היא יכולה לשנות את התוכנית, כי היא מוסד תכנון.

חנא סוייד: בית-משפט לא יעשה את הדבר הזה.

חנא סוייד: לכן אני אמרתי שפה מחטיאים את המטרה.

חנא סוייד: תאפשרו להגיש עררים.

חנא סוייד: זה בסופו של דבר יותר טוב לשיטה כולה.

ראובן ריבלין: גם אתה לא צריך פעמיים לוביסטים, גם לוועדת המשנה וגם למליאה.

ראובן ריבלין: בבית-משפט – אם עושים חוכמות, לך לבית-משפט.

חנא סוייד: אבל תגביל.

ראובן ריבלין: אם עושים חוכמות, לך לבית-משפט.

חנא סוייד: בסדר, אבל בית-משפט, אז אתה לא יכול – – –

ראובן ריבלין: שמע, כאשר אנחנו נמצאים במצב שבו יש מאכערים, שהם אלה שמקדמים את הדברים האלה, יכול להיות שיש היגיון גדול, שדווקא אתה הולך – במצב שבו דחו את ערעורך מנימוקים שאתה חושב שיש לך יסוד ובסיס שבית-המשפט ייתן לך מענה יותר טוב מהוועדה.

ראובן ריבלין: כי לצערנו הרב – אני לא אומר בכל המקומות – לצערנו הרב, התופעה של מאכערים קיימת לגבי כל הוועדות שבהן אנחנו מערבים אנשי ציבור.

חנא סוייד: אדוני היושב-ראש, אני חושב אחרת.

חנא סוייד: אני חושב – – –

ראובן ריבלין: אתה באוטופיה.

ראובן ריבלין: נו כן, גם אני חשבתי – דרך אגב, גם אני חושב כמוך, אבל זה לא עוזר לשנינו.

חנא סוייד: לא.

חנא סוייד: אני חושב שאם אתה לוקח – – –

ראובן ריבלין: אני הייתי שר, אני הייתי רק שוקל לגופו של עניין.

חנא סוייד: אני מדבר על נושא תכנון ובנייה.

חנא סוייד: אם אתה לוקח נושא – – –

ראובן ריבלין: אותו דבר.

חנא סוייד: אם אתה לוקח נושא לבית-משפט, קודם כול, אתה לא יכול להגביל בית-משפט – מתי הוא יגמור את הטיפול בעניין הזה.

ראובן ריבלין: זה vis-a-vis.

חנא סוייד: בוועדה, בוועדת תכנון, במוסד תכנון, אתה יכול להגביל אותו.

ראובן ריבלין: זה vis-a-vis זה – גם ידעו אלו שמבקשים את התוכניות, שאם הם לא עושים את הדבר הזה, אז השיהוי הוא לגבי שניהם.

חנא סוייד: בסדר, אבל בסופו של דבר אנחנו לא מעוניינים בשיהוי, אנחנו מעוניינים לחתוך.

חנא סוייד: ולחתוך זה – אם אתה נותן למוסד הרחב ביותר, ואתה מגביל אותו, תגיד לו: תוך חודש אתה גומר את זה, אז זהו, אתה יצאת, לדעתי, ברווח.

חנא סוייד: הדבר השני שאני רוצה להגיד – זמני תם, אדוני היושב-ראש.

חנא סוייד: אני קצת חושש מחוק הווד”לים, שהוא ייצר אווירה לכאורית של היצע גדול של יחידות דיור.

חנא סוייד: אתה יודע מה יקרה אם תתפשט ההכרה שיש הרבה היצע – אני מאוד חושש שמה שיקרה כאן זה מה שקרה באירלנד ומה שקרה בארצות-הברית, שזה בעצם ההתפוצצות של הבועה שהיתה כל הזמן.

ראובן ריבלין: זה דווקא בא למנוע את זה.

חנא סוייד: אדוני היושב-ראש, מי שקנה יחידת דיור כהשקעה, הוא נהנה מרווח של 17%, 18%, 20% לשנה.

חנא סוייד: בשבילו זה השקעה טובה.

חנא סוייד: עכשיו, אם בגלל ההיצע הגדול – –

ראובן ריבלין: פתאום יורידו – – –

חנא סוייד: – – לא תהיה עלייה – – –

ראובן ריבלין: שווה חצי רק ממה שהוא – – –

חנא סוייד: זהו.

חנא סוייד: תראה, מי שקונה מניה, אם היא לא עולה הוא לא צריך אותה, הוא מוכר אותה.

ראובן ריבלין: דרך אגב, רוב האנשים שנמצאים במצב שהצליחו ליצור איזשהו הון קטן עלולים לאבד מחצית מהונם.

חנא סוייד: בהחלט, ומזה אני חושש, ולכן אני חושב הטיפול בעניין לא צריך להיות טכני, כפי שאני מזהה.

חנא סוייד: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת חנא סוייד, שהוא גם אחד המומחים מהרשויות המקומיות ובכל הנושאים הקשורים לנושאים שאנחנו דנים.

ראובן ריבלין: אני מזמין כמובן את חבר הכנסת עפו אגבאריה, שלרשותו 15 דקות.

ראובן ריבלין: בבקשה.

ראובן ריבלין: ובכן, בזמן זה אני מודיע את הודעת ועדת הכלכלה בדבר חידוש הדיונים בהצעת חוק לתיקון פקודת ביטוח רכב מנועי (מס' 19), לפי סעיף 124 לתקנון.

ראובן ריבלין: בהתאם לסעיף 124 לתקנון, אבקש להודיע כי ועדת הכלכלה החליטה היום, ב' באב התשע"א, 2 באוגוסט 2011 למניינם, לחדש את דיוניה בהצעת חוק לתיקון פקודת ביטוח רכב מנועי (מס' 19), התשע"א–2011.

ראובן ריבלין: נוסח חדש של הצעת החוק יונח על שולחן הכנסת.

ראובן ריבלין: תודה.

ראובן ריבלין: (קריאה שנייה וקריאה שלישית)

ראובן ריבלין: חבר הכנסת אגבאריה, בבקשה.

עפו אגבאריה: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, היום ראיתי איזה מחקר על בתי-המשפט שפורסם בעיתון "הארץ", והמחקר סוקר את השנים 1996–2005.

עפו אגבאריה: הוא מגלה: משהגיעו נאשמים ערבים לבית-המשפט, יש להם סיכוי גבוה יותר מאשר ליהודים להיות מורשעים.

עפו אגבאריה: כאשר הם מורשעים, יש להם סיכוי גבוה יותר מיהודים שיוטל עליהם עונש חמור.

עפו אגבאריה: בדרך כלל אנחנו חושבים "כשיש סיכוי גבוה יותר" זה לטובה.

עפו אגבאריה: אבל פה זה כנראה גם לרעה.

עפו אגבאריה: לפי המחקר, 48.3% מהערבים שהורשעו בעבירות אלימות, רכוש, סמים, פציעה ונשק נידונו לעונשי מאסר בפועל, לעומת 33.6% – זאת אומרת, 15% יותר מאשר יהודים.

עפו אגבאריה: על יהודים הוטלו בממוצע תשעה חודשי מאסר וחצי, בעוד שעל הערבים הוטלו 14 חודשי מאסר.

עפו אגבאריה: הדבר הזה כנראה משקף איזושהי אווירה כללית, וחבל מאוד שזה אפילו הגיע לבתי-המשפט.

עפו אגבאריה: בדרך כלל אנחנו חושבים שמערכת השיפוט, שבית-המשפט בישראל אמור להיות, וצריך להיות, במדינה – – –

ראובן ריבלין: אחידות העונשים.

עפו אגבאריה: – – – שיהיה באמת אחיד ושוויוני לכל אזרחי המדינה.

עפו אגבאריה: אבל נראה שהאווירה הכללית, האווירה העוינת, שמשרה, אולי, המדיניות של ממשלות במדינת ישראל, גם משפיעה על השופטים.

עפו אגבאריה: זה דבר איום ונורא, אם זה מגיע, הנגע הגזעני הזה, לבתי-המשפט.

עפו אגבאריה: כל העניין הזה, שכאשר האנשים מגיעים – ואני ציטטתי פה שזה עבירות – שאפילו על רכוש – אומנם זו לא עבירת רכוש, אבל כשבונים בית ללא היתר, לעניין שלנו, לעניין שאנחנו דנים בו היום, של – איך האנשים בונים ומה הבעיות באמת במגזר הערבי.

עפו אגבאריה: אני, יצא לי להיות גם אצל השובתים באוהלי המחאה, גם בתל-אביב וגם במגזר הערבי.

עפו אגבאריה: יש שוני מסוים בין הדרישות כאן לבין הדרישות כאן.

עפו אגבאריה: אני לא אפרט את כל הדברים, פירט אותם מספיק טוב עמיתי לסיעה חבר הכנסת חנא סוייד, אבל עצם העניין הוא שהערבים, הרי הם בונים בדרך כלל על האדמות שלהם, ולא על אדמות מדינה, כי בכל האדמות של הערבים כמעט לא נשאר על מה לבנות.

עפו אגבאריה: והדרישה של המדינה לבנות לגובה – יש הצדקה לעניין, אבל גם זה צריך להיות שווה.

עפו אגבאריה: למשל, ערים כמו אום-אל-פחם ועפולה, שם זה בדרך כלל שווה, אבל לא יכול להיות שידרשו גם מכפר קטן, של 2,000, 3,000 ו-5,000 תושבים, שהם גם כן יבנו לגובה, כפי שלא דורשים את זה מיישובים יהודיים קטנים.

עפו אגבאריה: מה עוד שברוב היישובים הערביים, אפילו כשבונים לגובה, גם הבניין עצמו מוגבל לארבע או חמש קומות מקסימום.

ראובן ריבלין: – – –

עפו אגבאריה: מה?

עפו אגבאריה: באום-אל-פחם למשל.

ראובן ריבלין: אני יודע, ראיתי.

ראובן ריבלין: בסדר גמור, זו בנייה לגובה.

עפו אגבאריה: זו בנייה לגובה, חמש קומות.

ראובן ריבלין: במקום לבנות דירה אחת, אתה בונה 20 דירות.

ראובן ריבלין: זה דבר חשוב ביותר.

עפו אגבאריה: בדיוק.

עפו אגבאריה: אז אתה בונה, ואם עכשיו אתה עובר – וכולם עוברים – דרך ואדי עארה, אז רואים את הבתים האלה, שהם בתים גדולים, והם לא בתים של משפחה אחת, כפי שבנו.

עפו אגבאריה: זה בדרך כלל אב בית, שיש לו חצי דונם או דונם אדמה, והוא בונה עם הזמן, כל הזמן.

עפו אגבאריה: הוא נותן לבנים שלו – אחד לבנות כאן, אחד לבנות כאן.

עפו אגבאריה: הרי הוא לא יכול לבנות בבת אחת ארבע דירות על דונם אחד, כפי שמבקש – – –

ראובן ריבלין: מדינת ישראל צריכה להיערך לתכנן עיר למגזר הערבי.

ראובן ריבלין: עיר שבה יינתן פתרון.

ראובן ריבלין: חייבים.

ראובן ריבלין: אני אומר לכם שזו חובה של החוויה הישראלית.

ראובן ריבלין: אנחנו צריכים לתכנן להקצות מקום לבנות עיר שתתאים גם למגזר הערבי, כדי לתת פתרון לדור השלישי, הרביעי, החמישי.

עפו אגבאריה: בהחלט.

עפו אגבאריה: את הדברים האלה שמענו כבר לפני אולי יותר מ-20 שנה.

ראובן ריבלין: לא – – –

עפו אגבאריה: אולי בזמנו של רבין, פעם ראשונה.

ראובן ריבלין: ב-1990, נכון.

עפו אגבאריה: דיברו על זה שאולי הוא יכול לעשות איזושהי עיר ערבית.

ראובן ריבלין: גם אריק שרון דיבר.

עפו אגבאריה: גם שרון דיבר על זה, ואני זוכר שהוא דיבר על זה, אפילו באיזה מקום כמעט.

עפו אגבאריה: אני יודע שזה לא רחוק אפילו מאום-אל-פחם.

ראובן ריבלין: צריך לעבוד על זה.

עפו אגבאריה: אבל עצם העובדה שהדבר הזה לא יצא לפועל עדיין, זה אומר שיש מקום לחשוב על זה בצורה אולי יותר עמוקה, באמת לעשות את הדברים כפי שצריך.

עפו אגבאריה: כי יש לכל חברה – כמו שיש לחברה היהודית צרכים של גידול טבעי, יש גם לחברה הערבית.

עפו אגבאריה: מה שהולך ומתרחש עכשיו, במיוחד באזור שלנו, שזה אזור ואדי עארה – אני ממשיך באותו כיוון – שהולכים לבנות שם עיר, חריש.

עפו אגבאריה: העיר הזאת, הולכים לבנות אותה על רכס הרים וגבעות שהוא אחד המקומות היחידים עם חורש טבעי שנשארו במדינה.

עפו אגבאריה: אין כבר הרבה מקומות.

עפו אגבאריה: אתם זוכרים, כשהיתה השרפה בכרמל, כמה היה חבל, וכל האנשים, כל המדינה, הצטערו על זה שהחורש הטבעי בכרמל נשרף.

עפו אגבאריה: גם באזור הזה, זה אחד המקומות היחידים שיש חורש טבעי.

עפו אגבאריה: אני לא מבין את ההיגיון, שמביאים – הולכים לפתח עיר כזאת גדולה, של 150,000 תושבים, במקום, מבחינת הטבע, והירק, והנוף היפה – –

ראובן ריבלין: למה?

ראובן ריבלין: חיפה.

עפו אגבאריה: – – מקום נהדר.

ראובן ריבלין: תראה את חיפה.

ראובן ריבלין: חיפה היא עיר בתוך החורש הטבעי, ונבנתה כמו עיר.

ראובן ריבלין: זה בהחלט – – –

עפו אגבאריה: כן, אבל כמה שטחים ירוקים נשארו על-יד חיפה?

ראובן ריבלין: אין לי ויכוח אתך.

עפו אגבאריה: אז אני חושב שמן הדין היה להשאיר את השטחים הירוקים האלה בצורה שהיא באמת לנחת ולרווחת כל אזרחי המדינה.

עפו אגבאריה: אני יודע שיש שם פארקים, שבאים, ואנשים עושים פיקניקים ונחים.

ראובן ריבלין: בכל זאת, בתוך אותם שטחים ירוקים יש שטחים פרטיים, שעליהם נבנו בתים, והיום אין רשיונות, לכן אין תאורה, והיה – בזמן האסון ביקרנו בעוספיא, ובאמת ראינו דבר, שבו יש שכונה שלמה שנבנתה – כמו בית-אורן – ללא רשיונות, ואנחנו צריכים למצוא את הפתרון לה.

עפו אגבאריה: נכון.

עפו אגבאריה: אז אותו דבר לגבי העיר הזאת, חריש.

עפו אגבאריה: הרי התחילו לבנות את חריש, ובנו את שקד.

עפו אגבאריה: אז עכשיו רוצים לאחד אותן, לבלוע את כל השטח הירוק הזה ולעשות עיר חרדית.

ראובן ריבלין: אם אתה מסכים שיהיו באזור של ג'נין – אין בעיה.

ראובן ריבלין: כולנו חיים יחד בלאו הכי.

עפו אגבאריה: אתה יודע מה?

עפו אגבאריה: אני, לא מזמן – – –

ראובן ריבלין: – – – באזור של ג'נין, לחזור ל-67'.

ראובן ריבלין: תגיד לי, אגבאריה, מה אנחנו רוצים?

עפו אגבאריה: אני גם רוצה.

עפו אגבאריה: אתה יודע מה?

ראובן ריבלין: באים, אומרים לך, הממשלה: אנחנו מתכנסים ל"קו הירוק" – לא טוב; אנחנו – – – אני בא ואומר:

ראובן ריבלין: נבנה – – –

עפו אגבאריה: לא, להיפך, אני אומר שטוב לחזור ל"קו הירוק".

עפו אגבאריה: זה הפתרון הכי טוב שיעשו, גם לפתרון הבעיה החברתית, ותיכף אני אגיע לזה.

עפו אגבאריה: כי – למה?

עפו אגבאריה: לחזור לגבולות 67' – זה יפתור הרבה בעיות.

עפו אגבאריה: בעיה אחת – לפתור את הסכסוך עם הפלסטינים, והם כבר מסכימים – הערבים כבר מסכימים לגבולות 67', אפילו עם חילופי שטחים, ומי שלא רוצה זה מדינת ישראל.

ראובן ריבלין: לגבולות 67'?

ראובן ריבלין: הם מסכימים לגבולות 67' שיהיו הגבולות של המדינה הפלסטינית, לא של מדינת ישראל כמדינה יהודית.

ראובן ריבלין: הם מסכימים שמשם נתחיל להתווכח.

עפו אגבאריה: יפה, זה עיקר הבעיה.

עפו אגבאריה: אבל אם רוצים באמת – כי אתם משקיעים – –

ראובן ריבלין: את זה אתה יכול לומר לכבל, הוא מסכים אתך, אבל לי לא יכולים לספר סיפורים.

ראובן ריבלין: אני חי אתך יחד, חבל על הזמן.

עפו אגבאריה: – – כי מה שמושקע בחריש זה כל כך הרבה, מה שמושקע בחריש, מה שמושקע בשטחים למתנחלים זה מיליארדים, מיליארדים של שקלים, ואני חושב שעם המיליארדים האלה, שבסופו של דבר – בסופו של דבר, אם זה לא השנה זה עוד שנה, עוד חמש, עוד עשר, לא משנה, אבל בסופו של דבר יהיה פתרון, וההתנחלויות האלה לא יהיו שם, והכסף הזה, שזורקים אותו לשם, אפשר להביא אותו לאנשי המאהלים ולפתור את בעיית הדיור בתוך מדינת ישראל.

עפו אגבאריה: אז במקום לשפוך את כל המיליונים בשטחים, שזה באמת בזבוז, וזה לא יהיה שטחים של מדינת ישראל – – –

ראובן ריבלין: אז אלה שלא יהיו בשטחים הם ישבו בשדרות-רוטשילד, כי לא יהיה להם בית.

ראובן ריבלין: מה אתה חושב?

עפו אגבאריה: זה לא לגמרי ככה.

עפו אגבאריה: יש להם.

עפו אגבאריה: זה כמו אלה שיש להם דירות בתל-אביב והם גרים בפריס.

עפו אגבאריה: וזה אחת הסיבות שהנדל"ן כל כך עלה, שהטייקונים השתלטו על העניין, העלו את מחירי הדירות, ואף אחד לא חושב לעצור אותם במקום.

עפו אגבאריה: להיפך, המדיניות של הממשלה אולי רוצה לכבד את העניין של בעלי ההון.

ראובן ריבלין: אל תהיה מודאג, עפו, כל אלה שקנו דירות, אם הם לא יבואו, יבואו הילדים שלהם.

ראובן ריבלין: אל תדאג.

עפו אגבאריה: אני לא יודע אם הם יבואו.

ראובן ריבלין: כל היהודים יחזרו לארץ-ישראל.

ראובן ריבלין: אל תדאג.

ראובן ריבלין: אני רואה שאתה מודאג.

ראובן ריבלין: אני מבטיח לך, הכול יהיה בסדר.

עפו אגבאריה: אתה יודע מה?

עפו אגבאריה: בשבילי, בבקשה שיחזרו כולם ואנחנו נחיה בשלום.

עפו אגבאריה: אתה יודע מה אני חושב על זה.

עפו אגבאריה: אני חושב שיש מקום לכולם במדינה הזאת.

ראובן ריבלין: בטוח.

עפו אגבאריה: ויש מקום אפילו, מהמים עד המים, לעשות מדינה מתוקנת, שוות זכויות לכל אזרחיה.

עפו אגבאריה: שלא יהיה ספק שאנחנו יכולים להיות יחד ולחיות יחד, רק אם תתחילו לחשוב שאם המחשבה הציונית, שאנחנו חושבים רק על מדינה יהודית – לדעתי זה טעות היסטורית גם לעתידו של עם ישראל.

ראובן ריבלין: אנחנו חושבים על מדינה יהודית דמוקרטית.

ראובן ריבלין: יהיו 16 מיליון יהודים, 5 מיליון פלסטינים ישראלים, והכול יהיה בסדר.

עפו אגבאריה: כשאתה מדבר על מדינה יהודית, אז היא לא יכולה להיות דמוקרטית.

ראובן ריבלין: הם יגיעו.

ראובן ריבלין: הם יגיעו, ייקח עוד עשר שנים.

עפו אגבאריה: זה כמו להגיד, למשל, מדינה קתולית – – –

ראובן ריבלין: העם היהודי הוא גם דת וגם לאום.

עפו אגבאריה: אז זה הבעיה.

ראובן ריבלין: זאת הבעיה?

ראובן ריבלין: מה נעשה?

ראובן ריבלין: זאת הבעיה שלנו, הבעיה שלנו 4,000 שנה, מה נעשה?

עפו אגבאריה: לא, זה לא בעיה של 4,000 שנה.

עפו אגבאריה: אפשר לחיות עם זה, וחיו עם זה טוב.

עפו אגבאריה: אני יודע שהקהילות היהודיות, גם באירופה וגם במזרח התיכון, חיו עם זה טוב, ולא היתה שום בעיה, עד שנכנס הווירוס הזה שבאו לעשות את הדבר הזה פה, שזה נקרא רק מדינה יהודית.

ראובן ריבלין: שהיהודים רוצים להיות ריבונים, כדי שלא ישמידו אותם בכל רגע שמישהו ירצה.

ראובן ריבלין: זה שיגעון, באמת, של היהודים, אבל הוא שיגעון שלי ושל כבל יחד, אתה מבין?

עפו אגבאריה: מה שמעניין, שכשהיהודים היו באימפריה הערבית הם היו במצב מצוין.

ראובן ריבלין: לא היתה בעיה.

עפו אגבאריה: מצוין, הכי טוב ממה שיכול להיות בכל מקום אחר.

עפו אגבאריה: זה שבאירופה עשו את הדברים, לא אנחנו צריכים לשלם את המחיר.

ראובן ריבלין: מאה אחוז, מאה אחוז.

עפו אגבאריה: לא אנחנו, הערבים, האזרחים, שאנחנו חיים פה אלפי שנים, אלפי שנים, וזה לא משנה אם זה נוצרים, מוסלמים, שאנחנו נשלם מחיר כאילו אנחנו נוכרים ואין לנו פה זכות לחיות.

עפו אגבאריה: אז זה בעיה, כי יש איזושהי תפיסה של אנשים שחושבים את המחשבה הזאת.

עפו אגבאריה: אם היו כולם חושבים שיש ילידים של האזור הזה, ומגיע להם להיות שווי-זכויות, אני חושב שהעניין כבר היה – מסתכלים על זה בצורה אחרת, ולא בצורה הזאת.

עפו אגבאריה: אז עובדה – עוד אחת, שכשבאים לאכלס את העיר חריש, במקום מאוכלס, לשים את הגבולות ממש על מבואות הכפרים, זה ייצור בעיה לעתיד.

עפו אגבאריה: זה ייצור בעיה גדולה.

עפו אגבאריה: לא מזמן היה פה מישהו מאחת המפלגות שבשלטון, אחת המפלגות הבכירות, שבא כדי למנוע את המואזין לקרוא לתפילה במקומות מסוימים, בעפולה בעיקר.

עפו אגבאריה: אז אם הולכים ומביאים דבר כזה לחקיקה, לא ירחק היום, אם המפלגה הזאת תהיה יותר גדולה, היא תעשה עוד חקיקה יותר גזענית.

עפו אגבאריה: אז מה יהיה בין חריש, אם היא תהיה עיר חרדית, ועל-ידה באקה-אל-ע'רביה, וברטעה, וזה?

עפו אגבאריה: והמסגד קיים, אז זה יפריע להם.

ראובן ריבלין: לא מפריע להם – לא מפריע להם בביתר-עילית, לא מפריע להם בירושלים.

עפו אגבאריה: אני מקווה שהדברים האלה גם כן לא יהיו מוקד לחיכוך, אבל זה גם יכול להפריע – שירצו לסגור כבישים בשבת.

ראובן ריבלין: הרוב הנורמלי בכנסת יגן על זה.

עפו אגבאריה: אני מאוד מקווה שהכנסת תשמור על צביונה הדמוקרטי – –

ראובן ריבלין: במאה אחוז.

עפו אגבאריה: – – ולא תחוקק את החוקים הגזעניים.

עפו אגבאריה: ואתה יודע שחוקקו כבר חוקים כאלה גזעניים.

עפו אגבאריה: אני יודע, אולי לך, ולכבל, ולמישהו אחר – זה לא היה לרוחם, והם לא רוצים את החקיקה הגזענית הזאת.

עפו אגבאריה: אבל עובדה שזה נחקק, וזה באמת בעיה, בעיה גדולה.

עפו אגבאריה: אדוני היושב-ראש, מה שאני גם רוצה להדגיש – שיש בעיה לא רק עם המגזר הערבי; הרי למה התקוממו הבחורים הצעירים האלה, גם במגזר היהודי?

עפו אגבאריה: כנראה בגלל המתקפה הקפיטליסטית המאוד-קשה, בזמן האחרון, ובמיוחד אחרי קריסת ברית-המועצות – יש נסיגה, בכלל במערב, מכל ההישגים הסוציאליים והחברתיים שהשיגו מעמד הפועלים והאנשים, אפילו מעמד הביניים, שהם, היה להם – באותו זמן, כשהיתה עדיין ברית-המועצות, היתה להם האפשרות להילחם על זכויות חברתיות קצת יותר ממה שעכשיו, ומה שאז השיגו, וזה מה שאז הקפיטליזם היה, כדי לנגח את הסוציאליזם הוא היה מוכן לתת פה ושם הטבות.

עפו אגבאריה: אבל ברגע שאין סוציאליזם, בצורה כמו שהוא היה, יש נסיגה.

עפו אגבאריה: אז יש מתקפה של בעלי ההון על השלטון, להוציא ממעמד הפועלים וממעמד הביניים את ההטבות, כאלו שהיו, קצת, אולי, קצת יותר רווחה.

עפו אגבאריה: ובפני מה אנחנו עומדים?

עפו אגבאריה: בפני מדינת ישראל שנסוגה מרוב השירותים, שירותי הרווחה, שהיו אולי במצב קצת יותר טוב.

עפו אגבאריה: תראה מה עם הרפואה – הפרטת הרפואה, וכל השביתה של הרופאים, שזה כבר יותר מארבעה חודשים.

ראובן ריבלין: הרפואה הציבורית בישראל בסכנה.

עפו אגבאריה: זה הבעיה, זה הבעיה העיקרית, ולא הבעיה של המתמחים, רוצים פחות שעות – –

ראובן ריבלין: לא הבעיה של הרופאים, הבעיה של הרפואה הציבורית.

עפו אגבאריה: – – או יותר כסף.

עפו אגבאריה: זה הבעיה.

עפו אגבאריה: בדיוק, שהולכים לרסק את הרפואה הציבורית.

עפו אגבאריה: וזה הבעיה, זה המחאה של הרופאים, זה המחאה של האנשים, וזה אחת הנסיגות הגדולות, שמעודדים – כל דבר צריך להפריט, כל דבר צריך להפריט.

עפו אגבאריה: אנחנו ראינו איך הפריטו את העניין של האחיות בבתי-הספר, שהתלמידים, הילדים, לא רק שלא מקבלים את החיסונים, וסגרו את זה כאילו רק בחיסונים, אפילו בדיקות שגרתיות הם לא מקבלים, הילדים; אפילו לא בדיקות משקל, לא בדיקת שמיעה, לא בדיקות ראייה, שזה דברים יסודיים בשביל לגדל דור יותר בריא.

עפו אגבאריה: לכן אני חושב שעל הממשלה להתעשת, וראש הממשלה, וזו פנייה לראש הממשלה, שהוא שר-על גם לכלכלה וגם לבריאות, שיעשה משהו בעניין, ומספיק עם הסבל של החולים.

עפו אגבאריה: אני מוריד את הכובע לפני הרופאים, שבכל השביתה הזאת עבדו ונתנו את הדברים הדחופים, מה שצריך לתת לכל בן-אדם חולה, ומי שזקוק, ולא היתה פגיעה בבריאותו של אף אחד.

עפו אגבאריה: אז תעריכו את הדבר הזה, ואני מבקש מראש הממשלה שיתערב בעניין ויפתור את בעיית הרופאים.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: אני מצטרף אליך – –

עפו אגבאריה: תודה.

ראובן ריבלין: – – וביקשתי גם באופן ישיר מראש הממשלה לשקול את האפשרות ש – לא צריך פרסטיז'ה, צריך ללכת ולדבר אתם באופן ישיר, מה אפשר ומה אי-אפשר.

ראובן ריבלין: רבותי, השעה בדיוק עשרה ל-, בדיוק עשרה – לא שנתתי להאריך פה.

ראובן ריבלין: עכשיו, אנשי מפלגת העבודה, לרשותכם עמדו 20 דקות.

ראובן ריבלין: אני הופך את זה ל-30 דקות.

ראובן ריבלין: לא, היה להם 20 דקות.

ראובן ריבלין: היה לאיתן כבל עשר דקות, לשלי יחימוביץ חמש דקות, ולאבישי ברוורמן חמש דקות.

ראובן ריבלין: לכן, אני מוסיף עשר דקות.

ראובן ריבלין: עכשיו, אם אתה מסתפק בעשר דקות, כל אחד מהם יהיו לו עשר דקות.

ראובן ריבלין: אם אתה רוצה פרו – לחלוקה לפי אותה מידה, אז יהיה לך 12 דקות, לשלי תשע דקות ולברוורמן תשע דקות.

שלי יחימוביץ': – – – קיבלתי עשר – – –

ראובן ריבלין: אני יודע, אני יודע.

ראובן ריבלין: אני רוצה – – –

איתן כבל: למה את מקלקלת לעצמך?

איתן כבל: אדוני, אדוני היושב-ראש – – –

ראובן ריבלין: אתה מסתפק בעשר דקות – –

איתן כבל: תודה רבה.

ראובן ריבלין: – – ויודע שאני יודע להיות גמיש.

איתן כבל: אני הבנתי.

איתן כבל: ואנחנו, איך אומרים?

איתן כבל: זרמנו יחד עם העניין.

ראובן ריבלין: – – – עשר דקות כל אחד, כי חבר הכנסת איתן כבל מוותר.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, גברתי השרה, בעצם הנאום הזה הוא גם נאום לפני יציאה לפגרת הקיץ, ומבחינתי זה גם סיכום של האירועים האחרונים שהם במידה רבה אירועים מאוד מכוננים, ולטעמי מייצגים במידה רבה מערכת יחסים שהיתה לנו עם ראש הממשלה בכל התקופה הזו מהקמת הממשלה.

איתן כבל: אדוני ראש הממשלה, את הלחישה האיומה ההיא שלך על כך שהשמאל שכח מה זה להיות יהודי כולנו זוכרים.

איתן כבל: אני, בניגוד אליך, לא מאמין בלחישות, הגיע הזמן לומר בקול גדול: אדוני ראש הממשלה, שכחת, לצערי, מה זה להיות ישראלי.

איתן כבל: הברית הלא-כתובה שלפיה כל אזרח שיתרום למדינה, יעבוד קשה, ישלם מסים, יזכה בתמורה לחיים בכבוד ולרשת ביטחון כלכלית, חברתית, הברית שהיא בסיס קיומה של המדינה הזו, הופרה ומופרת על-ידך בצורה גסה במשך כ-15 שנים, ועכשיו הציבור, אדוני ראש הממשלה, גובה ממך את המחיר.

איתן כבל: לא במקרה מטען הנפץ החברתי מתפוצץ דווקא במשמרת שלך.

איתן כבל: אתה, במדיניות הפרטה חזירית ומשולחת רסן בסגנון רייגן ותאצ'ר, הבאת לשבר העמוק ביותר בשדרה המרכזית של החברה הישראלית.

איתן כבל: השיטה זה אתה, ואתה זה השיטה.

איתן כבל: החצים מופנים אליך, ובצדק.

איתן כבל: מר נתניהו, אתה לקחת את הספר המכונן של הציונות, את "אלטנוילנד" של הרצל, והפכת אותו ל"חוות החיות" של ג'ורג' אורוול.

איתן כבל: הערבות ההדדית, הסולידריות ומדיניות הרווחה הפכו תחת שרביטך לשלטון חזירי.

איתן כבל: הפכת את מעמד הביניים לעבד נרצע, שכל תפקידו הוא להאביס עוד ועוד את תאבונם הבלתי נגמר של הטייקונים והסקטורים שלא תורמים דבר לחברה הישראלית.

איתן כבל: מר נתניהו, אתה זלזלת בעבר ומזלזל גם היום בעם הזה.

איתן כבל: חשבת שתסנוור אותו במספרים של צמיחה, בשקפים ובתנועות ידיים מוגזמות, ואנחנו נבלע את הכול, ועוד נבקש תוספת.

איתן כבל: הנתונים על הצמיחה, אדוני היושב-ראש, לא מרשימים אנשים שעובדים קשה ולא מסיימים את החודש.

איתן כבל: הנתונים על האבטלה לא מרשימים את מי שעובד קשה אבל לא מתפרנס בכבוד.

איתן כבל: אתה, אדוני ראש הממשלה, חשבת שתוכל להמשיך ולנהל פה חגיגה עם חבריך הטייקונים וששום דבר לא יצליח להפסיק את המסיבה שלכם.

איתן כבל: ובכן אדוני, העם הזה חזק, נבון ואמיץ יותר ממה שחשבת.

איתן כבל: זהו אינו חוט דק המקשר בין המאבק על הדלק, מחאת ה"קוטג'", שביתת הרופאים ומחאת הדיור.

איתן כבל: זהו חבל סיירים, והחבל הזה, שאותו הנחת על צווארו של הציבור, מונח עכשיו על צוואר ממשלתך ומחשב את ימיה לאחור.

איתן כבל: את פרי הבאושים הזה שטיפחת מאז התיישבת בפעם הראשונה על כיסא ראש הממשלה, תיאלץ עכשיו לאכול בעצמך.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת כבל, רק החיבוק של הטייקונים הוא לא נחלתו רק של ראש הממשלה; נחלתם של ראשי ממשלה רבים לפניו, ושל חברי כנסת פעילים במפלגות המכונות מפלגות חברתיות.

איתן כבל: אדוני ראש הממשלה, קודם כול, אני פטור – – –

ראובן ריבלין: החיבוק הזה הוא חיבוק קשה ביותר לכולנו.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, קודם כול, אני באופן אישי לא אמור להתנצל על כלום – קודם כול.

ראובן ריבלין: אתה בטוח.

ראובן ריבלין: אני – – –

איתן כבל: עכשיו, אדוני היושב-ראש – ואני אוהב, ולא רק מכבד – אני יכול לומר לך, אני לא בחשבון היסטורי, אני בהתמודדות עם ממשלה.

איתן כבל: אם אנחנו עוסקים בחשבונות היסטוריים – – –

ראובן ריבלין: לא, לא, לא.

ראובן ריבלין: אני מדבר על חברי כנסת במיליה הזה.

איתן כבל: אתה צודק, ברור לי.

איתן כבל: העניין ברור לי.

איתן כבל: אני, דרך אגב – – –

ראובן ריבלין: אני ואתה לא נמצאים במקומות האלה, גם שלי לא נמצאת.

ראובן ריבלין: יכול לטעון שהיו אתמול.

ראובן ריבלין: יש חברי כנסת פה שאצל הטייקונים – בלילה אחד אצל חמישה טייקונים.

ראובן ריבלין: אני לא יודע את זה כי אני שם, אני יודע את זה כי אשתי קוראת בעיתונים, והיא מתעניינת בעניין של מי היה אצל מי.

ראובן ריבלין: אבל לא כי היא רוצה ללכת.

ראובן ריבלין: אני רואה שאחד הדברים החשובים ביותר – אחד הדברים החשובים ביותר במערכת של נבחרי הציבור, זה מי יהיה יותר אצל הטייקונים.

איתן כבל: אני מרשה לעצמי להגיד – – –

ראובן ריבלין: אני גאה, למשל, שלא רק שלא הלכתי לטייקון אחד לחתונה – אני יותר גאה שלא הוזמנתי.

איתן כבל: גם אני, אדוני היושב-ראש.

ראובן ריבלין: אני יודע.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: עכשיו אני מחזיר לך את – – –

איתן כבל: תודה, אדוני היושב-ראש.

איתן כבל: אדוני ראש הממשלה, יש לך אחת מהקואליציות החזקות שהיו כאן, קרדיט ציבורי ואופוזיציה שאיננה מצטיינת בלוחמנות יתירה.

איתן כבל: יכולת לעשות דברים גדולים עבור עם ישראל ולחקוק את שמך באותיות של זהב בספר דברי הימים שלו.

איתן כבל: אבל חוזקותיך הפכו לטרגדיה שלך ושל כולנו.

איתן כבל: קפאת על מקומך.

איתן כבל: לא יזמת, לא הובלת, לא הנהגת.

איתן כבל: במשך יותר משנתיים לא עשית דבר אחד משמעותי שאפשר לציין, לטעמי.

איתן כבל: התאהבת בכוח הפוליטי ונרדמת על ההגה.

איתן כבל: ועכשיו, כשסוף-סוף אתה מתעורר, ספינת ממשלתך תקועה כבר עמוק בתוך הקרחון.

איתן כבל: ואם כבר מזכירים את ממשלתך, אז המחאה הציבורית חשפה אותה במלוא כיעורה.

איתן כבל: בכל יום שאני פותח את העיתון אני קורא על שר אחר שידע, התריע, חשב שצריך היה לנהוג אחרת.

איתן כבל: אתם צבועים, אדוני ראש הממשלה, אני אומר לך ולממשלתך.

איתן כבל: זו בדיוק אחת מהסיבות שבגללן הציבור סולד כל כך מפוליטיקאים.

איתן כבל: מנסים ללכת עם ולהרגיש בלי.

איתן כבל: תפסיקו לזלזל בנו ובציבור.

איתן כבל: מי שידע היה צריך להפוך שולחן, מי שהתריע ולא נענה היה צריך להתפטר באותו הרגע.

איתן כבל: ואם לא די בכך, נאלצתי לקרוא את דברי ההבל ורעות הרוח של שר החוץ שכינה את המחאה מחאה של מפונקים.

איתן כבל: מר ליברמן, כשאנשים משכילים שעובדים קשה בעבודות מכובדות עסוקים כל זמנם בלשרוד, הדברים שאמרת הם חרפה והם מעידים על הניתוק הגדול שלך מן המציאות.

איתן כבל: הבת הבכורה שלי מתעניינת באקטואליה.

איתן כבל: היא ביררה אצלי אם אני אוכל לתת לה לנהל חברה כשתשתחרר מהצבא.

איתן כבל: מה לעשות שלא לכולנו יש חברות בשווי מיליונים לרשום על שם ילדינו?

איתן כבל: והמביש מכולם, כמובן, שר הביטחון שהפך למשרתם של שני האדונים, נתניהו וליברמן, וקולו נדם.

איתן כבל: ב"מגדלי אקירוב" יש זכוכית כפולה, וכנראה שמי שמתגורר שם מתקשה לשמוע את קולות המחאה ולהיחשף למראות המפגינים.

איתן כבל: ואתמול הגיע השיא.

איתן כבל: כולנו שמענו, אדוני היושב-ראש, את הקולות הצורמים שיצאו מסיעת הליכוד.

איתן כבל: חברי חברי הכנסת, עד מתי אפשר לזרוע שנאה בדברי הבל?

איתן כבל: מחאה של אוכלי סושי?

איתן כבל: של מעשני נרגילה?

איתן כבל: אוי לה לבושה שכך מבקשת ממשלה לפטור את עצמה מהתמודדות עם הבעיות האמיתיות.

איתן כבל: צאו מהחדרים שלכם, סעו למאהלים בבאר-שבע, בראש-העין, ברחובות, בקריית-שמונה ביוקנעם.

איתן כבל: עם ישראל זועק מתוך כאב, ואתם יושבים שם ומתחרים ביניכם מי יוציא לתקשורת הצהרה יותר טיפשית ומנותקת מחברו.

איתן כבל: ומה קרה לך, ידידתי מרגלית צנעני?

איתן כבל: הגם את איבדת את ראשך בריחות הסושי והנרגילות?

איתן כבל: מה האמירה הזאת, מאיפה הבאת אותה?

איתן כבל: אני מנסה, באמת, אני מקשיב לך, אוהב אותך, מכיר אותך אישית – מאיפה זה בא?

ראובן ריבלין: צריך לדבר בזכותה, היא לא כועסת עליהם.

ראובן ריבלין: היא לא כועסת על זה שהם יושבים ומוחים, היא כועסת על זה – מדוע לא עזרו לה בזמנו.

ראובן ריבלין: אני מוכרח לומר, אני – – –

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, אני מאוהביה, ממכבדיה ותומכיה.

ראובן ריבלין: אני לא בן העדה, אבל יש לי נכדים מהעדה.

ראובן ריבלין: אני מוכרח לומר.

איתן כבל: לי הכאב הוא כפול.

ראובן ריבלין: אני בדרך כלל לא מסכים עם מרגלית צנעני.

ראובן ריבלין: אני הבנתי אתמול את מה שהיא אמרה לא כלפיהם, לא כלפי זה שהם יושבים ומוחים; למה הם לא באו לעזור בזמנו כאשר זה היה עוד – – –

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, אם אני אגיד לך כמה חשבונות אני צריך לעשות על עדתי, על אלף ואחד דברים שקרו, ועל מערכת החינוך בראש-העין של שנות ה-60 וה-70.

איתן כבל: אתה יודע, איך אני אומר את זה, אפילו יש לנו קשר עם ספרד למרות גירוש ספרד.

איתן כבל: אני לא יכול להרשות לעצמי, כשאנחנו עסוקים כל כך בלהסתכל – אנחנו רוצים להסתכל קדימה, אנחנו חוזרים לאחור, למען השם?

איתן כבל: הרי יש כאן בעיות, יש כאן בעיות, אדוני היושב-ראש, קשות, בעיות עומק אמיתיות של חברה שסועה ומשוסעת.

איתן כבל: אבל באמת שאני לא רוצה לפתוח את זה, אני אומר את זה ופונה אליה באהבה, כי אני אוהב אותה, גם כאדם, כלוחם למען צדק, וגם כי היא תימנייה, מה יש?

איתן כבל: אני לא מתבייש להגיד את זה.

איתן כבל: לסיכום אומר: אל מול העם הנפלא שקם על רגליו ודורש את מה שמגיע לו, עומדת היום ממשלה חסרת אונים וראש ממשלה שאפילו עוד לא התחיל להבין את גודל המשבר.

איתן כבל: כדי לעזור לך, ראש הממשלה, אשתמש בפרפראזה על אמרתו של המנהיג הנערץ עליך, צ'רצ'יל: מעולם לא הרסו מעטים כל כך את סיכוייהם של רבים כל כך בזמן קצר כל כך.

איתן כבל: אני קורא מכאן למוחים להמשיך במאבק ולא לוותר.

איתן כבל: אתם מייצגים את עם ישראל ומראים אותו במלוא תפארתו.

איתן כבל: עכשיו הגעתם אל המבחן האמיתי.

איתן כבל: אני מקווה שלא יגבה לבבכם, אך שלבבכם גם לא ידע שום פחד ושום מורא.

איתן כבל: אתם התקווה האמיתית לחיים שפויים במדינה הזאת, ועליכם, חברים, להתמיד ולהעצים את המאבק עד שנצליח, אם מותר לי להוסיף בנימה פוליטית גם, בעזרת השם, את הממשלה הרעה הזאת להוריד מעלינו.

איתן כבל: תודה, אדוני היושב-ראש.

איתן כבל: יש לך עוד 31 שניות.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: אל תשכח אף פעם שבכינרת הוציאו – – –

איתן כבל: אני זוכר.

איתן כבל: אני מאלה שמכירים היטב גם את כינרת וגם את הסילואן.

ראובן ריבלין: בשביל זה מרגלית ברמה הזאת צודקת.

ראובן ריבלין: זאת אומרת, אם הייתם אז זועקים לא היה קורה – –

איתן כבל: אני יודע היטב, האמן לי מעולם, גם מעולם לא התנכרתי.

איתן כבל: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: בבקשה, חברת הכנסת שלי יחימוביץ, שגם לה עומדות עשר דקות תמימות, ולאחריה – חבר הכנסת אבישי ברוורמן, שגם לו תעמודנה עשר דקות.

ראובן ריבלין: לא יכולה להיות רמה של דיון כזה עם פחות מעשר דקות.

שלי יחימוביץ': אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, שמעתי את ראש הממשלה במסיבת העיתונאים מספר על מונופול זדוני ואכזרי שמחזיק בכוח בקרקעות.

שלי יחימוביץ': שאלתי את עצמי על איזה מונופול מדבר ראש הממשלה.

שלי יחימוביץ': חיש מהר התברר שכשראש הממשלה מדבר על מונופול שמחזיק בידיו את הקרקעות הוא מתכוון למדינת ישראל.

שלי יחימוביץ': איך יכול להיות ש-7 מיליון בני-אדם אזרחי מדינת ישראל שמחזיקים כריבון בקרקעות המדינה באמצעות מדינתם הם מונופול?

שלי יחימוביץ': הרי זה דבר והיפוכו.

שלי יחימוביץ': איך מדינה יכולה להיות מונופול?

שלי יחימוביץ': עוד מעט נשמע תלונות על כך שלמדינה יש מונופול על הצבא, ולמדינה יש מונופול על משפט צדק, ולמדינה יש מונופול על בריאות העם, כן, ולמדינה יש מונופול על חינוך.

שלי יחימוביץ': מה המשמעות של הדיבור על קרקעות המדינה כמונופול?

שלי יחימוביץ': קרקעות המדינה הן בבעלות העם, כחלק מהחזון הציוני; זאת הסיבה שקרקעות המדינה נמצאות בבעלות המדינה.

שלי יחימוביץ': הן חלק מחזון שהוא ציוני, לאומי, חברתי, כלכלי, סביבתי.

שלי יחימוביץ': זו תפיסה מקולקלת של מהי מדינה, מהי המהות של המדינה.

שלי יחימוביץ': מקובל לאחרונה לומר על ראש הממשלה שהוא מבצע שליפות מהמותן.

שלי יחימוביץ': אני, בניגוד לרבים אחרים, לא מזלזלת בראש הממשלה בנימין נתניהו.

שלי יחימוביץ': אני לא חושבת שהוא שולף מהמותן, אלא שיש לו משנה סדורה.

שלי יחימוביץ': מסיבת העיתונאים האומללה הזאת שבה הוכרז על חלוקה חינם של קרקעות לקבלנים וחוק הווד”לים, והפרטת הקרקעות המכונה הרפורמה במינהל מקרקעי ישראל – כל אלה הם לא שליפה מהמותן, הם חלק מתוכנית סדורה להפרטתה של המדינה וחלוקתה לבעלי הון.

שלי יחימוביץ': אבל עכשיו, אדוני היושב-ראש, אנחנו רואים הפרטה מסוג חדש.

שלי יחימוביץ': עד עכשיו ראינו הפרטות לכל המרבה במחיר, ובסופה של ההפרטה ראינו תצלום עם הצ'ק הגדול.

שלי יחימוביץ': אני זוכרת גם את אייל גבאי, בשבתו כמנכ"ל רשות החברות הממשלתיות, מסכם את המטרה, לכאורה, של כל הפרטה – להביא את הצ'ק הכי גדול שאפשר.

שלי יחימוביץ': וזה מאוד מקומם כשלעצמו.

שלי יחימוביץ': לשם כך מופרטים נכסי המדינה?

שלי יחימוביץ': להביא את הצ'ק הכי גדול שאפשר?

שלי יחימוביץ': זה חזון כל כך קצר מועד, לקבל כסף כאן ועכשיו ולחלק את נכסי המדינה לבעלי הון.

שלי יחימוביץ': אבל כאן יש לנו עליית מדרגה של ההפרטה.

שלי יחימוביץ': כבר לא נותנים את הקרקעות למי שמביא את הצ'ק הכי גדול שאפשר – אלא פשוט מחלקים אותן חינם במכירת חיסול, ולא לכל המרבה במחיר.

שלי יחימוביץ': למה בכלל?

שלי יחימוביץ': למה בכלל התוכנית הזאת, לחלק קרקעות בחינם, להפריט את קרקעות המדינה?

שלי יחימוביץ': הרי יש 160,000 דירות מתוכננות ומאושרות שאפשר להתחיל לבנות אותן עכשיו.

שלי יחימוביץ': למה אנחנו צריכים לחלק קרקעות לא מתוכננות ולא מאושרות?

שלי יחימוביץ': למה לא לנצל את התוכניות הקיימות?

שלי יחימוביץ': מה זה מצג השווא הזה, כאילו אין מספיק קרקעות ורק צריך לחלק אותן מהר במכירת חיסול?

שלי יחימוביץ': למה משקרים לנו במצח נחושה?

שלי יחימוביץ': למה צריך את החוק הזה?

שלי יחימוביץ': למה צריך את חוק הווד”לים?

שלי יחימוביץ': כדי לחלק מהר קרקעות.

שלי יחימוביץ': גם לתת אותן בחינם, וגם להאיץ את כל תהליכי התכנון והבנייה – לעקוף אותם, לקבל בנייה פרועה, לא מתוכננת, לא אחראית, בלי חזון לאומי, בלי חזון סביבתי, בלי מגבלות, איש הישר בעיניו יעשה.

שלי יחימוביץ': ובקצה – האם יהיה לנו דיור בר-השגה?

שלי יחימוביץ': מי מבטיח לנו שבקצה יהיה דיור בר-השגה?

שלי יחימוביץ': מי מבטיח לנו, למשל, שלא ייבנו כאן במהירות דירות מקלקר ומקרטון?

שלי יחימוביץ': אני מגזימה, כמובן, זאת מטאפורה.

שלי יחימוביץ': מי יפקח על כך שלא ייבנו במהירות סלאמס?

שלי יחימוביץ': בלי תשתיות, בלי תכנון מושכל.

שלי יחימוביץ': קודם הקרקעות יעברו לבעלות הקבלנים – זה כבר נעשה בהפרטת הקרקעות, בבעלות ולא בחכירה – ובאמצעות חוק הווד”לים גם נדאג שהקרקעות האלה, שניתנו במתנה לנצח נצחים לאנשים פרטיים, לקומץ, מתי-מעט שיכולים להרשות את זה לעצמם – הקרקעות האלה גם יתוכננו באופן מופקר: בלי שטחים ציבוריים, בלי גני-ילדים, בלי שום פיקוח על; זאת המשמעות של חוק הווד”לים.

שלי יחימוביץ': עכשיו, אף אחד גם לא מבטיח לנו שבסופו של דבר נקבל את הסלאמס האלה.

שלי יחימוביץ': נגיד, נגיד שיכולים להבטיח לנו שהמחיר יהיה מפוקח ושייבנו סלאמס עם דירות זולות, ושאנחנו צריכים גם להגיד תודה שבונים לנו סלאמס, כי אנו זקוקים לקורת גג מעל ראשנו.

שלי יחימוביץ': מי מבטיח לנו בכלל שעל הקרקעות האלה, שיחולקו בחינם לקבלנים, בכלל ייבנו דירות?

שלי יחימוביץ': מי מבטיח שלא תהיה כאן דגירה על הקרקעות?

שלי יחימוביץ': קיבלו קרקע בחינם, ועכשיו למה שלא ידגרו עליה ויחכו שמחירה יעלה ויתייחסו אליה כאל נכס שאפשר לספסר בו?

ראובן ריבלין: נדמה לי שהחוק מחייב אותם – בהתחלה זה היה שלוש שנים, שזה היה אבסורד, אבל היום – תוך שנתיים להתחיל את התשתיות.

שלי יחימוביץ': אז, הנה, אדוני היושב-ראש, אני אגיד לך בדיוק מה אומר החוק: "ביצועה של תוכנית לדיור לאומי יחל בתוך שנתיים וחצי מיום שאושרה".

שלי יחימוביץ': מה המשמעות?

שלי יחימוביץ': "ביצוע בפועל של 25% מכלל עבודות התשתית ייחשבו כתחילת ביצוע התוכנית.

שלי יחימוביץ': "

ראובן ריבלין: הכסף עובד אצלו, אז הוא רוצה לסיים.

שלי יחימוביץ': 25% מכלל עבודות התשתית בתום שנתיים וחצי – שנתיים וחצי.

שלי יחימוביץ': עד 25% רק מהתשתית – מתי בדיוק נראה דירות?

שלי יחימוביץ': אבל אתה אומר: בסדר, נגיד שזה איזה מנגנון פיקוח, שבסופו יש סנקציה אם אין 25% מהתשתית.

שלי יחימוביץ': אז גם זה לא.

שלי יחימוביץ': הנה, תראו מה הסנקציה: "אם לא יוחל ביצוע התוכנית בתוך תקופה זו, לא יפקע תוקפה של התוכנית" – לא יפקע תוקפה של התוכנית – "אך הוועדה המחוזית תהיה רשאית לשנותה, להתלותה או לבטלה"; "רשאית", אפילו לא קבועה סנקציה בחוק למי שדוגר על הקרקעות ולא מפתח אותן.

שלי יחימוביץ': פשוט עושים מאתנו צחוק, פשוט לוקחים את הנכסים של כולנו ומחלקים אותם בחינם.

שלי יחימוביץ': שיא חדש של הפרטה.

שלי יחימוביץ': לא מקרה, לא שליפה, תוכנית ברורה, אידיאולוגית, ידועה וסדורה, שראש הממשלה מדבר עליה כבר שנים.

שלי יחימוביץ': זאת לא שליפה, הוא מתכוון לזה באמת ובתמים.

שלי יחימוביץ': לא לזלזל בו.

שלי יחימוביץ': האבסורד הוא שלא חסרות דירות.

שלי יחימוביץ': יש שפע של דירות ריקות וקרקעות זמינות שמנסים לשווק בפריפריה.

שלי יחימוביץ': אני אגלה לכם סוד, יש מספר זהה של משפחות ושל דירות בישראל.

שלי יחימוביץ': אבל כן, הרוב בפריפריה.

שלי יחימוביץ': אבל מה לעשות שאין מדינה בפריפריה?

שלי יחימוביץ': אין מדינה בפריפריה – אין מענקי איזון, אין חינוך נורמלי.

שלי יחימוביץ': למה?

שלי יחימוביץ': כי רוב ההוצאה לחינוך כבר ממומנת בידי האזרחים, ובפריפריות האזרחים לא יכולים להרשות לעצמם את ההוצאה הפרטית הזאת לחינוך, והם תלויים רק בתקציב החינוך המקוצץ שוב ושוב כדי לספק שירותי חינוך נורמליים לילדים שלהם.

שלי יחימוביץ': אין תעסוקה, אין תחבורה.

שלי יחימוביץ': אז באמת למה לחיות בפריפריה?

שלי יחימוביץ': ואיך אפשר ברוב חוצפה לשלוח את מי שרוצים לחיות במרכז, כי רק שם יש עבודה, לגור בפריפריה לפני שהם מעזים למחות על כך שאין קורת גג מעל ראשם?

שלי יחימוביץ': מה קורה עם הווד”לים?

שלי יחימוביץ': חוק הווד”לים ממוקד לקרקעות המדינה הנמצאות במרכז, לקרקעות היקרות במדינה, כך שלא יישאר מהן שריד וזכר, וכולן כולן יחולקו בזול ומהר לקבלנים.

שלי יחימוביץ': זאת לא התרופה, אדוני ראש הממשלה, זאת המחלה.

שלי יחימוביץ': ובמקום לרפא את המחלה אנחנו מקבלים עוד ועוד ממחוללי המחלה.

שלי יחימוביץ': התגובה להיעדר קורת גג – הפרטת קרקעות.

שלי יחימוביץ': לא, אדוני ראש הממשלה, ההיפך מזה.

שלי יחימוביץ': התרופה למשבר ברפואה הציבורית בחזונו של ראש הממשלה היא השר"פ – שירות רפואי פרטי לעשירים בבתי-חולים ממשלתיים שאזרחי המדינה מימנו ממסיהם.

שלי יחימוביץ': לא, זאת לא התרופה, אדוני ראש הממשלה, זאת המחלה.

שלי יחימוביץ': התרופה למחירי ה"קוטג'" היא לא פגיעה בחוליה העמלה, היצרנית, של הרפתן ששם מגפיים בבוקר והולך אל הרפת, או פתיחת השווקים והיצף של סחורה זולה ופגיעה במקומות עבודה.

שלי יחימוביץ': לא, אדוני ראש הממשלה, זה עוד מאותה מחלה, זו לא התרופה.

שלי יחימוביץ': וכשאתה נכנע ומקפיא את ההעלאה במחירי הדלק, תיקח את הכסף מהקפאת הרפורמה במס ולא בקיצוץ רוחבי שלוקח עוד מהבריאות ומהחינוך ומאלץ את מעמד הביניים לשלם עוד מכיסם.

שלי יחימוביץ': ההיפך, אדוני ראש הממשלה, ההיפך ממה שאתה עושה, ולא עוד מאותה מחלה.

שלי יחימוביץ': ולסיום אני רוצה לומר שוב: זה אומנם מאבק פוליטי.

שלי יחימוביץ': כל מאבק הוא פוליטי.

שלי יחימוביץ': פוליטיקה, הרי אנחנו כבר יודעים, אני מנסה לומר זאת כבר שנים, פוליטיקה זה לא רק עניינים מדיניים, פוליטיקה זה לא רק מה פוליטיקאי פלוני אמר לחברו, פוליטיקה זה החיים שלנו כאן.

שלי יחימוביץ': פוליטיקה זה לא רק העיסוק בגבולות, אלא גם בדבר השולי הקטן הזה שנמצא בתוך הגבולות ושמו מדינת ישראל.

שלי יחימוביץ': אז זה מאבק פוליטי, אבל לא מפלגתי.

שלי יחימוביץ': שימו לב, זה מאבק אידיאולוגי, זה מאבק בין אידיאולוגיות.

שלי יחימוביץ': לא צריך להקטין אותו ולהפוך אותו לפרסונלי.

שלי יחימוביץ': תקראו את השלטים שנישאים בידי רבבות הצעירים האלה, ולא רק צעירים, גם מבוגרים מהם; השלטים האלה אומרים: מדינת רווחה, די להפרטה, צדק חברתי.

שלי יחימוביץ': דברים מושכלים, נבונים, עמוקים, לא תובעניים, לא אני, אנוכי, עצמי, הכיס שלי, אלא החברה הישראלית כולה.

שלי יחימוביץ': זה סדר-יום סוציאל-דמוקרטי מול סדר-יום ניאו-ליברלי כלכלי ימני תאצ'ריסטי.

שלי יחימוביץ': אלה שני סדרי-היום שעומדים היום על הפרק.

שלי יחימוביץ': זה לא פרסונלי, זה אידיאולוגי, וטוב שהגענו למקום הזה, למקום האידיאולוגי, ותודה לצעירים המקסימים, החכמים והמעמיקים האלה, שבחרו לקחת את המחאה למקום שהוא אידיאולוגי וקורא תיגר על הסדר החברתי, והם לא מסתפקים בפירורים, והם לא אוכלים לוקשים.

שלי יחימוביץ': אנחנו מודים להם על כך שהם החזירו לנו את סדר-היום האידיאולוגי והחדירו אותו חזרה אל תוך הפוליטיקה.

שלי יחימוביץ': תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחברת הכנסת שלי יחימוביץ.

ראובן ריבלין: אני מזמין את חבר הכנסת אבישי ברוורמן לעלות, השר לשעבר.

ראובן ריבלין: גם לרשות חבר הכנסת ברוורמן עשר דקות, ואחריו – רמדאן כרים – השיח' אברהים צרצור.

אבישי ברוורמן: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, חברי חברי הכנסת, קודם כול, גם הבן שלי הלך לישון באוהלים, והצעירים האלה ששוכבים ברוטשילד ובמקומות אחרים נותנים לנו את התקווה שמשהו יתחיל להשתנות בארץ הזאת.

אבישי ברוורמן: אבל אני רוצה באמת להסתכל, בעשר הדקות שיש לי, על שני דברים: מה הביא ב-20 השנה האחרונות לקריסת מעמד הביניים בכל רחבי העולם המערבי, ובישראל בפרט; מה הטעות ההיסטורית שנעשתה פה, מדוע ראש הממשלה אחראי והאם יש דרך של חזרה בתשובה.

אבישי ברוורמן: מגיל 18 למדתי כלכלה, אני היום בן 63, ואני רוצה בדברי להתייחס לניסיוני כפרופסור לכלכלה, ככלכלן לאורך חיי.

אבישי ברוורמן: הטעות הגדולה שקרתה עם קריסת הקומוניזם היתה בהתבוללות הבלתי מוגבלת בבצע הכסף, מכיוון שהתחרות בין קפיטליזם וקומוניזם הסתיימה בקריסת הקומוניזם, ואז לקפיטליזם קורא דרור, ולפתע הקריאה שהיתה שנים רבות לשילוב בין ממשלה שמנסה להיות הוגנת ויעילה לבין שוק, שוק תחרותי, התפרצה ללא מגבלות לאי-שוויון אדיר, לשימוש לא נכון בחיסכון לטווח ארוך.

אבישי ברוורמן: זה קרה בהפרטה של ברית-המועצות, שקבוצה קטנה של אנשים, חלקם סוכני קג"ב וחלקם עוזרים פרלמנטריים, לקחו את כל ברית-המועצות; זה קרה עם החיסכון לטווח ארוך בארצות-הברית, כאשר סכומי העתק של קרנות הפנסיה וקופות הגמל עברו באמצעות בנקי ההשקעות של "גולדמן-סאקס" ואחרים לכל מיני מקומות שבהם מעמד הביניים לא קיבל את התמורה, ועם הקריסה הוא נענש בכל מקום בעולם.

אבישי ברוורמן: מה קרה בישראל?

אבישי ברוורמן: הטעות ההיסטורית במדינת ישראל – ואדוני ראש הממשלה, לא, זה לא רק אתה; מפלגות הליכוד, קדימה והעבודה היו חלק מאותה תפיסה – היתה כאשר לפתע, עם קריסת הקומוניזם, בחגיגה הגדולה, שכחו את הדרך הישנה של האיזון.

אבישי ברוורמן: והתוצאה הגיעה, למה שהגענו עד הלום, לא רק כאן, אלא במקומות רבים, לממשלות לא יעילות, לא אפקטיביות, חלקן בעולם גם מושחתות, ושוק פרטי פרוע, שקבוצת אנשים מובילה אותו באמצעות תרבות הרייטינג, שגם היא מונעת דיון שיש בו עומק.

אבישי ברוורמן: כי כשביוון היום יש ראש ממשלה שהוא הגון והוא סוציאל-דמוקרט, אבל ממשלות מושחתות בעבר ובנקאים שלקחו את הכול, את כספי הציבור, וזרקו אותם על קרן הצבי – כשהוא מתמודד ומעמד הביניים קורס, מעמד הביניים כועס: תביא לנו תרופה.

אבישי ברוורמן: אבל אין תרופה מיידית, ולכן הסכנה היא שימין קיצוני מחד ושמאל קיצוני שלא אחראי, ללא בגרות, מאידך יכולים להחזיר את העולם לתקופות של ניאו-פאשיזם.

אבישי ברוורמן: מה קרה בישראל?

אבישי ברוורמן: בישראל, לצערי, גם הממסד של מפא"י, שהיתה בו שחיתות מסוימת ואפליות מסוימות, עד שנות ה-70 היתה לו ליבה שהיתה בה איכות אינטלקטואלית ומוסרית, שהיו בה משרתי ציבור מזרחים ואשכנזים שבאו לשרת.

אבישי ברוורמן: ואז בא המשחק הגדול.

אבישי ברוורמן: לצערי, את החיסכון לטווח ארוך, בהפרטה הגדולה, את אותן קרנות פנסיה וקופות הגמל, קבוצה קטנה – כמו בברית-המועצות – קיבלה אותה, ואומר את זה בצורה מאוד ברורה: אנחנו באנו לכאן אחרי אלפיים שנה לבנות.

אבישי ברוורמן: התיימרנו, התיימרנו, אנחנו לא כאלה, להיות אור לגויים, לבנות כלכלה הוגנת, חברה צודקת ומנהיגות מוסרית.

אבישי ברוורמן: מעולם לא ציפינו שספקולנטים וסוחרים זריזים – שיש להם מקום בכלכלה, הם חשובים, אבל לא הם יהיו מובילי האומה.

אבישי ברוורמן: כאשר זה קרה לפתע, מסביב כל הממסד, אם זה גנרלים או פקידי אוצר או כלכלנים, כולם אמרו: זאת שיטת השוק, מגיע לכולנו מאות מיליונים.

אבישי ברוורמן: ובסיפור הזה, בין החטא של אי-חלוקת הארץ, והבין את זה בן-גוריון, והבין את זה בסוף גם שרון, והבין את זה רבין והבינו אחרים, שבו סכומי עתק הלכו למקומות אחרים; בין סדר עדיפויות שבו ישראל הפכה להיות מדינה נמוכה מה-OECD, מהיורו, אפילו מארצות-הברית, בהוצאות הציבוריות, שבו השירותים לאותו מעמד בינוני – לילדים שלי כבר יהיה בית.

אבישי ברוורמן: אני זכיתי מכיוון שאמרתי – אבי זיכרונו לברכה שהיה נגר, לא היתה לו פנסיה.

אבישי ברוורמן: אמרתי: שימכור את הבית; סירב למכור.

אבישי ברוורמן: מהבית הזה אשתי הקימה – יש לי בית, ולאשתי יש, ולכן לילדים שלי יהיה בית.

אבישי ברוורמן: אבל בני החברים שלי, שגדלו אתנו ביחד, שלא קיבלו את הירושה הזאת, הם אלה שיושבים ברוטשילד ובבאר-שבע ואין להם סיכוי.

אבישי ברוורמן: איך עושים דבר כזה?

אבישי ברוורמן: איך חוזרים בתשובה?

אבישי ברוורמן: קודם כול, זה שינוי סדר העדיפויות.

אבישי ברוורמן: אני, שהייתי בממשלה, אני שנכנסתי לפוליטיקה לפני חמש שנים ושהייתי חלק מהמערכת, מסתכל ומתבונן ולפעמים מתריע.

אבישי ברוורמן: גם אני טעיתי, כי האמנתי שגם ההתבוללות הזאת, בשוליים, עדיין תביא לפתרון, להתקדמות, לתהליך שלום, לתהליך שלום שיביא אתו גם פרוספריטי כלכלי ואז תבוא הרפורמה החברתית.

אבישי ברוורמן: על שלושה חטאי ישראל ועל ארבעה לא אשיבנו.

אבישי ברוורמן: אותו ש"ש – שלום-שחיתות.

אבישי ברוורמן: ב-1967, מאז התחיל תהליך של שלום, אבל במקביל תהליך של שחיתות – ורוב השחיתות, רבותי, היא שחיתות חוקית.

אבישי ברוורמן: השחיתות הגדולה בברית-המועצות היתה חוקית.

אבישי ברוורמן: השחיתות הגדולה ביותר בעולם היא, שבאמצעות החוק קבוצה קטנה של אנשים לוקחת הכול.

אבישי ברוורמן: זאת הבעיה.

אבישי ברוורמן: זה לא שמישהו גונב כיכר לחם.

אבישי ברוורמן: ולכן, רבותי, איך חוזרים בתשובה בכל העולם מקפיטליזם שפשה קדימה, שהוא לא תחרותי, שמובל על-ידי אנשים?

אבישי ברוורמן: איך חוזרים אחורה לשילוב של ממשלה נאורה, שוק תחרותי, כאשר הממשלה גם היום רצה על הספין ועל הרייטינג?

אבישי ברוורמן: כאשר כאן, בכנסת, לצערי, הדיון העמוק בכלל בדרך כלל לא קיים, ומי שיוציא את הכותרת המדהימה הוא יקבל את הרייטינג ויוביל את הציבור בקריאה על הבסטיליה?

אבישי ברוורמן: ולכן, רבותי, זה זמן – אדוני ראש הממשלה, לך: שוחחתי אתך כמה פעמים.

אבישי ברוורמן: אמרתי לך: הטעות היא לא רק הטעות לגבי המסים העקיפים, שהיו צריכים להוריד אותם, ולבטל את כל ההפחתה במסים לעשירונים העליונים ולחברות; הסיפור האמיתי הוא בשינוי סדר העדיפויות, שבו התקציב גדל לכל המקומות האחרים.

אבישי ברוורמן: ואני, שאמון על אחריות פיסקלית – כן, נוסף לתוספות, קיצוצים; לא רוחביים, קיצוצים גם בתקציב הביטחון, כן, בתקציב הביטחון.

אבישי ברוורמן: לא בנשקים למלחמה הבאה אלא בבזבוזים של סוחרי נשק על מלחמות עברו.

אבישי ברוורמן: כי פה השאלה האמיתית.

אבישי ברוורמן: אני כבר חושש.

אבישי ברוורמן: עוד מעט יתחיל בלגן, ואז יגידו: מה מאחד את העם?

אבישי ברוורמן: כרגיל, האויב מבחוץ.

אבישי ברוורמן: ואז יישכח הכול כי האויב מבחוץ ישכיח את הנקודה שאותם צעירים – ומעמד בינוני מוביל את הכול.

אבישי ברוורמן: מעמד בינוני מוביל מהפכות, מוביל שינוי, הוא צריך להוביל גם את הקבוצות החלשות, שהן כבר אדישות, כי הן לא מאמינות יותר.

אבישי ברוורמן: הן יודעות שהפוליטיקאים תמיד יסובבו אותן.

אבישי ברוורמן: לכן, מה שקורה היום בישראל זו תחילתה של מהפכה מוסרית.

אבישי ברוורמן: היא לא תקרה היום או מחר, עוד מעט ההפגנות תיגמרנה.

אבישי ברוורמן: יבואו דברים אחרים, יבוא ספטמבר.

אבישי ברוורמן: אבל החלחול הזה, שיהיה בשנים הקרובות, יגיד: בישראל צריך פוליטיקה מסוג אחר; שבה אתה אומר את האמת, שאתה מתחבר לדרך שעליה הוקמה מדינת ישראל.

אבישי ברוורמן: כן, דיברת על ז'בוטינסקי אתמול.

אבישי ברוורמן: ז'בוטינסקי היה מתהפך בקבר.

אבישי ברוורמן: הוא דיבר על עושר?

אבישי ברוורמן: אנחנו מדברים על יוזמה פרטית שבה אנשים – מיגיע כפיהם.

אבישי ברוורמן: אנחנו לא מקנאים באנשים שמצליחים.

אבישי ברוורמן: אבל לא אנשים שלוקחים כספים שלנו, משתמשים בהם לספקולציות, והם לא בונים ומוסיפים ערך.

אבישי ברוורמן: על זה המבחן האמיתי, על חלוקת ההון, חלוקת ההכנסה וצמיחה אמיתית.

אבישי ברוורמן: אני, שמכיר הרבה מאוד מהאנשים, שמבין אותם – כי כולנו חוטאים בתאוות בצע: כשמציעים לגנרל שעוזב את הצבא עשרות מיליונים, למה שהוא לא ייקח?

אבישי ברוורמן: כשמציעים לפקיד אוצר שעוזב את האוצר עשרות מיליונים, למה שהוא לא ייקח?

אבישי ברוורמן: אומרים לו: אנחנו הטובים ביותר.

אבישי ברוורמן: לא, אנחנו לא הטובים ביותר.

אבישי ברוורמן: אנחנו עושים את זה מפני שיש תשואה לגודל וה"בלבתים" לא מוכנים.

אבישי ברוורמן: הם יודעים שלבד הם לא יכולים לקחת.

אבישי ברוורמן: המוסריות נעלמה.

אבישי ברוורמן: אמרתי שיעקב לוינסון התאבד, או אברהם עופר, ונדמה לי שהם לא עברו על דבר, אבל היה להם reference group בתקופה שהיה מוסר בישראל.

אבישי ברוורמן: לא יכלו להסתכל לחברים שלהם – לא בתל-אביב ולא בגבעתיים ולא ב– – – ולא בעיירות, והם התאבדו.

אבישי ברוורמן: הבעיה של ישראל היא מוסר.

אבישי ברוורמן: הבעיה של הקריסה, של מה שקורה היום בעולם המערבי, היא מוסר.

אבישי ברוורמן: חזרה של מוסר היא גם יצירת פוליטיקה אחרת, וזה תהליך מאוד מאוד ארוך.

אבישי ברוורמן: אדוני ראש הממשלה, אתה אחראי, זה נפל במשמרת שלך.

אבישי ברוורמן: אתה אחראי מפני שבשיחות רבות אתך טעית.

אבישי ברוורמן: טעית לחלוטין כשהאמנת שאם הולכים על קפיטליזם קיצוני הוא יביא תחרות.

אבישי ברוורמן: לא.

אבישי ברוורמן: אתה, שיושב היום בימין הרפובליקני הקיצוני ההזוי עם גלן בק ושרה פיילין ודונלד טרמפ, והם מסכנים את יציבות העולם ומדרדרים את ארצות-הברית – – –

אורלי לוי אבקסיס: משפט סיום.

אבישי ברוורמן: לא חלק לנו ולא נחלה בבן ישי.

אבישי ברוורמן: תודה.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה לך, חבר הכנסת אבישי ברוורמן.

אורלי לוי אבקסיס: הבא בתור ברשימת הדוברים – חבר הכנסת אברהים צרצור.

אורלי לוי אבקסיס: בבקשה, חבר הכנסת צרצור.

אורלי לוי אבקסיס: לרשותך 25 דקות.

אברהים צרצור: גברתי היושבת-ראש, גברתי השרה, כנסת נכבדה, אי-אפשר לדבר על מדיניות הדיור של ממשלת ישראל במנותק ממדיניותה בכל תחומי החיים.

אברהים צרצור: יש לי הרגשה שרוח רעה שוכנת בגופה של ממשלת ישראל, ולכן – בפני כמה נתונים בתחומים שונים של חיי היום-יום של אזרחי מדינת ישראל, שמראים ומוכיחים מעל לכל ספק שישנה בעיה קשה מאוד בראייה האסטרטגית של הממשלה הזאת, ולכן רמת החיים מידרדרת מיום ליום.

אברהים צרצור: בנושא הדיור, גברתי היושבת-ראש, תקציב הסיוע בדיור של משרד השיכון קוצץ בכ-56% בתוך עשור.

אברהים צרצור: סכום הסיוע בשכר דירה לזכאים נחתך בחצי בשנת 2003, ומאז גם נשחק ב-30%.

אברהים צרצור: למרות הקבוע בחוק, אף לא דירה אחת – במקרה זה הבנייה של מינהל מקרקעי ישראל – נקבעה כדיור בר-השגה או כדיור ציבורי.

אברהים צרצור: המדינה ממשיכה למכור קרקע ליזמים ללא כל חזון או מדיניות לגבי מה שייבנה, לא מתערבת ולעתים אף מעודדת את מגמת השוק.

אברהים צרצור: ומה בנושא הרווחה, גברתי היושבת-ראש?

אברהים צרצור: בשני העשורים האחרונים הופרט חלק גדול משירותי הרווחה – החל ממענה טלפוני, דרך מוסדות לטיפול בילדים או מבוגרים וכלה בהשמת ילדים שהוצאו מביתם.

אברהים צרצור: בשנת 2004 הוקצו 96% מתקציב האגף לשירותים אישיים וחברתיים ו-93% מתקציב אגף השיקום לרכישת שירותים מארגונים או מעמותות.

אברהים צרצור: בשירותי הרווחה, גברתי היושבת-ראש, מחסור של יותר מ-1,000 תקנים.

אברהים צרצור: העומס שמוטל על כתפי העובדות והעובדים הסוציאליים עצום והמשכורות, לצערי הרב, זעומות.

אברהים צרצור: מה בנושא החינוך?

אברהים צרצור: בעשור האחרון קוצצו 250,000 שעות לימוד ומתוכן הוחזרו בשנתיים האחרונות רק 100,000.

אברהים צרצור: ההוצאה הממוצעת לתלמיד בישראל נמוכה מהממוצע במדינות המפותחות.

אברהים צרצור: המימון הפרטי בתחום החינוך מגיע כבר ל-25% מההוצאות הלאומיות לחינוך, לעומת 15% במדינות ה-OECD ו-10% בלבד מאירופה.

אברהים צרצור: ההוצאה לתלמיד בחמישון העליון גבוהה פי 1.7 מאשר בחמישון התחתון.

אברהים צרצור: בלמעלה ממחצית מהרשויות המקומיות נהוגים בבתי-הספר הציבוריים מסלולי לימוד ייחודיים הכרוכים בהליך מיון ו/או בדרישות כספיות.

אברהים צרצור: מה בנושא המים?

אברהים צרצור: המצרך החיוני ביותר, גברתי היושבת-ראש.

אברהים צרצור: מתחילת 2010 התייקרו תעריפי המים לצרכן הביתי ב-40%–50%.

אברהים צרצור: הסיבות לכך – החלטת הממשלה להפסיק את התמיכה הממשלתית במשק המים והעברת התפעול של משק המים לתאגידי מים וביוב.

אברהים צרצור: מה בנושא הבריאות, הקשור אלינו באופן דרסטי?

אברהים צרצור: מאז סוף שנות ה-90 התקציב הריאלי לאספקת סל השירותים הציבורי נשחק ב-40%.

אברהים צרצור: ישראל נמצאת כיום במקום ה-25 מבין המדינות המפותחות בהשקעה בבריאות.

אברהים צרצור: במקביל לקיצוצים במימון הממשלתי של מערכת הבריאות, חלה עלייה מתמדת בשיעור ההוצאה הפרטית על שירותי הבריאות.

אברהים צרצור: מספר המיטות ל-1,000 נפש בבתי-החולים ירד מ-2.3 ב-1990 ל-1.9 ב-2010.

אברהים צרצור: מספר הרופאים ל-1,000 נפש, כבוד השר, ירד מ-3.7 ב-1995, ל-3.4 ב-2010.

אברהים צרצור: נתונים אלה נמוכים באופן משמעותי מהממוצע של מדינות ה-OECD.

אברהים צרצור: מה בנושא של העבודה?

אברהים צרצור: שיעור האבטלה הממוצע בישראל נמוך יחסית, יש להגיד.

אברהים צרצור: הבעיה טמונה בעיקר בשכרם הנמוך של העובדים ובתנאי העסקה נצלניים.

אברהים צרצור: ב-2008 השתכרו כ-60% מהשכירים במשק פחות מ-6,389 שקלים בחודש, שהם 75% מהשכר הממוצע במשק.

אברהים צרצור: 40% מהשכירים הרוויחו פחות ממחצית השכר הממוצע.

אברהים צרצור: שכרן הממוצע של נשים עובדות מהווה 66% מזה של העובדים הגברים.

אברהים צרצור: שיעור עובדי הקבלן בישראל, גברתי היושבת-ראש, נע בין 5% ל-10% מכלל העובדים.

אברהים צרצור: הדבר המפתיע ביותר זה שבשירות הציבורי הוא מוערך בכ-20%, לעומת כ-1.5% במדינות המפותחות.

אברהים צרצור: מה בקשר לרשת הביטחון החברתית?

אברהים צרצור: בעשור האחרון הוקשחו תנאי הזכאות לקבלת דמי אבטלה, קוצרה משמעותית תקופת הזכאות וגובה הקצבה הופחת.

אברהים צרצור: קצבת הבטחת הכנסה קוצצה באופן דרמטי בשנת 2003, בשיעור ממוצע של כ-30% למשפחה.

אברהים צרצור: נוסף על כך קוצצו או בוטלו הטבות נלוות, כגון הנחה בארנונה או בתחבורה ציבורית וסיוע בשכר דירה.

אברהים צרצור: תקציב שירות התעסוקה, גברתי היושבת-ראש, קוצץ עד שהגיע לרמה שבה במדינות ה-OECD הוא פי-20, דבר מפתיע מאוד.

אברהים צרצור: סמכויות רבות של שירות התעסוקה הועברו לחברות פרטיות, יחד עם המשאבים הממשלתיים.

אברהים צרצור: שירותים רבים אחרים, כגון סדנאות לחיפוש עבודה, בוטלו.

אברהים צרצור: אלה רק דוגמאות, גברתי היושבת-ראש, כבוד השר, כנסת נכבדה, למצב של תחומי החיים הרבים של אזרחי מדינת ישראל, לפי מה שהתפרסם לאחרונה על-ידי גופים שהם רסמיים, והנתונים, אפשר לבדוק אותם לעומק.

אברהים צרצור: אני חושב שאין אף אחד שיכול להכחיש את קיומם של הנתונים האלה.

אברהים צרצור: עכשיו, לגופו של עניין, גברתי היושבת-ראש, בנושא של המגזר ערבי.

אברהים צרצור: השאלה שנגזרת מכל הדיון הזה בהצעת חוק הווד”לים, הבנייה למגורים ולדיור ציבורי – האם הצעת החוק הזו עוזרת לפתרון הבעיות הבסיסיות, הבעיות הקשות ביותר, המסובכות, המורכבות ביותר של האוכלוסייה הערבית בישראל?

אברהים צרצור: לצערי הרב אני חייב להגיד, גברתי היושבת-ראש, כבוד השר, כנסת נכבדה, שהתשובה לשאלה הזו, לצערי הרב היא לא, ממש לא.

אברהים צרצור: אין בסעיפי החוק האלה, למרות התיקונים שהוכנסו במשך הדיונים השונים בוועדות השונות – לאור ההצעות שהצענו, וההסתייגויות שהגשנו להצעת החוק הזו, הוכנסו כמה תיקונים, אבל לצערי הרב אין בשורה בהצעת החוק הזו, ואין לאוכלוסייה הערבית שום תקווה שהחוק הזה יכול לעזור בפתרון הבעיות הקשות ביותר של תכנון ובנייה במגזר הערבי.

אברהים צרצור: איך זה בא לידי ביטוי ולמה זה ככה, ולמה התשובה שלנו היא לא?

אברהים צרצור: הסיבה הראשונה, גברתי היושבת-ראש, זה הנושא של הקרקעות.

אברהים צרצור: מחסור בקרקעות לבנייה למגורים באוכלוסייה הערבית הוא אחת הסיבות הקשות ביותר לבעיה הקשה של התכנון, לבעיה הקשה של הבנייה הבלתי-חוקית במגזר הזה, שגוררת אחריה בעיות קשות של הריסה של בתים.

אברהים צרצור: כפי שגברתי יודעת וכפי שכולנו יודעים, הריסת בית, גברתי היושבת-ראש, זה לא רק הריסה של בלוקים, זה הריסה של חיים שלמים, של משפחות נטולות כל יכולת, שמהחסכונות שחסכו במשך הרבה שנים בחיים שלהם, הצליחו להקים את הבית שלהם.

אברהים צרצור: הם רצו מאוד להקים את הבית הזה בצורה חוקית, רצו מאוד להקים את הבית שלהם, הבית של המשפחה, במסגרת של תב"ע – תוכנית בניין עיר – מאושרת, בתוקף, כפי שזה קיים במגזרים אחרים.

אברהים צרצור: בהיעדר מדיניות של תכנון, בהיעדר מדיניות שרואה באוכלוסייה הערבית חלק אינטגרלי מהתכנון הלאומי של מדינת ישראל, התוצאות הן פשוט מאוד הרסניות ביותר.

אברהים צרצור: אני חייב להגיד לגברתי היושבת-ראש, כבוד השר, שביום מן הימים גם היתה הצעת חוק, היה חוק, הוראת שעה, שנקרא ול"ל.

אברהים צרצור: מתוקף תפקידי כראש עיר בכפר-קאסם במשך עשר שנים, תאמינו לי, אנחנו ניסינו לקדם עניינים במסגרת חוק הוול"לים.

אברהים צרצור: כתוצאה מחסמים ביורוקרטיים של אלה ששולטים במילוי תפקידם ביישום החוקים האלה, פשוט נתקלנו בבעיות קשות מאוד שהאריכו את תקופת אישור התוכניות, בדיוק כאילו שלא השתנה שום דבר.

אברהים צרצור: דהיינו, אלה שנמצאים עכשיו בוועדות השונות, אלה שיימצאו בוועדות לפי הצעת החוק המונחת בפנינו – אני הסתכלתי על רשימת החברים בוועדות השונות, ועדות המשנה והוועדה עצמה, הבסיסית; ראיתי שכל האנשים שימונו לחברות בוועדות האלה, גברתי היושבת-ראש, הם מינויים פוליטיים.

אברהים צרצור: זאת אומרת, הם ממונים על-ידי גורמים ממשלתיים ולרוב על-ידי שרים.

אברהים צרצור: עכשיו, ניסיתי למצוא שם איזשהו מרכיב שיכול לייצג את הציבור הכללי בכלל ואת הציבור הערבי בפרט.

אברהים צרצור: לצערי הרב, לא מצאתי שם שום נציג של האוכלוסייה הערבית בוועדות האלה.

אברהים צרצור: יש כאלה שיגידו, היות שהחוק הזה מתייחס גם לתוכניות במסגרת רשויות מקומיות, ויש כאלה בישראל, לכן הנציגים של הרשויות המקומיות יהיו שם בוועדות האלה.

אברהים צרצור: אז התשובה שלי, גברתי היושבת-ראש, היא כך: בחוק הקיים היום, ללא הווד"לים וללא הוול"לים, יש יותר מנציג אחד של הרשות המקומית בוועדות השונות.

אברהים צרצור: הם יכולים לייצג את האינטרסים העליונים של תושביהם בצורה מסודרת.

אברהים צרצור: אבל לפי הצעת החוק המונחת לפנינו יש רק נציג אחד של הרשות המקומית שיש לו זכות לבוא ולהיות מעורב.

אברהים צרצור: מה זה אומר, גברתי היושבת-ראש?

אברהים צרצור: מה זה אומר – היעדר קרקעות לבנייה למגורים, וממה נבעה הבעיה הזאת?

אברהים צרצור: אני אמנה בפניכם כמה נתונים הראויים באמת לציון בנושא הזה.

אברהים צרצור: 1.

אברהים צרצור: שטח השיפוט של כלל הרשויות המקומיות הערביות כיום אינו מגיע כדי 2.5% משטחה של המדינה, למרות העובדה שהאזרחים הערבים הם כ-20% מאוכלוסיית ישראל; 2.

אברהים צרצור: למרות קצב הצמיחה המהיר של האוכלוסייה הערבית, שמאז 1948 גדלה פי-עשרה, הרי מאז הקמת מדינת ישראל הצטמצמו עתודות הקרקע של האוכלוסייה הזאת בכמחצית; 3.

אברהים צרצור: לא הוקם מאז קום מדינת ישראל אף יישוב ערבי חדש, למעט יישובים בנגב שנועדו לרכז בתוכם את הבדואים, ולפנות שטחים.

אברהים צרצור: זאת לעומת מאות יישובים יהודיים חדשים שהוקמו מאז.

אברהים צרצור: וזה מתקשר גם לנקודה אחרת, בקטע של הקרקעות; הרי כשמדברים על מחסור בקרקעות לבנייה למגורים באוכלוסייה הערבית, מדברים על הצורך בכך שהמדינה תפשיר קרקעות שבבעלות המדינה, והיו פעם, בשנות ה-60 וה-70 – לא רק מאז קום המדינה – היו בבעלות פרטית של תושבי ואזרחי מדינת ישראל, במסגרת מה שנקרא הסדרת קרקעות בשנות ה-60, ה-70 וגם – עד – שנות ה-80.

אברהים צרצור: חלק גדול מאוד, גברתי היושבת-ראש, מהקרקעות הפרטיות האלה, שאזרחי ישראל הערבים ירשו מאבותיהם או מסביהם במשך מאות ואלפי שנים, חלק גדול וניכר מהקרקעות האלה הופקעו על-ידי מדינת ישראל והפכו לבעלות המדינה.

אברהים צרצור: לצערי הרב, יותר מ-80% מהקרקעות האלה, במקום להקצות אותן לאזרחי ישראל הערבים, הן הוקצו, פשוט מאוד, הועברו מבעלותם של אזרחי המדינה הערבים, לזכותם ולשימושם של הרוב היהודי במדינת ישראל, לשימושם של היהודים, שהם הרוב במדינת ישראל.

אברהים צרצור: ולכן אנחנו אומרים עכשיו, שכדי לפתור את הבעיות של הדיור צריכים להקצות קרקעות.

אברהים צרצור: החוק של הווד"לים, לצערי הרב, לא מחייב – לא את הממשלה, לא את הרשויות הרלוונטיות, עם מינהל מקרקעי ישראל – להפשיר קרקעות ברמה הנאותה, ברמה המספקת והדרושה כדי לפתור אחת ולתמיד את הבעיות הקשות: המחסור הקשה ביותר בנושא הבנייה למגורים.

אברהים צרצור: אין לי שום ספק שאנחנו, גם, כאוכלוסייה ערבית, להפשיר קרקע – אנחנו מוכנים מחר בבוקר.

אברהים צרצור: הבעיה שלנו כאוכלוסייה ערבית זה שהמדינה לא מרשה לנו, לא מרשה לרשויות שלנו, להכין תב"עות שבמסגרתן יופשרו קרקעות חקלאיות פרטיות לבנייה למגורים.

אברהים צרצור: הרי מי שבונה היום על קרקע חקלאית, מצורך חיוני ומצורך דחוף שלו לבנייה, לו ולמשפחתו, האיש הזה מאוד רוצה – לו היתה הממשלה, לו היתה הרשות שלו מוצאת את הפתרון במסגרת כל ועדות התכנון השונות, בכל הרמות השונות, לו היה האזרח הפשוט מוצא לו מקום שיבנה עליו בית ברשיון, גברתי היושבת-ראש, הוא היה מאוד מעדיף לבנות בהיתר כחוק, היות שהוא יודע ומודע טוב טוב לכך שבנייה בלתי חוקית גוררת עליו אסונות; אם לא הריסת הבית שלו באופן מוחשי, תרתי משמע, אז קנסות במאות אלפי שקלים.

אברהים צרצור: הקנסות האחרונים, לפי מיטב ידיעתי, הגיעו עד מאות אלפי שקלים, והחוק שאושר בממשלת ישראל רק לפני תקופה קצרה מאוד, או אולי נמצא בצנרת לאישור של הכנסת, אני לא זוכר בדיוק, החוק הזה שבא לדרוש מבעל הבית שהמדינה הרסה לו את הבית, הרסה לו את החיים, פשוט הפסיקה לו את הזרם, שממילא הוא זרם שמופסק לעתים קרובות – החוק הזה בא לכפות על האדם הזה, שנהרס ביתו, שחרב עליו עולמו, גם לשלם לממשלת ישראל את הסכומים הנדרשים עבור הריסת הבית.

אברהים צרצור: אני אחזור גם לכמה נתונים חשובים מאוד במסגרת הדיון הזה.

אברהים צרצור: בעוד ששטחי השיפוט של היישובים הערביים הולכים ומצטמצמים באופן ניכר, הולכת וגדלה הצפיפות בהם.

אברהים צרצור: מאז קום מדינת ישראל גדלה צפיפות האוכלוסייה ביישובים הערביים פי-12.

אברהים צרצור: ובסוף, שיעור השטח לתעשייה מכלל השטח המפותח העירוני ביישובים הערביים הוא בממוצע 1%, לעומת 11%–14% ביישובים היהודיים.

אברהים צרצור: נתון זה מדגיש את היעדר הפיתוח והתשתית הכלכלית ביישובים הערביים.

אברהים צרצור: אני אסכם במשפטים הבאים, גברתי היושבת-ראש: כדי להמחיש את הפערים הקיימים בין האוכלוסייה הערבית לאוכלוסייה היהודית, אני אתן דוגמה שאנחנו מרבים להעלות בדיונים מהסוג הזה, וזה תחום השיפוט של המועצה האזורית משגב, כבוד חבר הכנסת מסעוד גנאים וידידי היקר מוחמד ברכה.

אברהים צרצור: הנתונים אומרים כך – צועקים לשמים: שטח השיפוט ב-21 היישובים הערביים המקיפים את משגב הוא 210,000 דונם, לאוכלוסייה בת 220,000 נפש.

אברהים צרצור: עכשיו אני מבקש מכם לשים את היד על הלב לפני שאתם תשמעו את הנתונים לגבי המועצה האזורית משגב.

אברהים צרצור: בעוד שבמשגב עצמה, על 200,000 דונם – על 200,000 דונם – מתגוררים רק 14,000 נפש, לעומת 200,000 נפש, שגרים ביישובים מסביב למועצה האזורית משגב, שיש להם אך ורק 200,000 דונם.

אברהים צרצור: זה ממחיש את ההבדלים והפערים הקשים.

אברהים צרצור: איך יכולים 220,000 תושבים ערבים, על 210,000 דונם, איך הם יכולים באמת לפתח את עצמם, את הרשויות שלהם?

אברהים צרצור: דרך אגב, גברתי היושבת-ראש, כפי שאמרתי, במסגרת תפקידי כראש עיריית כפר-קאסם במשך עשר שנים אני ניסיתי לקדם תוכניות מיתאר.

אברהים צרצור: אני זוכר ב-1993 – – –

אורלי לוי אבקסיס: לסיכום, כי הזמן נגמר לנו.

אברהים צרצור: סיכום.

אברהים צרצור: משפט אחרון.

אברהים צרצור: ב-1993 הצלחנו סוף-סוף, בשעה טובה, לקדם תוכנית מיתארית על שטח של 1,500 דונם.

אברהים צרצור: חילקנו את התוכנית הזאת לשבעה מבנים, ואני באופן אישי הצעתי שבמרכז כל מבנן נקים לא גורדי שחקים, אבל נקים, בניגוד לתקנונים שהרשויות אישרו לרשויות הערביות במשך 63 שנים – ניסיתי למצוא מקום במרכז כל מבנן ולהקים שם כמה בניינים גבוהים, של עשר קומות, ולא רק ארבע קומות לפי התקנון של כל התוכניות שהוועדות השונות אישרו לנו.

אברהים צרצור: לצערי הרב, אני אומר לך במלוא הכנות, הרשויות הרלוונטיות לא הרשו אפילו להקים את המבנים האלה בתוככי מרכזי יישובים כפריים.

אברהים צרצור: זאת אומרת, כנראה יש צורך באמת בשינוי, לא בהצעות כמו וד"לים וול"לים, אלא בשינוי מהותי עמוק במנטליות של הממשלה, שמתייחסת אלינו עד עכשיו כאל גוף שולי ולא כאל חלק אינטגרלי מהתכנון הלאומי של מדינת ישראל.

אברהים צרצור: תודה.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה לך, חבר הכנסת אברהים צרצור.

אורלי לוי אבקסיס: הבא בתור ברשימת הדוברים – חבר הכנסת מוחמד ברכה.

אורלי לוי אבקסיס: בבקשה, חבר הכנסת ברכה.

אורלי לוי אבקסיס: לרשותך 30 דקות.

מוחמד ברכה: גברתי היושבת-ראש, אדוני השר, חברי הכנסת, בשעות האלה שוקדים באוהלי המחאה על גיבוש וחיבור וניסוח דרישות כדי להפוך את התנועה הספונטנית המבורכת למשהו עם דרישות תכליתיות.

מוחמד ברכה: אני באמת רוצה לברך על התופעה, על המחאה הציבורית-החברתית הרחבה, שמחברת בתוכה כל שכבות האוכלוסייה, גם במרכז, גם בפריפריה, גם יהודים, גם ערבים, גם מעמד הביניים – בהמשך אני אתייחס גם למושג הזה – בני המעמדות העניים יותר.

מוחמד ברכה: יש רק לברך על זה, ואני קורא מכאן לאותם אנשים שנפל בחלקם לנסות ולחבר את הדרישה החברתית האולטימטיבית של כלל החברה בישראל, לקחת בחשבון את מגוון הדרישות ומגוון הבעיות וההבדלים בכל מה שקשור לשאלות החברתיות, ובעיקר בסוגיית הדיור – גם דירות להשכרה או בנייה ודיור בר-השגה, גם לגבי בנייה ציבורית במגוון היישובים וגם מתן פתרונות, למשל כמו ביישובים הערביים, על-ידי הרחבת שטחי הבנייה והרחבת שטחי השיפוט של היישובים הערביים, שסובלים ממחנק, וגם פתרון לבעיות של האזרחים הערבים בנגב, ששם עוד לא הגיעו לא לדירה להשכרה ואפילו לא לבנייה חוקית, אלא לעצם ההכרה ביישוב שלהם.

מוחמד ברכה: אני חושב שהניסוח של כלל הדרישות צריך לקחת בחשבון את כל הדרישות האלה, ואני חושב שזה מבחן רציני, אחרת שוב ניפול במלכודת הסקטוריאליות, פתיחת סדקים שישמשו את הממשלה על מנת לפורר את המאבק החשוב הזה.

מוחמד ברכה: אני ער לעובדה, ולזהירות, ולפעמים להסתייגות, של מובילי המאבק מאלה מהמפלגות או הפוליטיקאים שמנסים לקחת טרמפ על המאבק הזה.

מוחמד ברכה: אני מבין את המושג הזה, במיוחד כשמדובר באנשים שנמצאים בתוך הקואליציה של השלטון הנוכחי או שהיו בקואליציה של השלטון הקודם וקידמו פרויקטים ומדיניות שמיטיבה עם העשירים ופוגעת במעמד הביניים והעניים.

מוחמד ברכה: היום, למשל, גברתי היושבת-ראש, בדרכי לכאן מהצפון שמעתי את המשנה לראש הממשלה חבר הכנסת סילבן שלום.

מוחמד ברכה: הוא אמר שזה היה החלום שלו לראות תנועה חברתית כזאת.

מוחמד ברכה: הוא לא תופס שהוא לא תנועת מחאה והוא לא חולם.

מוחמד ברכה: הוא ישב ליד ההגה של השלטון בכמה ממשלות, הוא היה אפילו שר אוצר.

מוחמד ברכה: הוא לא היה צריך לחלום, הוא היה צריך לעשות משהו.

מוחמד ברכה: מה זאת אומרת לחלום?

מוחמד ברכה: סילבן שלום חולם?

מוחמד ברכה: על מה חולם?

מוחמד ברכה: הוא ישב ליד ההגה, הוא היה צריך לנהוג כפי שצריך, אבל עכשיו כולם מטפסים ולוקחים טרמפ על העניין הזה.

מוחמד ברכה: יפה מאוד, מצוין.

מוחמד ברכה: גם השר סטס מיסז'ניקוב, שהיה יושב-ראש ועדת הכספים, אני חושב שאתה מגלה סימפתיה למפגינים באיזשהו מקום, או שלא?

סטס מיסז'ניקוב: סימפתיה תמיד יש לי.

מוחמד ברכה: מעבר לזה מה?

אורלי לוי אבקסיס: השר סטס – אני חייבת להגיד, מאחר ששאלת, אם יותר לי – הגיש ערר על החלטה של הממשלה להגיש הצעת חוק שבסעיף שלה, מה שיכול היה לקרות זה העלאת שכר הלימוד לילדים בגנים פרטיים.

אורלי לוי אבקסיס: אז לכן הצלחנו לעצור את זה בינתיים.

מוחמד ברכה: אני ישבתי בוועדת כספים כשהוא עמד בראשה, והיינו שותפים למאבקים שונים, אני לא אומר.

מוחמד ברכה: אבל עכשיו יש אחריות קולקטיבית.

מוחמד ברכה: כלומר, אין פה הנחות.

מוחמד ברכה: אבל סילבן שלום, שיגיד שהוא חלם?

מוחמד ברכה: מה חלם?

מוחמד ברכה: מה חלמת?

מוחמד ברכה: על מה חלמת?

מוחמד ברכה: הוא עדיין חולם.

מוחמד ברכה: אני גאה, גברתי היושבת-ראש, שאני נמצא במפלגה הנכונה בימים האלה, מפלגה שחרתה על דגלה את המאבק נגד ההפרטה.

מוחמד ברכה: לא קוראים לילד בשמו.

מוחמד ברכה: גם היום מנסים להתחמק.

מוחמד ברכה: אומרים "כלכלת שוק" וכולם מהללים את כלכלת השוק, כאילו שזה הביטוי הנאצל והנעלה ביותר של הדמוקרטיה.

מוחמד ברכה: מה זה כלכלת השוק?

מוחמד ברכה: זה בעצם לפטור את המדינה ממחויבותה לצדק החברתי ולוויסות ההון החברתי הכללי.

מוחמד ברכה: בעצם לתת לשוק לפעול כפי שהוא רוצה.

מוחמד ברכה: זאת אומרת, זה לא כלכלת שוק, זה חוק הג'ונגל.

מוחמד ברכה: בעצם החזק יהיה חזק יותר, העשיר יהיה עשיר יותר והעני יהיה עני יותר.

מוחמד ברכה: אתמול נפל בחלקנו לשמוע את ראש הממשלה באזכרה לזכרו של ז'בוטינסקי, לשמוע את ראש הממשלה אומר משפט כזה, אני לא רוצה לצטט לא נכון – – –

אורלי לוי אבקסיס: בסדר, יש לך זמן.

מוחמד ברכה: ראש הממשלה אמר משהו כזה: ז'בוטינסקי אמר שאסור להילחם בעושר.

מוחמד ברכה: תראו, זה משפט מדליק, אסור להילחם בעושר.

מוחמד ברכה: אבל מצד אחר הוא גוזר על עצמו לא להילחם בעוני.

מוחמד ברכה: אומנם הוא יכול להתגאות ולעמוד כאן על הדוכן ולהגיד שאחוז האבטלה ירד; הצרה הצרורה שחלק נכבד מהאנשים שחיים מתחת לקו העוני הם אנשים עובדים, שעושים יום עבודה שלם.

מוחמד ברכה: זוג עובד, ועל אף זאת חי מתחת לקו העוני.

מוחמד ברכה: ראש הממשלה, על-פי מורו ורבו ז'בוטינסקי, אומר שאסור להילחם בעושר, אבל מצד שני הוא גוזר על עצמו לא להילחם בעוני.

מוחמד ברכה: מה יוצא?

מוחמד ברכה: בואו ניקח את הלוגיקה הזאת, הפשוטה.

מוחמד ברכה: אני חושב שלא צריך אפילו – שנה ראשונה בפילוסופיה, בקורס ללוגיקה: אם אסור להילחם בעושר, זה אומר שהעשירים יהיו עשירים יותר.

מוחמד ברכה: ואם הוא גוזר על עצמו לא להילחם בעוני, זאת אומרת שהעניים יהיו עניים יותר.

מוחמד ברכה: כל הזמן השמאל אמר את זה, הפעם זה נאמר על-ידי האיש שמייצג את ההון הגדול, שיושב על כס ראש הממשלה הזאת.

מוחמד ברכה: בעצם הוא אומר שזו המדיניות שלו, שהוא מוותר על כל תפקיד של הממשלה על מנת לייצר צדק חברתי: אסור להילחם בעושר, צריך כלכלת שוק, ומה שיוצא מכל זה שבעצם זו השיטה.

מוחמד ברכה: לכן הדיון והוויכוח עם הממשלה – ואני אומר את זה לכמה מפלגות באופוזיציה וגם בקואליציה, וגם לכמה מהמפגינים שיושבים באוהלים – הוויכוח עם הממשלה הוא לא על תיקון סעיף זה או אחר, אלא על דרכה, על הקונספציה, על האידיאולוגיה הכלכלית-חברתית שהיא דוגלת בה.

מוחמד ברכה: הממשלה וראש הממשלה הפכו ללוביסטים של ההון הגדול – במעמד של ראש ממשלה.

מוחמד ברכה: מה החוק של הווד”לים אומר?

מוחמד ברכה: לפני כמה שנים, נדמה לי שתחת שרביטו של נתניהו כשר אוצר, הועברו קרנות הפנסיה, גברתי היושבת-ראש, לשוק הפרטי.

מוחמד ברכה: ואז קמה זעקה שזה כסף ציבורי, שזה הביטחון הסוציאלי של האנשים בעת זיקנתם, בעת מצוקתם.

מוחמד ברכה: אבל זה עבר, ונגיד כמה עשרות מיליארדי שקלים – אם אני לא טועה, זה הסכום הכללי של קרנות הפנסיה – העבירו את זה לשוק הפרטי, שהשוק הפרטי יגלגל את זה בבורסה, יעשה כל מיני פרויקטים, יפיק את הרווחים.

מוחמד ברכה: אומנם בתום 30 שנה הם נותנים כמה ריביות, ואנחנו יודעים מה מצבן של קרנות הפנסיה היום.

מוחמד ברכה: אז, כשקרנות הפנסיה היו תחת חסות ציבורית, אמרו שהקרנות עלולות לפשוט את הרגל וכו' וכו', והנה פתאום זה מסתדר, ואנשים מפיקים רווח גדול מהכסף שלנו.

מוחמד ברכה: אני אומר לכם, אני אומר לך, גברתי היושבת-ראש, אדוני השר, שהחוק הזה שהוא נושא הדיון הוא כאין וכאפס לעומת קרנות הפנסיה.

מוחמד ברכה: מדינת ישראל פועלת לפי שיטה קפיטליסטית מאוד קיצונית, ודיברנו על הפרטה וכו' וכו'.

מוחמד ברכה: היא בדבר אחד, זה מתוקף האידיאולוגיה הציונית רבת שנים ומצטברת – היא בדבר אחד אינה קפיטליסטית, במובן של בעלות על הקרקע.

מוחמד ברכה: רוב הקרקע הופקעה מאזרחים ערבים, פלסטינים, או המדינה שמה את ידה על הנכסים האלה, אם זה נכסי ווקף, או נכסי נפקדים – כל האמירות האלה, ואני לא רוצה באמת לחזור על ההיסטוריה, ההיסטוריה היא מאוד מרה.

מוחמד ברכה: אבל מתוקף העניין הזה, 93% משטח המדינה הוא בבעלות המדינה.

מוחמד ברכה: אין לזה אח ורע בשום מדינה בעולם, אפילו במדינות שקראו לעצמן סוציאליסטיות; לא הגיעו למצב – על אחת כמה וכמה כשמדובר במדינות קפיטליסטיות – ש-93% משטח המדינה הוא בבעלות ציבורית.

מוחמד ברכה: מה עושה עכשיו הממשלה?

מוחמד ברכה: אומרת דבר מאוד פשוט: זה המשאב הגדול ביותר, החשוב ביותר, האסטרטגי ביותר.

מוחמד ברכה: אנחנו נשעבד את העתיד של האנשים, של האזרחים, בידי בעלי ההון.

מוחמד ברכה: קוראים להם קבלנים, תקראו להם איך שאתם רוצים.

מוחמד ברכה: המדינה תעמיד לרשותם את הקרקע הזו במחירים-לא-מחירים.

מוחמד ברכה: המבחן היחיד שעומד בפניו הקבלן הוא שהוא צריך לעשות 25% מעבודות התשתית בקרקע במשך תקופה מסוימת.

מוחמד ברכה: חוץ מזה – שום דבר.

מוחמד ברכה: הוא לא צריך לבנות, הוא לא צריך להיות רגיש, הוא לא מחויב למחירים.

מוחמד ברכה: שום דבר.

מוחמד ברכה: זו בעצם מכירה פומבית של השטח הציבורי במדינה בנזיד עדשים להון הגדול.

מוחמד ברכה: זכותה של הממשלה לשלוט, אבל אין לה שום זכות למכור אותנו, האזרחים.

מוחמד ברכה: ואני יודע שיכול להיות שהדברים האלה הם פרובוקטיביים לאוזן, לקונסנזוס הישראלי.

מוחמד ברכה: אני חושב שאנחנו, האזרחים הערבים, שמאתנו הופקעה עיקר הקרקע, זכאים יותר לאותה קרקע מאשר המדינה – אין, אין לה זכות, לממשלה הזו, למכור אותה לשוק הפרטי.

מוחמד ברכה: אבל בואו נפסח על ההיסטוריה ונאמר שיש מצוקת דיור והמדינה צריכה לחפש פתרונות.

מוחמד ברכה: למה לא עלה בדעתם, למשל – ואני מציע זאת, אדוני השר – למה לא עלה בדעתה של הממשלה להעמיד את הקרקע לא לרשות קבלנים ובעלי הון, אלא לרשות קבוצות של אזרחים שיתאגדו לצורך בנייה פרטית?

מוחמד ברכה: הם יתחייבו, ההתחייבות שלהם תהיה שהם יגורו שם.

מוחמד ברכה: ובמקום שהנחה של 90% או 50% תיכנס לכיס של הקבלן, שייהנה ממנה הזוג הצעיר שיושב בשדרות-רוטשילד או באשדוד או בנצרת.

מוחמד ברכה: כל חבר'ה של 50 או 100 אנשים שמתאגדים לצורך העניין הזה, למה שהמדינה לא תעמיד לרשותם את הקרקע באותם תנאים שהיא מעמידה לרשות ההון הגדול?

מוחמד ברכה: עצם העלאת השאלה ועצם התשובה שקיימת בגוף החוק אומרת בפירוש שהממשלה לא הולכת לפתור בעיות של דיור, אלא הולכת באותה דרך נואלת, מכוערת, אכזרית, של מכירת ההון הציבורי לטייקונים ולהון הגדול.

מוחמד ברכה: וכאן מתקיימת האמירה – שראש הממשלה אינו תופס את עצמו כראש ממשלת ישראל.

מוחמד ברכה: הוא תופס את עצמו כלוביסט העיקרי של ההון הגדול בתפקיד ראש ממשלה.

מוחמד ברכה: עוד לא קרה עיוות שלטוני כל כך מכוער, שאדמות המדינה, שאמורות לשמש את כלל הציבור וטובת הציבור, הממשלה, מתוקף היותה ממשלה כביכול שולטת, היא לא מווסתת את הכוח החברתי והכלכלי והעושר החברתי לטובת כלל הציבור, היא לא מגייסת את זכותה השלטונית על מנת לייצר צדק חברתי, היא לא פועלת על מנת שתהיה חבילת קיום בסיסית לכל אזרח שהיא מעל לקו העוני, למרבה הצער.

מוחמד ברכה: הממשלה תופסת את עצמה כשליחת ההון הגדול, ואני אומר את זה אולי בפעם העשירית מעל לדוכן הזה מאז הבחירות האחרונות.

מוחמד ברכה: אני עדיין זוכר מי ישב ביציע הכבוד, שם, ביום השבעת הממשלה.

מוחמד ברכה: כל אלה שתמכו בבנימין נתניהו מבעלי ההון הגדול באו והתיישבו כאן כדי לחגוג את ניצחונו, אבל לא רק.

מוחמד ברכה: הם לא סנטימנטליים עד כדי כך.

מוחמד ברכה: הם באו כדי להזכיר לו כי צריך לפרוע את החוב, והוא אכן פורע את החוב בצורה פרועה.

מוחמד ברכה: ראש הממשלה או חוגים בסביבתו אמרו לנו, או כך לפחות צוטט בתקשורת, שהמחאה תתפוגג או תסתיים, או האוהלים יפורקו לקראת ספטמבר.

מוחמד ברכה: מה הסיפור הזה של ספטמבר?

מוחמד ברכה: מה קורה עם ספטמבר?

מוחמד ברכה: הכול קשור בספטמבר.

מוחמד ברכה: מה מתכנן ראש הממשלה?

מוחמד ברכה: הממשלה הזו תוקעת את הזכויות של האזרחים הפשוטים.

מוחמד ברכה: היא, כפי שאמרתי, מנהלת מדיניות לטובת ההון הגדול, והיא גם תוקעת את תהליך השלום.

מוחמד ברכה: ומי שחושב שאין חיבור בין השניים לא מבין דבר או שניים בהתנהלות של ממסד שלטוני.

מוחמד ברכה: הרי לא יכול להיות, לא יכול להיות ששתי השאלות האלה מנותקות האחת מהשנייה.

מוחמד ברכה: השאלה של השלום ושל הבטחת ביטחונם של האזרחים בהסכם שלום, לא במושגים של הרתעה וכוח, והבטחת ביטחונם הסוציאלי של האזרחים דרך מדיניות של צדק חברתי – הדברים קשורים, וככל שמשקיעים יותר בהתנחלויות יש פחות לחינוך ופחות לשכר המינימום.

מוחמד ברכה: וככל שמשקיעים יותר בהתחמשות כדי ליצור מערכת של הרתעה במצב של תפיסה אחת ויחידה של הכוח, אז יהיה פחות כסף לתשתיות ולבריאות.

מוחמד ברכה: המשוואה מאוד ברורה.

מוחמד ברכה: הרי העוגה היא אותה עוגה.

מוחמד ברכה: אם לוקחים ממנה לכאן, יפחת לשם.

מוחמד ברכה: אין פה הרבה פילוסופיה ואין פה הרבה חוכמות.

מוחמד ברכה: ובספטמבר כנראה ייפגשו שתי הסוגיות: גם הסוגיה המדינית של פניית אש"ף לאו"ם כדי שפלסטין תתקבל כמדינה חברה באו"ם, ואז מדינת ישראל תצטרך להתנהל ולשאת ולתת עם הנהגה של מדינה שמוכרת על-ידי האו"ם, וכל המשוואה תהיה אחרת, ומדינת ישראל וממשלת ישראל תהיה בבידוד מזהיר בעולם בגלל סרבנותה ללכת לכיוון של שלום, וראש הממשלה רוצה לחבר את המחאה החברתית עם העניין הזה.

מוחמד ברכה: אבל למה הוא חושב ששם זה יסתיים?

מוחמד ברכה: למה, מה יקרה בסוף אוגוסט?

מוחמד ברכה: אני יודע שבסוף אוגוסט יסתיים חודש הצום, חודש הרמדאן, ולפי מיטב ידיעתי ראש הממשלה אינו צם.

מוחמד ברכה: מה יקרה?

מוחמד ברכה: אני מזהיר את היושבת-ראש, את הממשלה ואת העומד בראשה לבל יחשבו שאפשר לברוח מהמציאות המדינית ומהמציאות החברתית, לברוח קדימה על-ידי הסלמה, אם זה בחזית הלבנונית ואם זה בחזית עם עזה או אפילו לעשות משהו לגבי אירן.

מוחמד ברכה: הרי ממשלות ישראל, כבר יש להן מומחיות בלייצר מוקדי תבערה על מנת לברוח משאלות אחרות.

מוחמד ברכה: כדי לברוח משאלת השלום והמשא-והמתן והמחויבות למשא-ומתן, מסלימים ומבעירים את השטח.

מוחמד ברכה: עכשיו מחברים את זה עם השאלה החברתית.

מוחמד ברכה: ניצן הורוביץ, טוב שהגעת עכשיו, אולי אתה יודע דבר שפשוט נבצר מבינתי – למה בסוף החודש, או בתחילת ספטמבר, יפורקו האוהלים, לפי ראש הממשלה?

ניצן הורוביץ: אתה יודע למה.

מוחמד ברכה: למה?

מוחמד ברכה: למה לא באמצע אוגוסט?

מוחמד ברכה: למה לא, אנא עארף, בתחילת אוקטובר, לקראת כינוס החורף של הכנסת, משהו, למה בספטמבר?

מוחמד ברכה: אני חושש שהוא מתכנן משהו של הסלמה אזורית במקום כלשהו על מנת לדכא, על-ידי מושגים של קונסנזוס, את המחאה החברתית, וגם כן לנסות ולהכשיל את המאמץ באו"ם להכיר באש"ף כמדינה.

מוחמד ברכה: אחרת למה הוא קבע את התאריך הזה – זה מעניין מאוד.

מוחמד ברכה: גברתי היושבת-ראש, הממשלה הזו, דרך החוק הזה, מתנקשת בעצם באזרחים, מתנקשת בעתידם – גם בזכותם לשלום בר-קיימא וגם בזכותם לדיור בר-השגה וגם בזכותם להכנסה בת-קיום וגם לזכותם לחינוך ובריאות בני-חיים.

מוחמד ברכה: הכול מתחבר ביחד, ואין מקום לדעתי לייצר תמורה של שינוי אמיתי ללא חיבור בין השאלות היסודיות שעומדות על סדר-יומנו.

מוחמד ברכה: אי-אפשר לדעתי לדבר על צדק חברתי – אפשר בעצם, למה, אבל אני אומר, זה לא יהיה שלם לדבר על צדק חברתי בלי לחבר את זה לתפיסה של שלום אמת.

מוחמד ברכה: אני יודע שיש סוג של, בוא נגיד, אני אבחר את המלה – של חוסר; לא לא, לא חוסר בגרות אלא של חוסר ניסיון, שאפשר לחשוב שאפשר לנתק את השאלות האלה האחת מהשנייה.

מוחמד ברכה: באותה מידה אי-אפשר לנהל מאבק לצדק חברתי של יהודים ואי-אפשר לנהל מאבק של צדק חברתי של ערבים, וכל חברה תנהל את מאבקה בנפרד.

מוחמד ברכה: השאלות האלה קשורות, כי אנחנו מדברים על אותה מדינה, על אותה ממשלה, על אותו תקציב, על אותם משאבים.

מוחמד ברכה: אומנם הבעיות הן שונות בין מגזרי אוכלוסייה שונים, בין אזורים גיאוגרפיים שונים, בין יהודים לערבים, בין דתיים לחילונים, זאת אומרת גם העניין של גודל המשפחה יכול לשחק פה תפקיד על מנת לפתור את השאלות שעומדות על הפרק, אבל המאבק הזה צריך שיהיה מושתת על תפיסה דמוקרטית רחבת אופקים, שתחבר בין השלום לבין הצדק החברתי ותחבר בין השוויון לבין הצדק החברתי.

מוחמד ברכה: אני יודע, שיח' אברהים צרצור וחברי חבר הכנסת עפו אגבאריה, שיש גורמים באוכלוסייה הערבית שרוצים לנהל את המאבק לשוויון כאילו במנותק מהמדינה.

מוחמד ברכה: אני לא מסכים אתם.

מוחמד ברכה: לא מסכים אתם, אבל יש כאלה – ואלה חוגים רחבים בתוך האוכלוסייה היהודית – שהמאבק הסוציאלי, יש בו אידיאולוגיה, כמעט הייתי אומר, גזענית, שרוצים צדק חברתי אבל שלא יראו ערבים יותר מדי בחזית המאבק הזה, לבל ייפגע משהו ויסרוט את הקונסנזוס.

מוחמד ברכה: הגיע הזמן לשים את הדברים על השולחן.

מוחמד ברכה: שאלת השלום ושאלת הצדק החברתי מחוברות, שאלת השוויון ושאלת הצדק החברתי מחוברות, שאלת השוויון ושאלת השלום ושאלת הדמוקרטיה הן שאלה אחת.

מוחמד ברכה: אני מאוד מקווה שכל הגורמים שפועלים בזירה היום – אם זה תנועות מחאה, אם זה אנשים פוליטיים – ישכילו להפנים את העניין הזה, אבל גם אם לא, אני חושב שעצם המאבק ועצם היציאה לרחוב ועצם העמדת האתגר בפני הממשלה ועצם הערעור על קדושת הפרה הזו שנקראת הפרטה, זה דבר חשוב.

מוחמד ברכה: ועל אף זאת, יש הבדלים.

מוחמד ברכה: אנחנו, האוכלוסייה הערבית, מצאנו את עצמנו אחרי 63 שנים, מאז קום המדינה, חיים ביישובים ששטח השיפוט שלהם מהווה 2.5% משטח המדינה.

מוחמד ברכה: אנחנו, כ-20% מהאזרחים, חיים על 2.5% משטח המדינה; הילדים שלנו בבתי-הספר הם 24% מהילדים, אנחנו חיים על 2.5% משטח המדינה.

מוחמד ברכה: באחד הנאומים הראשונים שלי אחרי פרוץ גל המחאה אמרתי שאצל האזרחים הערבים אין משבר דיור, באמת שאין משבר דיור.

מוחמד ברכה: אין לנו משבר דיור, כי אין דיור.

מוחמד ברכה: איך יהיה לנו משבר במשהו שאין לנו?

מוחמד ברכה: מאז קום המדינה לא נבנתה דירה ציבורית אחת ביישובים הערביים.

מוחמד ברכה: אחת.

מוחמד ברכה: אחת.

מוחמד ברכה: באים בטענות לממשלה הזו שהיא לא בנתה בנייה ציבורית בקדנציה הזו, אבל אני אומר – אני בא בכתב-אישום כלפי המדינה, ב-63 שנים של קיומה.

מוחמד ברכה: אני לא רוצה להגיד מה שאמר חברי חבר הכנסת אברהים צרצור, שלא נבנה אף יישוב ערבי אחד חדש.

מוחמד ברכה: לא נבנתה דירה ציבורית אחת.

מוחמד ברכה: אבל כאן לא מסתיימות הצרות של האוכלוסייה הערבית, כאן הן רק מתחילות, כי האזרח הערבי נאלץ לבנות את ביתו ללא תמיכה ציבורית אלא עם המשכנתאות הרגילות, מבלי להכיר בשום יישוב כאזור עדיפות – לא ראשון ולא שני – לצורכי שיכון.

מוחמד ברכה: ואז הוא בונה את ביתו בידו, על קרקע פרטית שלו, והמדינה, ברוב פאר, לא באה כדי לתמוך בו מהצד.

מוחמד ברכה: לא, היא באה ומדברת אתו בשפה אחת ויחידה, ברורה ובהירה, והיא שפת הדחפור.

מוחמד ברכה: והפנטזיה של הגזענים לא נפסקת עם סיום עבודתו של הדחפור כשהוא הורס את הבית הערבי.

מוחמד ברכה: כאן, בבית הזה, יש מי שהביא את ההצעה הגאונית, שהוצאות הדחפור יהיו על חשבון הבית.

מוחמד ברכה: תגידו, אם הדברים האלה ייאמרו במקום נורמלי כלשהו בעולם, איך תיראה המדינה הזאת, איך אתם תיראו?

מוחמד ברכה: זאת אומרת, אין בנייה ציבורית, אין הפשרת קרקע, האזרח הערבי בונה בידו, על אדמתו, ואחר כך ביתו נהרס ואחר כך הוא נדרש לשלם – על-פי הצעות חוק מבריקות – לשלם את הוצאות ההריסה, הוצאות הדחפור.

מוחמד ברכה: איך שאומרים: הוצאות הדחפור עלינו, על הבית.

מוחמד ברכה: וזה עוד למי שהתמזל מזלו, זה האזרח הערבי שהתמזל מזלו.

מוחמד ברכה: לפני כמה ימים היינו באוהל מחאה בכפר ג'לג'וליה.

מוחמד ברכה: הכפר נותר, אחרי שהיו לו 20,000 דונם ב-1948, הוא נותר עם 1,800.

מוחמד ברכה: היום רוצים להפקיע 600 דונם מהאדמות האלה.

מוחמד ברכה: בשביל מה?

מוחמד ברכה: מי יכול לנחש?

מוחמד ברכה: כדי לבנות דירות לזוגות הצעירים?

מוחמד ברכה: כדי לבנות אזור תעשייה שישמש מקום עבודה לאנשים שם?

מוחמד ברכה: כדי שיבנו, מכל האדמות של המדינה – המדינה, יש לה 93% משטח המדינה שהוא בבעלות המדינה, 93%, אבל רוצים את ה-500–600 דונם של ג'לג'וליה.

מוחמד ברכה: בשביל מה?

מוחמד ברכה: גברתי היושבת-ראש, אני אגיד לך: כדי לבנות מוסך לרכבת ישראל.

מוחמד ברכה: יא ראבי, איפה נשמע דבר כזה?

מוחמד ברכה: בכל המדינה, לאורכה ולרוחבה, רק 600 הדונם האלה שנותרו כריאה, אפילו תחת סימן שאלה.

מוחמד ברכה: זה פשוט רק יכול להצביע עד כמה המדיניות מרושעת.

מוחמד ברכה: אני אומר את מה שאנחנו אומרים במשך שנים רבות:

מוחמד ברכה: מי שחשב שפגיעה בערבים תהיה לטובתו – ההיסטוריה הראתה שמה שמתחיל בערבים לא מסתיים שם.

מוחמד ברכה: מה שמתחיל ממיעוט מסוים, אם זה לאומי או תרבותי או מעמדי, לא מסתיים שם.

מוחמד ברכה: המשפט האחרון שלי, כי הבטחתי להגיד את זה – אני מסתייג מהמושג מעמד הביניים.

מוחמד ברכה: מעמד הביניים בא לייצר כאילו דיפרנציאציה מסוימת בין מעמד הביניים לבין העניים.

מוחמד ברכה: מעמד הביניים הם אנשים עובדים, אם זה עובד עבודה פיזית או בעט או מה שיהיה.

מוחמד ברכה: לכן אני קורא לנו לדבר על מעמד העובדים ומעמד הפועלים לפי מיטב המסורת – כן, שלנו.

מוחמד ברכה: לא לתת מקום לכל מיני סדקים בתוך החזית החברתית הזאת, לא לאפשר לממשלה לסדוק את המאבק ולנסות לפורר אותו, אלא לייצר חזית אחידה של כל הנפגעים ממדיניות הממשלה וממדיניות ההפרטה, ממדיניות הדיכוי החברתי, ממדיניות ההתכחשות לשלום; לאחד את כל הכוחות האלה על מנת שיהוו אלטרנטיבה.

מוחמד ברכה: אני אומר לכם, זה המחנה הדגול במדינת ישראל.

מוחמד ברכה: אם הוא יהיה מאוחד, הוא מסוגל לחולל נסים ונפלאות, גם בתחום השלום, גם בתחום הדמוקרטיה וגם בתחום הצדק החברתי.

מוחמד ברכה: תודה רבה.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה לך, חבר הכנסת מוחמד ברכה.

אורלי לוי אבקסיס: הבא בתור ברשימת הדוברים – חבר הכנסת ניצן הורוביץ.

אורלי לוי אבקסיס: לרשותך 25 דקות.

ניצן הורוביץ: תודה רבה.

ניצן הורוביץ: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, אני רוצה לנצל את ההזדמנות הזאת כדי לדבר אתכם על תנועת המחאה, על מה ומי שעומדים מאחוריה ועל המטרות שלה כפי שאני רואה זאת.

ניצן הורוביץ: תחילה אני חייב להגיד לכם שבזמן האחרון, וככל שהזמן עובר יותר ויותר, אני שומע המון אנשים ששואלים אותי או אומרים לי או יותר נכון מודיעים לי, באופן פרטי ובתקשורת, על כל מיני גורמים נסתרים שעומדים ומממנים ומפעילים את תנועת המחאה.

ניצן הורוביץ: בהתחלה זה שעשע אותי, אבל – – –

אורלי לוי אבקסיס: חבר הכנסת טיבי, בוא נקשיב לחברנו פה על הדוכן.

ניצן הורוביץ: כדאי לך לשמוע, אני חושב שזה יעניין אותך.

ניצן הורוביץ: אני מלווה את התנועה הזאת.

ניצן הורוביץ: הייתי שם בערך מהשעה הראשונה, כשהיו שלושה אוהלים בסביבה.

ניצן הורוביץ: אני מגיע לשם מדי יום, אני מדבר עם האנשים, שומע אותם בעיקר.

ניצן הורוביץ: אני פשוט מופתע קצת – אני בעצם לא מופתע, אני יודע מה עומד מאחורי זה, כאשר יותר ויותר בזמן האחרון אני רואה דיווחים ושומע על הגורמים הנסתרים, כביכול, שמממנים את התנועה הזאת, משלמים שם.

ניצן הורוביץ: בהתחלה כשאמרתי לאנשים שאף אחד לא מממן את זה ואף אחד לא מכוון את זה, אז אמרו לי: אוי, בחייך, איך יכולים להוציא לרחובות מאות אלפים בלי שום ארגון, בלי כסף?

ניצן הורוביץ: מה אתה מבלבל?

ניצן הורוביץ: בטוח שיש פה כוחות והם עובדים עם אסטרטג שקבע להם, כי הרי איך זה הצליח כל כך?

ניצן הורוביץ: אגב, אותם אנשים הם היו אלה שעוד ביום הראשון הם אמרו: הרי זה לא יחזיק את הלילה.

ניצן הורוביץ: למחרת הם אמרו שזה לא יחזיק את סוף השבוע.

ניצן הורוביץ: הם אמרו: הרוח הראשונה תעיף אתכם מפה, את כל האוהלים האלה, זאת מחאה של פלסטיק.

ניצן הורוביץ: הכול שמעתי.

ניצן הורוביץ: בשבועיים האלה שמעתי הכול.

ניצן הורוביץ: האמינו לי, חברי חברי הכנסת, ואני אומר לכם את זה בשיא הכנות:

ניצן הורוביץ: המחאה הזאת זה הדבר הכי לא מאורגן והכי ספונטני שהיה פה אולי אי-פעם.

ניצן הורוביץ: אתם יכולים לבטל את דברי.

ניצן הורוביץ: אין ספק, הרי מי שרוצה להאמין, והוא לא ירשה לעצמו לחשוב אחרת, שמאחורי כל דבר עומדת איזו קונספירציה – בסדר, אין בעיה.

ניצן הורוביץ: אבל אני אומר לכם את זה, ואני אומר לכם את זה באחריות.

ניצן הורוביץ: זה הצליח וזה מצליח לא בגלל שיש איזה אסטרטג שמזרים לשם מיליונים ועושה להם תוכניות נורא מתוחכמות.

ניצן הורוביץ: אם זה היה קורה, בטוח שזה לא היה מצליח יותר מיומיים.

ניצן הורוביץ: זה מצליח מפני שזה מאוד אמיתי.

ניצן הורוביץ: זה מאוד אמיתי כי זה נוגע לכל אחד בבטן.

ניצן הורוביץ: הבחורה שהתחילה את המחאה, דפני ליף, ניסתה לעשות – אגב, הרבה ניסו, הרבה ניסו.

ניצן הורוביץ: הרבה מאוד אנשים ניסו לבוא עם איזה שלט לאיזה מקום, עם איזה אוהל, עם איזה שולחן.

ניצן הורוביץ: הרי זה חלק מהחיים הציבוריים שלנו, לקיים איזו משמרת מחאה פה, איזו הפגנה שם.

ניצן הורוביץ: אנשים שואלים אותי: איך זה יכול להיות שדווקא שלה הצליח, ולמה את שלה המשיכו?

ניצן הורוביץ: אני אגיד לכם.

ניצן הורוביץ: קודם כול לא רק את שלה המשיכו ולא רק שלה הצליח.

ניצן הורוביץ: מה שקורה כאן עכשיו זה חלק מתהליך ארוך של הרבה מאבקים של הרבה אנשים.

ניצן הורוביץ: היא נפלה על נקודת זמן – גם היה לה הרבה מזל – על נקודת זמן שבה כל הדברים האלה התחברו והתלכדו והצמיחו את התנועה הזאת.

ניצן הורוביץ: אני גם חייב להגיד שלכל חשדות הקונספירציה למיניהן היה באופן אבסורדי תפקיד במהפכה, כי אנשים, נאמר מהצד הימני, כלי תקשורת מסוימים, שנורא רצו לצייר את המחאה הזאת באיזה צבעים שחורים, כל כך התקיפו את זה, שגם זה נתן לזה תשומת לב ונפח וכו' וכו'.

ניצן הורוביץ: אבל האמת היא שאם אני מדבר על רוטשילד – ואחר כך זה התרחב לכל הארץ – אם אני מדבר על הגרעין שנמצא שם, מדובר בקבוצה של כמה עשרות אנשים שקמה מדי בוקר ואין להם שום מושג מה הם הולכים לעשות ואיפה הם הולכים להתראיין.

ניצן הורוביץ: הכול שם מתגלגל מרגע לרגע.

ניצן הורוביץ: בא אדם ומביא ארגז תפוחים מאיזה מושב; באה איזו אשה ומביאה ביצים; מישהי עומדת במטבח ועושה חביתות; מושכים קו חשמל מהדירות שליד.

ניצן הורוביץ: כן, גם מגיעות תרומות – מישהו בא ונותן 100 שקלים, ראיתי את זה במו עיני; מישהו מתנדב להדפיס להם שלטים, הכול, מאה אחוז.

ניצן הורוביץ: אחד הוא ממרצ, מאה אחוז.

ניצן הורוביץ: אחד הוא מקדימה, אחד הוא משום תנועה, אחד הוא מעיריית תל-אביב, אחד הוא איזה מחסנאי מיפו.

ניצן הורוביץ: חברים, למה כל כך מתקשים להאמין שהמחאה הזאת אמיתית?

ניצן הורוביץ: כי מתקשים להתמודד עם מה שהאנשים האלה מדברים עליו.

ניצן הורוביץ: הרבה יותר נוח, במקום לענות על מה שהם שואלים ועל מה שהם מעלים, להגיד: לא, לא, אתם מנסים לעשות פה פרובוקציה, אתם רוצים להפיל את ביבי, המחאה הזאת זה שקר.

ניצן הורוביץ: המחאה הזאת זה הדבר הכי אמיתי, הכי אותנטי, הכי יפה שהיה כאן כבר שנים רבות.

ניצן הורוביץ: ולגבי כל אלה שעומדים ככה ורק מחכים שזה ייכשל כדי להגיד: הנה, זה בלון, זה לא אמיתי.

ניצן הורוביץ: הם גם עושים הרי כל מה שהם יכולים כדי לגרום לזה להיכשל, הרי כל סיכה אפשרית הם נועצים בדבר הזה.

ניצן הורוביץ: אני רק ראיתי את החגיגה אתמול כשהם ביקשו שהפגישה שלהם עם ראש הממשלה תהיה מצולמת, איזה צהלה פרצה, הנה הם הגזימו, הם עשו טעות.

ניצן הורוביץ: סוף-סוף הם עשו טעות, בוא ניכנס בהם, למה הם הזויים וסתומים ותלושים ומסטולים – במלים האלה.

ניצן הורוביץ: כן, אז הם עשו טעות, אז מה?

ניצן הורוביץ: פלא שהם לא עשו עד עכשיו אלף טעויות.

ניצן הורוביץ: הרי מי בכלל יכול לנהל מאבק כזה בלי לעשות טעויות?

ניצן הורוביץ: אגב, אני בכלל לא בטוח שזה טעות.

ניצן הורוביץ: הנה, בדיוק כמו שמצלמים אותנו עכשיו אין שום בעיה שיצלמו מפגש שלהם עם ראש הממשלה.

ניצן הורוביץ: מה הבעיה, למישהו יש משהו להסתיר?

ניצן הורוביץ: מה הבעיה?

ניצן הורוביץ: הרי זה חלק מהגישה החדשה של כל המחאה הזאת.

ניצן הורוביץ: אבל נניח.

ניצן הורוביץ: העניין פה הוא עניין שנוגע לכל כך הרבה אנשים, בדברים כל כך אמיתיים, שכל הניסיונות לצבוע את זה בכל מיני בצבעים של קונספירציה לא יעזרו.

ניצן הורוביץ: תיאוריות קונספירציה יש כמו חול על שפת הים.

ניצן הורוביץ: אבל האנשים האלה – אמר איוב קרא – זו מחאה של בודדים.

ניצן הורוביץ: אני לא יודע איפה איוב קרא היה.

ניצן הורוביץ: אני הייתי במוצאי השבת האחרונה בתל-אביב.

ניצן הורוביץ: בחיים שלי – ואני הולך כבר 30 שנה להפגנות בתל-אביב, הכי גדולות שהיו – לא היו כל כך הרבה אנשים.

ניצן הורוביץ: עמדה לידי, אי-אפשר היה – אני לא מדבר רק על רחבת המוזיאון – אי-אפשר לזוז מרוב צפיפות.

ניצן הורוביץ: ואני לא מגזים.

ניצן הורוביץ: ושבוע קודם היה אותו דבר.

סטס מיסז'ניקוב: אתה הולך רק לתל-אביב?

זהבה גלאון: איוב קרא היה אצל מנהיגי הימין הקיצוני באירופה.

זהבה גלאון: איוב קרא, אנחנו יודעים למי הוא הולך – לניאו-פאשיסטים הכי גרועים באירופה, ושם הוא מייצג את ישראל.

ניצן הורוביץ: תגיד שאתה לא מסכים, תגיד שהם לא צודקים, אבל להגיד: זה מחאה של בודדים?

ניצן הורוביץ: אתה עושה צחוק מעצמך.

ניצן הורוביץ: זה – סגן שר, אני חושב שזה לא ראוי.

ניצן הורוביץ: חוץ מזה, כדאי לראות את האנשים.

ניצן הורוביץ: בתור איש שמאל, אני איש פוליטי, שהיה בהפגנות שמאל, חלקן גם ארגנתי בעצמי, אני אומר לכם – ואני אומר לכם את זה בשיא הכנות – שרוב האנשים שם – אגב, הייתי שמח, רק שיהיה ברור, אני אין לי בעיה שזה יזוהה עם השמאל – –

אורלי לוי אבקסיס: היית, בטוח, אם כולם באמת היו שמאל, היית אומר: יש תנועת שמאל.

ניצן הורוביץ: – – הייתי שמח שזה יהיה שמאל, הייתי שמח שכולם יהיו אנשי מרצ – יותר מזה אגיד לכם; אבל מה לעשות?

ניצן הורוביץ: מה לעשות, שזה ממש לא כך?

ניצן הורוביץ: רוב האנשים שם – אגב, שאלתי – אני מדבר אתכם בצורה הכי כנה – רוב האנשים שם אמרו לי שהם פשוט לא הצביעו.

ניצן הורוביץ: שאלתי אותם כי זה מעניין אותי.

ניצן הורוביץ: אני חבר כנסת, זה מעניין.

ניצן הורוביץ: בסופו של דבר, בעיני המבחן הוא בבחירות.

ניצן הורוביץ: אמרו לי: לא הצביעו.

ניצן הורוביץ: רובם, אגב, זה האירוע הראשון שהם משתתפים בו.

ניצן הורוביץ: הם לא באו עד עכשיו, אבל זה נגע בהם.

ניצן הורוביץ: זה נגע בהם.

ניצן הורוביץ: וכשאתה מדבר אתם, הם מספרים לך סיפורים מאוד מאוד דומים: סטודנטים, או אנשים שעובדים בעבודות בכל מיני מוקדי שירות בחברה סלולרית, עבודות של צעירים שמתחילים לעבוד, בשליחויות, בחנויות – שכר נמוך על עבודה קשה, שכר הדירה בלתי אפשרי.

ניצן הורוביץ: חברים, עזבו אתכם, זה לא מרצ, זה לא חד"ש, זה לא השמאל, זה לא קומוניסטים, זה דברים אמיתיים ביותר.

ניצן הורוביץ: אחד שם אומר לי שהוא היה עכשיו באוסטריה, והוא נכנס לחנות, הוא ראה שיש על המדף שמן זית ישראלי – שמיוצר בישראל.

ניצן הורוביץ: הוא ראה כמה זה עולה, וכשהוא חזר הוא הסתכל כמה עולה השמן הזה בארץ, ובארץ השמן יקר פי-שניים; אותו שמן ישראלי, שנמכר באוסטריה.

ניצן הורוביץ: לאוסטריה צריך להוביל את השמן, כן?

ניצן הורוביץ: צריך שיגיע לחנות באוסטריה, זה עולה הרבה כסף להביא אותו לשם מפה, אבל פה הוא כפול במחיר.

ניצן הורוביץ: אז הוא אומר לי: תגיד, למה זה קורה?

ניצן הורוביץ: והאמת, אין לי תשובה טובה.

ניצן הורוביץ: ואחת מדברת על זה, ואחרת מדברת על כך שיש לה אמא, והאמא קיבלה עובד זר, אבל העובד הזר, כשהוא יוצא לחופש פעם בשבוע, כי הוא לא עבד, מגיע לו יום חופש בשבוע, אין מי שיחליף אותו, ואז האמא נשארת במיטה כל היום.

ניצן הורוביץ: סיפור שלישי, על סטודנט שכל הזמן מושך את המבחנים בתואר כי אין לו זמן ללמוד, כי הוא צריך לעבוד.

ניצן הורוביץ: כאלה מין סיפורים, וכשכל הדבר הזה מתחבר למאסה אחת שצועדת ברחובות – זה הכוח של הדבר.

ניצן הורוביץ: אז אני יודע, אני מבין את זה אפילו, שלראש הממשלה קשה לקבל את זה; קשה להתמודד עם זה.

ניצן הורוביץ: זה באמת מציאות קשה.

ניצן הורוביץ: ואגב, בואו נהיה הוגנים – לא כל האשמה היא של ראש הממשלה.

ניצן הורוביץ: זה נכון, גם הממשלה הקודמת, ממשלת קדימה, המדיניות הכלכלית-חברתית שלה לא היתה שונה בהרבה.

ניצן הורוביץ: בואו לא נמציא כאן המצאות, ביבי לא הראשון שבא עם המדיניות הזאת.

ניצן הורוביץ: אבל זה נכון שהקו שהוא מייצג ושהוא מאמין בו – ואגב, זה קו לגיטימי.

ניצן הורוביץ: קו לגיטימי.

ניצן הורוביץ: בסדר, יש ימין כלכלי, זה בסדר, זה לגיטימי, לגיטימי שיהיו חילוקי דעות.

ניצן הורוביץ: אבל צריך להודות בזה – הקו שראש הממשלה מוביל הוא קו של שוק פרוע, שגרם לכל התוצאות האלה שאני סיפרתי עליהן.

ניצן הורוביץ: אגב, זה לא התחיל אצלו.

ניצן הורוביץ: שוב אני מדגיש – זה לא התחיל אצלו, התחיל הרבה לפניו.

ניצן הורוביץ: אצלו זה קיבל את הסמל, את הכותרת, בגלל, אולי, הדבקות האידיאולוגית שלו בעניין הזה.

ניצן הורוביץ: ראש הממשלה משוכנע שכשנגיד יש דבר שאפשר לעשות, מי שמגיע ראשון יכול לקחת את הכול, כי בעיני ראש הממשלה זה מצב שמעודד תחרותיות ומצוינות, וככה אנשים יותר מתאמצים להגיע – בואו נקרא לזה – לעוגה.

ניצן הורוביץ: אלא שמצב כזה, שהקודם זוכה – נכון, התאמצת; נכון, השתדלת; אז ראש הממשלה מאמין שמגיע לך הכול.

ניצן הורוביץ: הבעיה היא שמצב כזה מעודד חזירות.

ניצן הורוביץ: מדוע?

ניצן הורוביץ: במשפחה, כשיש ילדים קטנים, ואמא שמה משהו על השולחן – ממתקים, כיבוד או פירות – אז תמיד יש איזה ילד שמנסה לקחת ראשון, לחטוף.

ניצן הורוביץ: ואז אמא אומרת לו: אל תהיה חזיר, תתחלק עם האחים שלך.

ניצן הורוביץ: נכון?

ניצן הורוביץ: ככה היא אומרת לו.

ניצן הורוביץ: למה היא אומרת לו?

ניצן הורוביץ: כי – היא אומרת לו: מי שאוכל לבד נשאר לבד.

ניצן הורוביץ: אז נכון, אתה יותר זריז, אתה יותר חזק, אתה האח הבכור.

ניצן הורוביץ: דחפת אותם, הגעת לשולחן, חטפת את הממתקים, את השוקולד.

ניצן הורוביץ: אז מה, זה אומר שמגיע לך לאכול הכול?

ניצן הורוביץ: לא.

ניצן הורוביץ: תתחלק.

ניצן הורוביץ: הגעת ראשון, אולי תקבל יותר, תקבל ראשון.

ניצן הורוביץ: תאכל ראשון, בסדר, אבל תתחלק.

ניצן הורוביץ: זה מה שאנחנו אומרים ביחס למצב החברתי הכללי.

ניצן הורוביץ: בעיני ראש הממשלה – הוא רואה ערך עליון בתחרותיות, במצוינות, ביוזמה האישית, ביוזמה החופשית.

ניצן הורוביץ: אני לא שולל את הדברים האלה, אני רוצה, אבל, איזון.

ניצן הורוביץ: אני חושב שצריך לתת כבוד ליוזמה, וצריך לתת כבוד לתחרותיות ולמצוינות, ואנשים צריכים להשתדל, וטוב שיש תחרות.

ניצן הורוביץ: אבל יש גם אנשים, והרבה מאוד אנשים – היושבת-ראש יודעת, כי היא מטפלת בחלק מהמקרים האלה – שאין להם כלים להתחרות במירוץ לעוגה.

ניצן הורוביץ: לפעמים אין להם רגליים, לפעמים הם ילדים, לפעמים הם זקנים, לפעמים הם עניים, לפעמים אין להם השכלה, לפעמים הם לא יודעים את השפה, לפעמים הם לא הספיקו.

ניצן הורוביץ: אז מה זה אומר, שצריך לזרוק אותם?

ניצן הורוביץ: מה שקרה במחאה הזאת – וזה השינוי הגדול – שאם בעבר, כשהיינו מדברים על הדברים האלה – מי מגיע לו מהעוגה, והחלוקה, וזה – אז אלה שלא הצליחו להגיע, הם היו קבוצות, מה שנקרא – אני לא רוצה להגיד, כי זה לא נשמע יפה – קראו – המסכנים, המקופחים הקבועים.

ניצן הורוביץ: בעיני זה לא כך, אבל אנשים – – –

זהבה גלאון: הקבוצות המוחלשות.

ניצן הורוביץ: המוחלשים, כן.

ניצן הורוביץ: אבל קראו להם תמיד, אמרו: אתם המסכנים, אתם בוכים.

ניצן הורוביץ: עכשיו זה הרבה יותר רחב מזה.

ניצן הורוביץ: אתה רואה שם, באוהלים, נציגים של שכונות, נציגים של נכים, נציגים של הקבוצות הוותיקות במחאה, אבל לצדם גם אנשים שאתה לא רגיל לראות במחאה חברתית כזאת: סטודנטים, אמנים, כל מיני.

ניצן הורוביץ: סופרים אתה רואה שם, אתה רואה שם מהנדסים, אנשי היי-טק.

ניצן הורוביץ: אז נכון, ברגע הראשון שאתה רואה חבר'ה כאלה – אחת עם כובע, שנראית נחמדה – אתה אומר: מה, זאת סובלת?

ניצן הורוביץ: מה היא עושה פוזות?

ניצן הורוביץ: אבל כן, בשביל לסבול אתה – מה רוצים?

ניצן הורוביץ: שהיא תחלה באיזו מחלה ולא יהיה לה כסף לתרופות, ואז היא תבוא בדמעות ותתחנן פה?

ניצן הורוביץ: אז היא אומרת: לא, אני בחורה צעירה, אני בריאה, ברוך השם, אבל מה?

ניצן הורוביץ: אני חושבת שאני משלמת הרבה יותר מדי – – –

אורלי לוי אבקסיס: אתה יודע מה נראה לי הכי נורא בסיפור הזה?

אורלי לוי אבקסיס: כמובן, כולנו גם רוצים שינוי ותיקון חברתי, אבל כאשר – איך קראת לזה?

אורלי לוי אבקסיס: הקבוצות המוחלשות בחברה, כשהן זועקות את הזעקה, אף אחד לא באמת מתייחס אליהן.

אורלי לוי אבקסיס: וזה צער שהוא באמת – – –

ניצן הורוביץ: אבל את מבינה?

ניצן הורוביץ: את מבינה?

ניצן הורוביץ: את בדיוק צודקת, אבל במקום להתייחס לעניין אומרים: מה אלה נדבקו להם?

ניצן הורוביץ: יעני, אנחנו רוצים שאותם מסכנים ימשיכו לצעוק בלי שנתייחס אליהם, כפי שלא התייחסנו אליהם עד עכשיו, אבל חלילה שלא יצטרפו אליהם אחרים, כי מה פתאום?

ניצן הורוביץ: מה, את לומדת באוניברסיטה, את לא מסכנה.

ניצן הורוביץ: ככה אומרים להם.

ניצן הורוביץ: אתם צפונים – אני יודע, כל המלים האלה.

ניצן הורוביץ: שמעתי – מפונקים.

ניצן הורוביץ: איזה מפונקים?

ניצן הורוביץ: כל ההתייחסות הזאת, שאתה באמת צריך להיות דפוק עד העצם מכל הכיוונים כדי שתהיה לך זכות דיבור, כי אחרת המחאה שלך לא נחשבת – תסלחו לי, זה ממש ביזיון.

ניצן הורוביץ: קרה כאן דבר מצוין.

ניצן הורוביץ: כדי ששינוי חברתי יתרחש הוא לא יכול להיות רק של האנשים עצמם במגזר מסוים שמבקשים את זה, כי אז אומרים להם: אתם סקטוריאליים.

ניצן הורוביץ: וזה גם מה שהמחאה הזאת התמודדה אתו.

ניצן הורוביץ: כי בהתחלה, אני מודה, גם לי היה קשה להתמודד.

ניצן הורוביץ: באתי אליהם, אמרתי להם: מה אתם מבקשים?

ניצן הורוביץ: אז אחד אומר לי: אהבה.

ניצן הורוביץ: אמרתי: טוב, נו, בסדר, קצת לא מפוקס.

ניצן הורוביץ: הלכתי לאחד אחר, אמרתי לו: מה אתה מבקש?

ניצן הורוביץ: אז הוא אומר לי: אני מבקש צדק.

ניצן הורוביץ: אמרתי לו: מה צדק?

ניצן הורוביץ: תגיד קונקרטי.

ניצן הורוביץ: פה יש כלכלה, צריך להגיד דברים.

ניצן הורוביץ: הוא אומר: אני לא רוצה להגיד קונקרטי, אני רוצה צדק, אני רוצה חברה צודקת.

ניצן הורוביץ: זה מה שאני רוצה.

ניצן הורוביץ: אני מודה – אותי, בהתחלה, את התקשורת, את הממשלה, זה בלבל.

ניצן הורוביץ: הם דיברו ומדברים בשפה שאנחנו לא רגילים.

ניצן הורוביץ: זה לא השטנץ הקבוע של המחאה – תוסיפו לי 200 שקל בקצבה.

ניצן הורוביץ: זה לא הדבר הזה, זה משהו אחר; זה משהו ערכי.

ניצן הורוביץ: נכון, אולי בגלל שמדובר בסטודנטים, באמנים, באנשים יותר יצירתיים, הם מדברים בצורה הזאת, אבל זה היופי שבדבר וזה החוזק שבדבר.

ניצן הורוביץ: ובגלל זה, בגלל זה, זה נמשך כבר יותר משבועיים – בגלל שהם מדברים בצורה הזאת והם לא מבקשים דרישות קונקרטיות-סקטוריאליות, בגלל שהם מדברים בשם כל החברה.

ניצן הורוביץ: אז נכון, זה קשה להתמודד עם זה.

ניצן הורוביץ: בא עופר עיני, זימן אותם, אמר: תציבו דרישות.

ניצן הורוביץ: אמרו לו: אנחנו לא רוצים להציב דרישות, אנחנו רוצים לדבר באופן כללי, אנחנו רוצים לדבר על ערכים, אנחנו רוצים לדבר על שינוי תודעתי.

אורלי לוי אבקסיס: רגע, אז למה הם רצו מצולם עם ראש הממשלה?

אורלי לוי אבקסיס: לעשות שיחות נפש בטלוויזיה אם אין דרישות, אבל המשא-ומתן יהיה מצולם?

אורלי לוי אבקסיס: סתם ככה, הרהורי מחשבה.

ניצן הורוביץ: קודם כול, אני רחוק מלהיות דובר שלהם.

ניצן הורוביץ: הם, אגב, מסתדרים מצוין בעצמם.

ניצן הורוביץ: אגב, אני חייב להגיד – כמה שפחות עצות ניתן להם, יותר טוב.

אורלי לוי אבקסיס: כנראה.

ניצן הורוביץ: כי הם עשו והגיעו לכאלה הישגים, אולי הרבה יותר טוב ממה שאנחנו ניסינו במשך שנים לעשות, אז קצת צניעות מצדנו, כי בכל זאת.

ניצן הורוביץ: אני חושב שקודם כול הם רצו – רוצים להיפגש עם ראש הממשלה בשביל להגיד לו בדיוק את הדברים האלה ולשמוע את תשובתו, פשוט בשביל לקיים איזשהו סוג של דו-שיח בעניין.

ניצן הורוביץ: ואני לא חושב, אגב, שאם מפגש כזה יתקיים, הוא יהיה דו-שיח של חירשים.

ניצן הורוביץ: בהכירי את החבר'ה – פחות את ראש הממשלה – אני לא חושב שזה יהיה – – –

זהבה גלאון: שיח של חירשים – הם ידברו והוא, מקסימום, יאזין.

ניצן הורוביץ: נכון, צריך לקוות.

ניצן הורוביץ: צריך לקוות שזה לא יהיה כך, כי יהיה רע מאוד אם נמשיך להסתכל על כל העניין במשקפיים פוליטיים ונחפש כל הזמן את המזימה ואת המפלגה ואת הכסף המלוכלך שעושה שם כדי להפיל את ראש הממשלה.

ניצן הורוביץ: זה יהיה דבר טרגי.

ניצן הורוביץ: המחאה הזאת, כל יום שהיא נמשכת, אנשים שואלים: נו, אז מה יהיה?

ניצן הורוביץ: נו, אז למה זה יוביל?

ניצן הורוביץ: אז מה קורה?

ניצן הורוביץ: אני לא ממש מבין את השאלות האלה.

ניצן הורוביץ: אני לא יודע למה אנשים בדיוק מצפים.

ניצן הורוביץ: אגב, הם מצפים, רובם – יש לנו איזה אופי כזה של קיטורים ונדנוד ופסימיות.

ניצן הורוביץ: אנשים מצפים שזה ייכשל.

ניצן הורוביץ: אני הייתי שם – שוב, אני אמרתי את זה בהתחלה – ביום הראשון אמרו: עד הלילה הם כולם יעופו.

ניצן הורוביץ: הרי מה, יישנו פה בלילה?

ניצן הורוביץ: בחייכם, עשיתם צחוק.

ניצן הורוביץ: בבוקר הם כבר יעופו.

ניצן הורוביץ: היה בוקר, כולם נשארו, הביאו עוד, אמרו: טוב, שבת, זה שבת, הם ממילא לא עובדים, אז הם יישארו, ביום ראשון כולם יעופו.

ניצן הורוביץ: נשארו ראשון ועוד שבוע ועוד שבוע והם עדיין שם.

ניצן הורוביץ: אני רואה, ואני את זה חייב להדגיש – אני כבר אומר לכם שהמחאה החברתית הזאת, תנועת האוהלים, היא כבר הצלחה גדולה מאוד.

ניצן הורוביץ: היא כבר הצלחה.

ניצן הורוביץ: אין מה לחכות ולא צריך לחכות לאיזשהו – אני יודע?

ניצן הורוביץ: הישג נקודתי כזה או אחר, שיגידו: הנה, קיבלתם 150 שקל לסטודנט בהנחה במשהו, אז ניצחתם, השגתם.

ניצן הורוביץ: לא, לא, לא, לא, לא.

ניצן הורוביץ: זה בדיוק אותו עניין שההוא ששאלתי אותו: מה אתה רוצה?

ניצן הורוביץ: והוא אמר לי: צדק, אז אמרתי לו: תגיד קונקרטי, אז הוא אמר: לא רוצה להגיד קונקרטי, זה מקטין את זה.

ניצן הורוביץ: מה שהם הצליחו לעשות בשבועיים וחצי האלה – הם הצליחו לגרום לשינוי תודעתי, שהוא הרבה יותר חשוב מדרישה כזאת או אחרת.

ניצן הורוביץ: מה זאת אומרת?

ניצן הורוביץ: אותם אנשים שאני סיפרתי לכם, שהם לא משום מפלגה ואף פעם לא היו בשום הפגנה ולא הצביעו בבחירות לכנסת, כי הם – לא מעניין אותם וכו', הם באו למקומות האלה וזה פגע להם בלב.

ניצן הורוביץ: פעם ראשונה הם אומרים: "העם דורש צדק חברתי", "מדינת רווחה", "תופסק ההפרטה", "כן לזקן", כל הססמאות האלה.

ניצן הורוביץ: והם, זה מה שנקרא פגע בהם.

ניצן הורוביץ: הם ספגו שם חוויה רגשית.

ניצן הורוביץ: הם פתאום התחילו להסתכל על הדברים בצורה אחרת.

ניצן הורוביץ: מה ששנים – ואני אומר, אנחנו כמפלגה, ארגונים חברתיים, ההסתדרות, הכול, כל הדבר הגדול הזה, גישה חברתית אחרת, הקטנת פערים, פריפריה, כל הדברים הגדולים האלה שבאמת עד עכשיו היו בסוג של ססמאות שלא נגעו בחבר'ה האלה, תנועת המחאה הזאת הצליחה להביא אותם לשם.

ניצן הורוביץ: והרבה אנשים, העיניים שלהם נפקחו.

ניצן הורוביץ: ולכן, אני בכלל לא רואה את זה כמשהו שצריך כל יום למדוד.

ניצן הורוביץ: יש איזה שדרן ברדיו שכל הזמן: נו, אז מה כבר הצלחתם?

ניצן הורוביץ: אז הבאתם שקל?

ניצן הורוביץ: לא הבאתם שקל?

ניצן הורוביץ: זו הסתכלות מאוד מטופשת על העניין.

ניצן הורוביץ: אף אחד עד עכשיו, אף אחד, לא הצליח להוציא מהבית פיזית כל כך הרבה אנשים, להושיב אותם במעגלי שיח, ואני ממליץ לכולם ללכת לאוהלים ולראות; כולם, ושאף אחד לא יפחד שיצעקו לו.

ניצן הורוביץ: לא יצעקו.

ניצן הורוביץ: יושבים שם במעגלים ומדברים, מדברים, מדברים.

ניצן הורוביץ: אנשים שומעים, מקשיבים, מדברים על כל מיני דברים.

ניצן הורוביץ: אנשים מכל מיני סוגים מדברים אחד עם השני, ואנשים אומרים לי שם שמבחינתם, הדבר הכי מרגש, או הדבר הכי חשוב מבחינתם בתנועה הזאת הוא שהם קיבלו קול, קול בקו"ף.

ניצן הורוביץ: קיבלו קול.

ניצן הורוביץ: פתאום איזה אחד עומד שם – שומעים אותו, מתייחסים אליו, מצלמים אותו.

ניצן הורוביץ: מי הוא היה קודם?

ניצן הורוביץ: שום דבר.

ניצן הורוביץ: מי שמע אותו בכלל?

ניצן הורוביץ: ותדעו לכם שכשאנשים מקבלים קול ופתאום מקשיבים להם, מתייחסים אליהם, הם אחר כך לא יוותרו על זה.

ניצן הורוביץ: הם לא יוותרו.

ניצן הורוביץ: הם פתאום הבינו שלקול שלהם יש כוח ושהם יש להם חוזק והם יכולים לעשות עם זה משהו, והם לא יוותרו על זה.

ניצן הורוביץ: כך שאני מציע לממשלה ולראש הממשלה לא לזלזל בזה ולא לבטל את זה ולא לקחת את זה למקום הפוליטי.

ניצן הורוביץ: זה פספוס.

ניצן הורוביץ: זה פספוס לא רק מבחינת החברה הישראלית.

ניצן הורוביץ: זה אפילו, אפילו מבחינתו – ואני לא במחנה שלו – זה פספוס.

זהבה גלאון: מפלגתי, לא פוליטי, כי זה פוליטי.

זהבה גלאון: שלא ייקח את זה למקום המפלגתי.

ניצן הורוביץ: זה בהחלט פוליטי, זה מאוד פוליטי.

ניצן הורוביץ: זה פוליטי עד לשד העצם במובן שכל מאבק חברתי הוא מאבק פוליטי.

ניצן הורוביץ: איך אתה מחלק את העוגה – זה הרי האלף-בית של הפוליטיקה.

אורלי לוי אבקסיס: ניצן, לסיום?

ניצן הורוביץ: לסיכום אני רוצה לומר שצריך לקחת את זה, להתחשב בזה, ללכת עם זה קדימה.

ניצן הורוביץ: זה תהליך, וכולנו, כולנו צריכים לשמוח שהעם שלנו קם והראה שיש לו קול והוא יכול להיאבק על דברים צודקים.

ניצן הורוביץ: זו מחאה נפלאה בעיני, מרגשת אותי, ואני, כשאני רואה את החבר'ה האלה, אני גאה להיות ישראלי ולהיות חלק מהדבר הגדול הזה.

ניצן הורוביץ: תודה רבה.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה לך, חבר הכנסת ניצן הורוביץ.

אורלי לוי אבקסיס: הבא בתור ברשימת הדוברים, חבר הכנסת אילן גילאון, בבקשה.

אילן גילאון: גברתי היושבת-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, אני מתנצל מראש שאדבר רק עשר דקות.

אורלי לוי אבקסיס: עשר.

אילן גילאון: חמש.

אילן גילאון: עשר, חמש.

אילן גילאון: עשר – נתנו לי עשר.

אילן גילאון: לא יודע – אני אומר את מה שיש לי לומר בקיצור נמרץ, אף-על-פי שיכולתי לדבר שנים.

אילן גילאון: אבל אנחנו נעזוב את זה.

אילן גילאון: וכל פעם אומרים לי – אני אתייחס קצת לווד"לים, גברתי, וקצת למה שמתרחש בימים אלה – ושואלים: מהם קווי יסוד?

אילן גילאון: ואני אומר שקווי יסוד הם בני-האדם, שיושבים בכל מקום, שקובעים את קווי היסוד.

אילן גילאון: אחת הבעיות בווד"לים הללו זה, קודם כול, בהרכב האנושי שלהם.

אילן גילאון: מי נמצא בהם ומי איננו נמצא בהם.

אילן גילאון: ועד כמה שדעתי מגעת, ועל בסיס העיקרון של חוסר האמון שיש היום בין הציבור למערכותיו ובין המערכות לציבור, עושה רושם שאנחנו, בסופו של דבר, גם אם הכוונה היא טובה, כאן אנחנו נשפוך את התינוק עם מי האמבטיה, זה ללא ספק.

אילן גילאון: ומה שייוותר, בסופו של דבר, מול איזשהו תכנון ארוך טווח, מול איזשהו תכנון כולל שהוא חייב להיות – ואפשר גם לעשות אותו מהר, לא צריכים לעשות תכנון כולל וטוב במשך הרבה מאוד שנים; אפשר לעשות אותו הרבה יותר קצר – מה שייוותר, בסופו של דבר, בדרך הזו, זה יהיה המסווה, כדי שאנחנו באמת נחלק את האדמות של המדינה בצורה של הפרטה מפורשת נוספת, תחת המסווה הזה של המהירות, והנה אנחנו ממהרים כדי לפתור בעיות.

אילן גילאון: מי שיצא נשכר זה שוב המעטים.

אילן גילאון: הלוא בסרט הזה כבר היינו, גברתי.

אילן גילאון: כבר היינו.

אילן גילאון: אמרנו שהמערכות הציבוריות הן לא יעילות, ובואו ננסה, וניתן אותן למישהו אחר מתוך כך שאנחנו צריכים להשתחרר מאחריות.

אילן גילאון: ולכן, זה שאנחנו מולידים כל שני וחמישי איזשהם שמות חדשים לדברים כמו וד"לים, ונדלים, וכל מיני דברים אחרים – הם לא משנים את המציאות, הדבר הזה.

אילן גילאון: ולכן, ההרכב הוא מאוד בעייתי.

אילן גילאון: הוא בעייתי מבחינת כך שכל האנשים שמייצגים את האינטרסים הציבוריים – נוטים לקרוא להם "האינטרסים הירוקים", אבל זה חשוב מאוד, האינטרסים של הקרקע הלאומית – הם לא מיוצגים ולא נמצאים שם.

אילן גילאון: אגב, ועדות המשנה לבניין ערים – גם היום הם קיימים והם לא מאוישים עד הסוף, ויש כבר 160 אישורי תכנון לבנייה של דירות, רק שהמסביב שלהן לא תוכנן.

אילן גילאון: את מדברת הונגרית, גברתי?

אילן גילאון: את מדברת הונגרית?

אורלי לוי אבקסיס: לא, אבל – – –

אילן גילאון: אז אני אגיד לך למה הדבר דומה.

אילן גילאון: כשהמציאו את השפות אז אלוהים פתח לעצמו איזה דוכן בשמים, והוא הזמין את כל העמים.

אילן גילאון: באו הרוסים, אמר להם: אתם תדברו רוסית.

אילן גילאון: ובאו המרוקנים והוא אמר להם: אתם תדברו מוגרבית.

אילן גילאון: ובאו האיטלקים והוא אמר להם: תדברו איטלקית.

אילן גילאון: ומי שלא בא זה היה ההונגרים.

אילן גילאון: הם פשוט לא באו.

אילן גילאון: כבר היה חצות, ההונגרים לא באו.

אילן גילאון: הם היו האחרונים.

אילן גילאון: בסוף בדיוק בחצות הם באו.

אילן גילאון: באים לאלוהים ואומרים לו: מה אתנו?

אילן גילאון: אז הוא אומר להם: מה זה?

אילן גילאון: עכשיו באים?

אילן גילאון: אתם לא רואים שאיחרתם?

אילן גילאון: כבר סגרתי, אין יותר שפות.

אילן גילאון: דברו איך שאתם רוצים.

אילן גילאון: זה מה שתהיה התוצאה של הווד”לים.

אילן גילאון: תדברו איך שאתם רוצים.

אילן גילאון: אבל לא רק תדברו איך שאתם רוצים, כי זה עוד מילא.

אילן גילאון: תדברו איך שגורם אינטרסנטי מעוניין ידבר.

אילן גילאון: ולכן, מבחינת התכנון, זה דבר רע, מבחינת התכנון ההיקפי, הרי לא די – אני בא מעיר שהתכנון שלה הוא לאללה ולעילא, זה אשדוד.

אילן גילאון: העיר אשדוד תוכננה בשנת 1957, גברתי, היה לה חזון שהיא הולכת להיות פריס העתידית.

אילן גילאון: היא תוכננה לפי רבעים, ובכל רובע יש את כל הפונקציות של הרובע ומרכז מסחרי.

אילן גילאון: וכך היא תוכננה, עם כבישים רחבים והכול.

אילן גילאון: מה שיקרה היום בפועל בדבר הזה שהולכים לעשות אותו טלאי על טלאי – אוי לתכנון העתידי שהולך לקרות למדינת ישראל אם הווד”לים האלה יקרו.

אילן גילאון: אבל זה עיקרון מספר אחת, הנושא של התכנון והנושא של ההרכב של הווד”לים האלה, ואלה שתי סיבות להתנגדות שלי.

אילן גילאון: אני רוצה גם להמציא שם, הוא אפילו הרבה יותר קולע, כי אני רוצה לגעת בפתרון.

אילן גילאון: אני רוצה לקרוא לדבר הזה ודלו"צים, שזה גם יותר נחמד.

אילן גילאון: ודלו"צים, יעני ועדות לתכנון דיור ציבורי במדינת ישראל.

אילן גילאון: שום פתרון לגבי קורת הגג שלא יכלול בתוכו לפחות שלושה מרכיבים אלה – ואפשר לומר גם יותר, אבל לפחות שלושה מרכיבים אלה: אחד, זה חזרה לעניין הדיור הציבורי, וצריך להשקיע כסף, אין מה לעשות.

אילן גילאון: מדינת ישראל במשך שנים, ובתקופות הכי קשות שלה, הבינה את העיקרון הזה.

אילן גילאון: ודווקא עכשיו, כשרווח לה, היא לא הבינה.

אילן גילאון: אגב, אני בכל דבר, גברתי, מתכוון לכל אזרחי מדינת ישראל, בלי שום הבחנה ואפליה.

אילן גילאון: פעם הסוכנות היתה מעורבת בדבר הזה.

אילן גילאון: אני חושב שהיום משרד השיכון צריך לקחת על עצמו את הדברים הללו.

אילן גילאון: לכל אזרחי מדינת ישראל: יהודים, ערבים, חרדים, ואחרים – כולם בשוויון מוחלט.

אילן גילאון: העניין של מתן דיור ציבורי למי שצריך דיור ציבורי.

אילן גילאון: העניין השני הוא עניין של דיור בר-השגה, ואני רוצה להבהיר מה זה אומר דיור בר-השגה: שבכל מקום שבונים מגדלים ודירות גדולות, חייבות להיות גם דירות קטנות.

אילן גילאון: ואני גם בעניין הזה בא בקריאה ודורש מהרשויות המקומיות, שבדרך כלל מעוניינות שלא ייבנו דירות של שני חדרים, כי זה לא מושך כביכול אוכלוסייה חזקה, לחייב גם אותן בעניין הזה, ובכל מקום שבונים דירות גדולות ייבנו גם דירות ברות-השגה.

אילן גילאון: יעני, השגה שאני יכול להשיג את זה, שאני יכול לקנות את זה, בלי לשעבד את עצמי לכל חיי בד' אמות של קבר שנקרא משכנתה, כי זה עניין של קונספציה.

אילן גילאון: והדבר השלישי, וזה העיקרון אולי החשוב מכולם, זה הנושא של דיור להשכרה.

אילן גילאון: יש כל מיני הצעות, BOT – אני בעדן.

אילן גילאון: זאת אומרת, זה צריך להיות ברור שאנחנו מדברים על איכויות אחרות מאלה של שנות ה-50.

אילן גילאון: הארכיטקטורה המודרנית היום לגבי דיור שהוא דיור להשכרה – זה צריך להיות באיכויות אחרות, באיכויות מצוינות.

אילן גילאון: כל דבר כזה יש לו גם מחיר.

אילן גילאון: הדבר הזה, יחד עם הגנה על הדייר יכול להביא גם לאיזושהי מציאות, איזושהי פריזמה, איזושהי תודעה – וניצן קודם דיבר על תודעה, ואני תיכף גם אדבר עוד קצת, בדקות שנותרו לי, על עניין של השינוי התודעתי שהוא הכי חשוב, שלא חייבים לקנות דירה.

אילן גילאון: אתה לא מסתכן בעניין הזה שאין לך.

אילן גילאון: לא כל שני וחמישי מישהו זורק אותך מהמדרגות או מכפיל לך את השכר דירה וכו', כי כאן בעניין הזה אתה גם דייר מוגן, וגם המדינה שלך דואגת לעניין הזה.

אילן גילאון: עכשיו, אני בעצם אומר פה דבר מטורף.

אילן גילאון: כאילו, תעצרו רגע את ההפרטה.

אילן גילאון: אתמול דיברתי על עגל ההפרטה המטופש הזה, שפתאום, תראי מה שקרה: הציבור הזה, כאילו המפונק הזה, בניגוד למה שקרה עם עגל הזהב המקורי, כאן העם הולך ומנפץ אותו, והמנהיג רוצה לדחוף אותו בכל דרך.

אילן גילאון: שם זה היה הפוך.

אילן גילאון: אבל, טוב, יש איזה הבדל בין משה רבנו לבנימין נתניהו.

אילן גילאון: זה אומנם הבדל קל, לא גדול, ובכל זאת בעניין הזה יש הבדל.

אילן גילאון: ולכן בא העניין הזה של התודעה.

אילן גילאון: צריכים להתחיל להפנים שאנשים לא חייבים – ולאפשר להם את העניין – לא חייבים לשעבד את עצמם, את כל הונם וכל מקורותיהם לעניין של הדירה ושל קורת הגג.

אילן גילאון: ויש תפקיד למדינה להתערב.

אילן גילאון: אז אני אומר: ולו"צים.

אילן גילאון: למה זה?

אילן גילאון: תאחדו את כל החברות המשכנות, שהיום בעצם, אני לא יודע, או שהן אוטמות דירות.

אילן גילאון: גם מסתבר שיש גם הרבה דירות שהן כנראה לא במצאי, אם מישהו לא מסדר את זה – – –

אורלי לוי אבקסיס: לא.

אורלי לוי אבקסיס: פשוט הם לא רוצים לשפץ, כי זה עולה כסף, אז הם מוכרים את זה גם ללא זכאים, ממש לספקולנטים בשוק החופשי, ואחר כך הם משפצים ומשכירים את זה לאותם זכאים, וזה האבסורד הגדול.

אילן גילאון: תראי, מדינת ישראל התמחתה בלמכור את עצמה לכל הממעיט במחיר, ובתנאי – לכל הממעיט במחיר – זה היה העיקרון של המדינה.

אילן גילאון: אני אומר – צריכה לקום חברה לדיור ציבורי שמאגמת את כל החברות האחרות, שהיא לאומית.

אילן גילאון: זה הוודלו"צים.

אילן גילאון: ויש להשקיע תקציב, שיש לקחת אותו ממקומות ברורים.

אילן גילאון: אני אוהב את החבר'ה האלה שנותנים גם לדיור, וגם למים, גם לזה.

אילן גילאון: אבל גם הם רוצים לקנות עוד מטוסים של "חמקן "F-30.

אילן גילאון: אני יותר ותרן, מה אני אגיד לכם, בתחום הזה, מתוך ראייה כוללת של תכנון כולל של הדברים.

אילן גילאון: וכאן צריך ללכת – קודם כול, יש כסף בסיסי שבצורה, גברתי, מטומטמת – את יודעת מה הכסף של הדיור הציבורי, למה הוא משמש היום?

אילן גילאון: הוא משמש את העניין הזה שאנחנו תומכים ביהודים בארצות-הברית, שיותר מסודרים מהיהודים במדינת ישראל.

אילן גילאון: עיני לא צרה בהם, זה גם תפקיד של מדינת ישראל לתמוך ביהודי ארצות-הברית; אני חושב שקודם כול מדינת ישראל צריכה לתמוך באזרחיה שלה – יהודים, ערבים ואחרים.

אילן גילאון: ולכן, הכסף הזה, ובעצם מדובר במיליארדים – –

אורלי לוי אבקסיס: כן.

אילן גילאון: – – בין 2 ל-3 מיליארד שקלים, שכל כולו על-פי חוק היה צריך – – –

אורלי לוי אבקסיס: היה צריך לחזור למלאי.

אילן גילאון: בוודאי.

אילן גילאון: מי שיצא פה עבריין מספר אחת במדינת ישראל זה, שוב, ממשלת ישראל, וזה צריך לחזור לשם.

אילן גילאון: עכשיו תראי, ניצן דיבר מקודם.

אילן גילאון: אמא של ניצן פולנייה, פשוט, אז הוא אמר שמי שאוכל לבד נשאר לבד.

אילן גילאון: הלוואי, ניצן.

אילן גילאון: זה היה מצוין.

אילן גילאון: אצלנו היו אומרים בשכונה: מי שאוכל לבד, מת לבד, פשוט.

אילן גילאון: כאילו אתה כזה עדין ורך, ואמא פולנייה לא תגיד לבן שלה דבר כזה בחיים.

אורלי לוי אבקסיס: הוא עידן את זה.

אילן גילאון: אירע דבר בישראל שהוא יותר חשוב מהממשלה, הוא יותר חשוב מהמפלגה, הוא יותר חשוב אפילו מהמפלגה שלי.

אילן גילאון: זאת אומרת, דבר שאנחנו, בכל אופן, מה שאתם קוראים השמאלנים האלה, המוקצים, אנחנו חלמנו עליו שנים.

אילן גילאון: מה אמרנו לעצמנו?

אילן גילאון: אמרנו: הלוואי שיום אחד יקום הציבור הישראלי וישאל את עצמו רק שאלה אחת: מה מגיע לי, לכל הרוחות?

אילן גילאון: אולי גם לי מגיע משהו מהמשחק הזה?

אילן גילאון: אולי אפשר אחרת?

אילן גילאון: אולי אני רוצה להפסיק להיות תולעת שישנה על החזרת וחושבת שזה המקום הכי טוב?

אילן גילאון: ואולי אני רוצה לדבר על חלוקה אחרת, ללכת בניגוד לזרם?

אילן גילאון: אולי לא באמת כל מה שפרטי טוב וכל מה שציבורי גרוע?

אילן גילאון: וזה מה שקרה, זה הדבר הכי חשוב.

אילן גילאון: אם הממשלה – בנימין נתניהו לא יראה את הסיכוי הגדול הזה בכך שסוף-סוף יש לו עם, עם ישראל חי, שאתו הוא יכול להתחיל בעצם 100 שנות היסטוריה אחרות, עם חיבור, לדעתי, לעניין של התהליך, כי התהליך המדיני הוא המחצב העיקרי לכלכלה הישראלית, גם אחרי שהם מצאו את הגז; ומי שרואה את הדבר הזה, רואה חצי אמת.

אילן גילאון: אם הוא לא ידע לנצל את ההזדמנות ולהתחיל ליזום, ולא להתחיל כל הזמן להגיב ולהתגונן – נכון שקיימות הרבה מאוד סכנות למחאה החדשה הזאת, משום שזה אנשים שהם מתנדבים, שהם מפרנסים, והקיץ חם וכו', והממשלה הרי – ממשלות, לא ממשלה, נהיה פיירים עד הסוף – בקיאה ויודעת איך להפריד ולמשול.

אילן גילאון: אבל זה לא משנה, ואת זה חברי ניצן אמר כבר.

אילן גילאון: הדבר החשוב ביותר קרה – לאנשים נפל האסימון.

אילן גילאון: אגב, לדור הצעיר – אסימון זה מין מטבע כזה, פעם כשהיו טלפונים ציבוריים, אתם לא יודעים מה זה, מטבע עם חור באמצע, כשהוא היה נופל היתה שיחה.

זהבה גלאון: – – – ז'קלין.

אילן גילאון: מה?

אילן גילאון: השיחה עם ז'קלין במספרה.

אילן גילאון: והאסימון, גברתי, נפל, והשיחה מתקיימת, ואנחנו, איך אומרים?

אילן גילאון: הרשות נתונה והכול בידינו.

אילן גילאון: תודה רבה.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה לך, חבר הכנסת אילן גילאון.

אורלי לוי אבקסיס: הבאה בתור ברשימת הדוברים – חברת הכנסת זהבה גלאון.

אורלי לוי אבקסיס: אני מזמינה את סגן יושב-ראש הכנסת אחמד טיבי להחליף אותי בנשיאות.

אחמד טיבי: בבקשה, גברתי.

זהבה גלאון: מכובדי, אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אחד הדברים המדהימים שאנחנו עדים להם ב-24 השעות האחרונות – אולי יותר נכון לומר המחפירים – זה מסע ההשתלחות של ראש הממשלה ושלוחיו באמצעות שרים, ראשי ערים וחברי כנסת, נגד מאהלי המחאה, נגד המפגינים במאהלי המחאה.

זהבה גלאון: אתם יודעים, ראש הממשלה התעשת.

זהבה גלאון: זה לקח לו קצת זמן.

זהבה גלאון: בשלב הראשון הוא עשה מצג שווא של אמפתיה, ניסיון להביע אמפתיה באמצעות PowerPoint, ואתמול ראש הממשלה חזר להיות ביבי הידוע, בנימין נתניהו שבאמצעות הסתה פרועה, ניסיון לעשות דה-לגיטימציה, שולח חצי רעל לעבר המפגינים.

זהבה גלאון: כל מופע האימים הזה, הזחיחות הזאת של ראש הממשלה, הוא ושר האוצר ושר החוץ, שבכלל מכנה בשמות גנאי את המפגינים ברוטשילד ובכל הארץ, מפגינים – ואמרו את זה כאן קודם חברי – שקמו באופן ספונטני, מתוך מצוקה אמיתית, מתוך, אתם יודעים מה?

זהבה גלאון: חרדה לגורל המדינה הזאת.

זהבה גלאון: לא מדובר רק בם, לא מדובר רק על החיים שלהם, לא מדובר רק על הרצון שלהם.

זהבה גלאון: חברי חברי הכנסת, זה הילדים שלנו.

זהבה גלאון: מדובר בילדים שלנו ושכמותם, שנושאים בנטל, שלומדים, שעובדים ומסתכלים איך המדינה הזאת בורחת להם מהידיים.

זהבה גלאון: ובמקום שראש הממשלה ינסה למצוא פתרונות הוגנים, שוויוניים, הוא משתלח בהם, הוא זורע הרס ורעל ופוגע במי שקם באופן ספונטני, כל כך אמיתי, כל כך נכון, והצליח לגבש לעצמו תפיסת עולם כוללת שמורכבת נדבכים על נדבכים על נדבכים על נדבכים, שהתוצאה הסופית שלה היא אחת.

זהבה גלאון: כשאנחנו צעדנו, ניצן ואני, ושבוע קודם אילן היה באשדוד ואנחנו היינו בתל-אביב, ושבוע קודם כולנו היינו בתל-אביב, ונחשולי האדם הזה צעדו וצעדו – כולם באו מתוך איזו תחושה של רוויה, של די, שנמאס.

זהבה גלאון: אנשים רוצים שתהיה כאן מדינה אחרת, שתהיה כאן מדינה שמשקיעה במדינה, במדינת ישראל; שתהיה כאן מדינה שאת הכסף שלה לא שופכת על כבישים עוקפים ועל מיליארדים לתקציב הביטחון בהתנחלויות, ובונה רק במחוז אחד.

זהבה גלאון: מי שבוחן בעשור האחרון את נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מגלה נתון מדהים: מחצית מהבנייה הממשלתית בעשור האחרון הושקעה במחוז אחד – קוראים לו מחוז השומרון.

זהבה גלאון: אפס השקעה ממשלתית, אפס השקעה ממשלתית במחוז תל-אביב.

זהבה גלאון: אז מה הפלא שהצעירים יצאו למאהלים בתל-אביב, צעירים שידם אינה משגת לשכור דירה?

זהבה גלאון: אני כבר לא מדברת על לקנות דירה – לשכור דירה.

זהבה גלאון: מה, זה מותרות לגור בתל-אביב?

זהבה גלאון: יש כל התפיסה הזאת שיגורו בפריפריה.

זהבה גלאון: גם בפריפריה לא משקיעים.

זהבה גלאון: איזה מדינת רווחה זה פה?

זהבה גלאון: מה, יש פריפריה, יש תחבורה, מנגישים את הפריפריה למרכז?

זהבה גלאון: אומרים להם: תעברו לעבוד בפריפריה ולגור בפריפריה.

זהבה גלאון: יש רק פריפריה אחת שיש בה מדינת רווחה, וקוראים לה מדינת התנחלויות.

זהבה גלאון: שם מדינת ישראל שופכת כסף, ובמיליארדים.

זהבה גלאון: ואני חוזרת ומדגישה את הקשר הזה, חברי חברי הכנסת.

זהבה גלאון: כל הזמן מנסים לצייר את המחאה הזאת שהיא לא פוליטית, וכל אחד בא עם העמדות שלו והדרישות שלו.

זהבה גלאון: חברי חברי הכנסת, זו מחאה פוליטית שהגיעה למצב הזה אחרי 44 שנים שאנחנו שולטים שם מעבר לגדר.

זהבה גלאון: שכחנו שזה שם, ואת התוצאה הזו אנחנו משלמים היום ביוקר המחיה ובמחיר הדיור הגבוה.

זהבה גלאון: זה באמת לא מקרה שהמחאה פרצה על רקע משבר הדיור, שם מתגלים כשלי השוק החופשי באופן הבולט ביותר.

זהבה גלאון: הזכות לקורת גג – מה, זה מופרז לחשוב שהזכות לקורת גג היא זכות יסוד?

זהבה גלאון: בכל מדינה מתוקנת זו היתה צריכה להיות הזכות הבסיסית שמדינה מעניקה לתושביה.

זהבה גלאון: במקום להתמודד עם הצרכים האמיתיים, הממשלה הזאת, עם ה"סופר-טנקר" שלה, מביאה לנו כאן לכנסת את חוק הווד”לים.

זהבה גלאון: ניסיתי לעבור על החוק הזה ולקרוא אותו.

זהבה גלאון: אני חושבת שהדבר המרכזי שעולה מקריאה בחוק הזה זה העובדה שהמדינה בעצם, לכאורה בשם הרצון להקל תהליכים וחסמים ביורוקרטיים, מתנערת מהאחריות שלה.

זהבה גלאון: אני חוזרת – כאילו יש כאן איזה רצון לעקוף חסמים.

זהבה גלאון: זה, חברי חברי הכנסת, כוסות רוח למת.

זהבה גלאון: זה כוסות רוח למת, כי המהלכים שחוק הווד”לים מייצר, אם הוא יעבור כאן, בעצם יפגעו באינטרסים הציבוריים.

זהבה גלאון: ואם אנחנו ננסה לבחון את מי באמת ישרתו הווד”לים – מה, זה ישרת את אותו ציבור שמפגין היום בתל-אביב ובכל הארץ, שמשווע לדירות, לאותם 160,000 דירות חסרות?

זהבה גלאון: האם זה ישרת אותם?

זהבה גלאון: תשכחו מזה, חברי חברי הכנסת.

זהבה גלאון: זה ישרת את הספסרים, את הספקולנטים, את היזמים הזריזים, לא את אותם אלה שזקוקים ל-160,000 דירות.

זהבה גלאון: אבל חוק הווד”לים הזה הוא משקף באופן כל כך בוטה, כל כך נכון ומדויק, הייתי אומרת, את התפיסה שמנחה את המדיניות של ממשלת ישראל, את התפיסה שדיברו עליה כאן קודם, שצריך לתת לשוק לפעול, ואם ההיצע יגדל מחירי הדירות ירדו.

זהבה גלאון: ובכלל גם אמרו שלא רק שירדו מחירי הדירות – אנחנו צריכים להקטין את המעורבות של המדינה.

זהבה גלאון: כל המדיניות הזאת, כל התפיסה הזאת, בכלל החלישה את היכולת של הגופים הממשלתיים והציבוריים לעמוד בפני הקבלנים והאינטרסים שלהם.

זהבה גלאון: התוצאה היום היא, חברי חברי הכנסת, שבמשך שנים אנחנו רואים איך משרד הבינוי והשיכון ומינהל מקרקעי ישראל לא הצליחו בתפקיד שלהם לספק דירות לכלל אזרחי ישראל.

זהבה גלאון: אנחנו ראינו עוד ניסיון – היה ניסיון רק לפני כמה חודשים, אולי קצת יותר, להפריט את מינהל מקרקעי ישראל.

זהבה גלאון: רצו להעביר חלק מקרקעות המדינה לבעלות פרטית, וגם, הכול מתוך אותה תפיסה שהשוק החופשי יפתור את בעיות היצע הדיור בישראל.

זהבה גלאון: חשבו שהיוזמה הפרטית תזרז את הליכי הבינוי.

זהבה גלאון: ומה קרה במקביל?

זהבה גלאון: במקביל בנו רק דירות גדולות, רק לאנשים שידם משגת, דירות של שישה חדרים ושבעה חדרים.

זהבה גלאון: אבל מה עם דירות קטנות?

זהבה גלאון: מה עם דירות של שלושה חדשים וארבעה חדרים לאלה שאינם יכולים לרכוש את הדירות הגדולות האלה?

זהבה גלאון: אנחנו יודעים שיש ציבורים גדולים – זוגות צעירים ועולים, וקבוצות מוחלשות, עניים שזקוקים לסיוע של המדינה.

זהבה גלאון: איך בדיוק יפתרו את הבעיות שלה באמצעות חוק הווד”לים הזה?

זהבה גלאון: איפה הסבסוד של המדינה בשכר דירה, במשכנתאות?

זהבה גלאון: הרי כל הדברים האלה ירדו בהתמדה ובעשרות אחוזים.

זהבה גלאון: זה בדיוק מה שיצר את הביקוש לדירות.

זהבה גלאון: ומי ניצל את הביקוש הזה?

זהבה גלאון: כל מיני משקיעי חוץ שבגלל הריבית הנמוכה של בנק ישראל קנו דירה להשקעה ולא השקיעו את הכסף שלהם בבנק, או כל מיני אנשים שקנו דירה ובכלל לא גרים בה.

זהבה גלאון: נוצרו כאן שכונות שלמות שהן דירות רפאים.

זהבה גלאון: כל הדברים האלה, חברי חברי הכנסת, מדיניות השוק החופשי של נתניהו, כל התפיסה הזאת הביאה לעליית מחירים בלי שניתן מענה הולם מטעם המדינה.

זהבה גלאון: חברי חברי הכנסת, נדרשת רפורמה במינהל מקרקעי ישראל, אין ספק בזה, רפורמה שתהפוך אותו לגוף יעיל, שייתן שירות מתוך שמירה על עקרונות של בעלות, מימון ואחריות ממשלתית.

זהבה גלאון: נדרשת רפורמה שתבטיח בנייה של דירות קטנות, שמיועדות למשפחות צעירות, לזוגות צעירים ולמשפחות קטנות, ולקחת את כל התקציב הזה שיש, תקציב שמיועד לסיוע בשכר דירה ובסבסוד משכנתאות לאוכלוסיות נזקקות, ולהשקיע אותו מחדש גם בדיור בר-השגה וגם בדיור ציבורי.

זהבה גלאון: אני חושבת שאם הממשלה היתה נעתרת לתוכנית הזאת או להצעות האלה בתחום הדיור – אני כרגע מתמקדת בתחום הדיור, כי אנחנו מדברים על חוק הווד”לים, אבל כמובן שהדרישה של המוחים היא הרבה יותר רחבה, ובצדק היא יותר רחבה.

זהבה גלאון: יש כאן בעיות של בריאות וחינוך ומסים וחלוקה לא שוויונית ונשיאה לא שוויונית בנטל, אבל אי-אפשר להתעלם, חברי חברי הכנסת, מכך שיש כאן מחאה אותנטית, מוצדקת, שיש מי שמנסה לקעקע אותה, לרסק אותה, לפגוע בה, לעשות לה דה-לגיטימציה, והמישהו הזה קוראים לו בנימין נתניהו, ראש הממשלה.

זהבה גלאון: ואני רוצה לומר לך: לא תעזור לך ההסתה, לא יעזור לך, זה הרבה יותר חזק ממך.

זהבה גלאון: יש כאן אנשים שאומרים, ואני מצטטת: "העם רוצה צדק חברתי", ואתה תצטרך להיענות לתביעה הזאת.

זהבה גלאון: תודה רבה.

אחמד טיבי: אני מודה לך, חברת הכנסת זהבה גלאון.

אחמד טיבי: חבר הכנסת מנהל את הישיבה, ולכן אני אדלג.

אחמד טיבי: חבר הכנסת מסעוד גנאים, תפאדל.

מסעוד גנאים: שוכראן.

אחמד טיבי: (אומר בשפה הערבית: עשר דקות.

אחמד טיבי: )

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש – – –

אחמד טיבי: (אומר בשפה הערבית: יותר.

אחמד טיבי: 18?)

מסעוד גנאים: (אומר בשפה הערבית: כמה הלילה?

מסעוד גנאים: 20? )

אחמד טיבי: (אומר בשפה הערבית: 18.

אחמד טיבי: פחות אין בעיה.

אחמד טיבי: )

מסעוד גנאים: לא, לא צריך פה מים, כי אם אני צם אני בטעות יכול – – –

סטס מיסז'ניקוב: – – –

אחמד טיבי: אני אתרגם לך, אחרי שנסכם.

מסעוד גנאים: אל תפחד, אל תפחד, כבוד השר.

אחמד טיבי: השיח' אמר לו: תיזהר לא לשתות בטעות.

סטס מיסז'ניקוב: אם לא היה הדגל, הייתי בטוח שאני במקום אחר.

אחמד טיבי: הדגל מגן עליך.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, חברי חברי הכנסת, מה שקורה היום, המחאה הנוכחית בישראל של הנוער, של הצעירים, נכון שאנחנו כערבים שמחים, כי סוף-סוף החברה היהודית הולכת אחרינו במובן הזה שהם מחקים את מה שקורה במדינות ערב.

מסעוד גנאים: כמו שאנחנו מקווים שמה שקרה בעולם הערבי הוא אכן אביב, ואכן יביא למשטרים שהם דמוקרטיים, ליברליים, משטרי צדק חברתי, גם פה בישראל אנחנו מקווים שגל המחאה הנוכחי ייהפך למהפכה למען הצדק החברתי.

מסעוד גנאים: ובאמת זה מה שאנחנו דורשים, אדוני היושב-ראש.

מסעוד גנאים: הרי מה הוויכוח שלנו עם קברניטי המדינה מאז קום המדינה?

מסעוד גנאים: שהם מרכיבים משקפיים ביטחוניים כאשר הם מסתכלים על האוכלוסייה הערבית.

מסעוד גנאים: אנחנו רוצים שמדינת ישראל באמת תיהפך למדינה אזרחית, דמוקרטית, שרואה בכולם אזרחי המדינה ותתייחס אליהם בצדק ובשוויון.

מסעוד גנאים: אבל לפני זה יש כלל שהוא חשוב מאוד: אתה לא יכול להתייחס אלי בשוויון מבלי שתכיר בי כשונה.

מסעוד גנאים: וזאת הבעיה.

מסעוד גנאים: החברה הישראלית היא חברה פלורליסטית, משוסעת, על רקע לאומי, על רקע חברתי וכו', אז אם אנחנו היום משרים אווירה או חינוך לכיבוד האחר, הכרה באחר, זה מה שאנחנו רוצים בסוף גם כערבים.

מסעוד גנאים: לכן מהראייה הזאת אני מאחל הצלחה למהפכת הצדק החברתי שמתחוללת היום בישראל.

מסעוד גנאים: נכון, האוכלוסייה הערבית מתמהמהת קצת בהצטרפות, אבל היא מצטרפת; היום התבשרנו שהיתה הפגנה גם בכפר חורפיש בצפון.

מסעוד גנאים: אבל האטיות הזאת בהצטרפות של האוכלוסייה הערבית, אולי היא מעידה על השוני שלנו, שוני המאבק שלנו – מאבק הדיור, האדמות – מהמאבק שמנהלים היום, למרות שיש בו דמיון.

מסעוד גנאים: ומכאן, אדוני היושב-ראש, אני רוצה להתייחס גם לכלל אחר, לפני שייכנס חוק הווד”לים – ועדות הדיור הלאומי.

מסעוד גנאים: מדינה היא לא זו שממהרת להעניש את אזרחיה כי הם עברו על החוק, והיא לא צריכה להיות שמחה על זה.

מסעוד גנאים: אני רואה במדינת ישראל שזרועות אכיפת החוק שמחות כאשר ערבי עובר על החוק – זה קנסות, הכנסה לתקציב המדינה, זה גם ענישה, זה כלא, זה גם הריסה, ויש עבודה לכל מיני כוחות כאלה או אחרים.

מסעוד גנאים: מדינה מתוקנת זו מדינה שלא רק מחוקקת חוקים, אלא היא דואגת שהאזרח לא יעבור על החוק.

מסעוד גנאים: תמיד אני מביא דוגמאות מההיסטוריה הערבית המפוארת והאסלאמית שלנו, וטוב שהשר סטס מיסז'ניקוב גם ישמע את הדוגמאות האלה, שהן מההיסטוריה, מהתרבות הערבית האסלאמית של ח'ליף, שהוא לא מלך, מין מלך, עומר אבן אל-ח'טאב, שבא אליו מישהו ואמר לו: האיש הזה גנב מהפרדס שלי תפוח, אז תכרות את ידו.

מסעוד גנאים: כך אמר לו.

מסעוד גנאים: אמר לו הח'ליף עומר אבן אל-ח'טאב, שהוא היה השליט בזמנו – הסתכל על הבן-אדם, ראה בן-אדם פשוט, עני, ואמר לו שני משפטים.

מסעוד גנאים: אמר לו – בערבית עכשיו, אחר כך נתרגם, כדי שלא תפחד, אדוני כבוד השר.

אחמד טיבי: הדגל פה.

מסעוד גנאים: הדגל פה, אל תפחד.

מסעוד גנאים: אז הוא אמר לו: אולי תואיל לחנך אותו, ללמד אותו אם הוא בור ותאכיל אותו אם הוא רעב.

מסעוד גנאים: בהתחלה תיתן לו את כל הדברים הבסיסיים, אחר כך תעניש אותו.

מסעוד גנאים: אם הוא עני ולא ימצא מה לאכול, מה הוא יעשה?

מסעוד גנאים: הוא גנב בגלל שהוא עני.

מסעוד גנאים: זה לא נותן לגיטימיות לגנבה, אבל זה מראה על אחריות המדינה.

אחמד טיבי: טיפול שורש.

מסעוד גנאים: בהתחלה תספק לאנשים ותכין את כל התנאים כדי לא לעבור על החוק; אחר כך, מי שעובר, תעניש אותו.

מסעוד גנאים: מה רציתי אני להגיד, אדוני היושב-ראש?

מסעוד גנאים: רציתי להגיד שהמדינה, לצערי הרב, ולא רק הממשלה הזאת – על הממשלה הזאת, נכון, יש האחריות הגדולה, הכבדה, אבל כל ממשלות ישראל לא לקחו בחשבון את הייחוד של המיעוט הערבי במדינת ישראל, אבל בהתחלה הממשלות כולן באמת לא התחשבו בזה שרוב אדמות המדינה הופקעו מהאוכלוסייה הערבית.

מסעוד גנאים: הממשלות גם הפקיעו את האדמות, אחת; שתיים, מסרבות להרחיב את שטחי השיפוט של כפרים וערים ערביות – ואני שואל שאלה: מתי הורחב שטח שיפוט של כפר ערבי או עיר ערבית?

מסעוד גנאים: מתי?

מסעוד גנאים: אני לא זוכר.

מסעוד גנאים: אני לא זוכר מתי.

מסעוד גנאים: כל הבקשות שהוגשו – לא מאשרים את תוכנית המיתאר.

מסעוד גנאים: וגם אם הצעיר הערבי, שהוא במצוקה ורוצה להתחתן ורוצה לבנות בית, מתוך מצוקה רוצה ללכת לגור ביישוב קהילתי, ממילא שם לא מקבלים אותו, וגם לאור החוק החדש – ועדות הקבלה – הוא לא יתקבל, לא מקבלים אותו.

מסעוד גנאים: אם הוא הולך לגור בכרמיאל, בנצרת-עילית, גם שם לא רואים את זה בעין יפה, וכוחות הימין רוצים לגרש אותם משם, אז מה הוא יעשה?

מסעוד גנאים: אתה לא רוצה שהאזרח הערבי יבנה בנייה בלתי חוקית, וגם אני לא רוצה.

מסעוד גנאים: איך נאמר?

מסעוד גנאים: זה לא בגנים שלנו לעבור על החוק.

מסעוד גנאים: אנחנו לא רוצים לעבור על החוק, אבל תעזרו לנו שלא נעבור על החוק.

מסעוד גנאים: תנו לנו את התנאים ואת הכלים.

מסעוד גנאים: תנהגו בנו בצדק ובשוויון, כדי שלא נעבור על החוק.

מסעוד גנאים: מי שבנה את ביתו והשקיע מאות אלפי שקלים, הוא לא שמח לראות את זה נהרס, הוא לא שמח לכל מיני קנסות.

מסעוד גנאים: אבל זה הצורך, זה כי הוא מוכרח לעשות.

מסעוד גנאים: אין איפה לבנות.

מסעוד גנאים: אז בסוף מענישים אותו ואומרים שיש בנייה בלתי חוקית במגזר הערבי.

מסעוד גנאים: האם המדינה אכן, באמת, נתנה ועשתה כל דבר כדי שהאזרח הערבי באמת יבנה בנייה חוקית?

מסעוד גנאים: אני אומר לכם: לא.

מסעוד גנאים: מתוך סיורים, מתוך ידיעה, לא.

מסעוד גנאים: כדוגמה לאי-התחשבות באוכלוסייה הערבית, החוק הזה, שאנחנו דנים בו היום, אדוני היושב-ראש, חוק ועדות הדיור הלאומיות, אם החוק אומר שהחוק חל על בנייה שבה אדמות המינהל והמדינה הן 80%, בטח הוא מתייחס רק למרכז.

מסעוד גנאים: אצלנו במגזר הערבי, בפריפריה בכלל, אנחנו בונים על אדמה ועל שטח פרטי, לרוב; על שטח פרטי שלנו, לא של המינהל, לא של המדינה.

מסעוד גנאים: יש העניין של 200 יחידות דיור או אפילו 100.

מסעוד גנאים: סוג הבנייה הזה, הבנייה הרוויה, הבנייה בקומות, לגובה, אני יודע מה, נכון, באחד הימים זה יבוא.

מסעוד גנאים: אבל עכשיו, כאשר אני חי, למשל, בעיר סח'נין, ויש לי אדמה פרטית ויש לנו אדמות – תנו לנו לבנות על האדמות שלנו.

מסעוד גנאים: לא רק זה, מה שמכעיס יותר, אדוני היושב-ראש, ואת זה הזכרתי, שתמיד כאשר רוצים להתחמק, המשרדים השונים, ובמיוחד משרד הפנים ומשרד השיכון, אומרים: הבעיה בתרבות הדיור שלכם.

מסעוד גנאים: אתם רוצים להישאר ולבנות דירה אחת, בית אחד באופן עצמי, ולא רוצים את הבנייה לגובה.

מסעוד גנאים: שאֵלתי, ששאלתי אתמול וגם אשאל היום: למה במדינת ישראל, מאז קומה, התחשבו באורח חיים ובתרבות דיור שהיא אידיאולוגית או דתית – אם זה לחרדים, אם זה לקיבוצים, אם זה ליישובים הקהילתיים?

מסעוד גנאים: שם מוכנים להבין אותם ולתת להם את כל התנאים הדרושים כדי לממש את חזונם ולחיות כפי שהם רוצים.

מסעוד גנאים: אבל כשבא העניין לפתח הכפרים הערביים והערים הערביות, לא מוכנים להבין אותנו.

מסעוד גנאים: להיפך, הם מאשימים את השיטה ואת תרבות הדיור שלנו במצוקת הדיור שפוקדת אותנו, וזו הבעיה, אדוני היושב-ראש.

מסעוד גנאים: יש לי הרבה דוגמאות, אבל על מצוקת הדיור והאדמות בחברה הערבית נאמר הרבה וזעקנו את הזעקה הזאת, אבל לא מצאנו אוזן קשבת.

מסעוד גנאים: לא מצאנו אוזן קשבת כי, לצערי הרב, הרוב היהודי, השלטונות, זעקתנו היא בשבילם זעקה שיש בה איום ביטחוני, פלישה.

מסעוד גנאים: כאילו כאשר אנחנו אומרים שהאדמות האלה הופקעו מהאדמות שלנו, זה הרכוש שלנו, כאשר אומרים: תרחיבו את שטח השיפוט – אני יכול להמחיש את זה, לתת דוגמה, מאצלנו, באזור סח'נין: סח'נין זה עיר של כ-28,000, 27,000.

מסעוד גנאים: שטח השיפוט שלה – 9,000 דונם.

מסעוד גנאים: מתוכם, לבנייה המיתאר הוא 6,000 דונם.

מסעוד גנאים: יש לנו אדמות פרטיות שהן אינן בשטח השיפוט של סח'נין אלא בשטח השיפוט של מועצה אזורית משגב.

מסעוד גנאים: אני לא רוצה להשוות.

מסעוד גנאים: נדמה לי שנעשו השוואות היום בין שטח שיפוט של מועצה אזורית משגב לבין הכול, וההשוואה זועקת לשמים באפליה שלה ומידת האפליה שם.

מסעוד גנאים: סח'נין הגישה את תוכנית המיתאר הזאת בשנות ה-80.

מסעוד גנאים: בשנת 1999 עיריית סח'נין הגישה בקשה להרחיב את שטח השיפוט ב-4,000 דונם.

מסעוד גנאים: מי התנגד?

מסעוד גנאים: שכנינו, מועצה אזורית משגב.

מסעוד גנאים: הנימוקים שהביאו הם גם מאוד פוגעים.

מסעוד גנאים: אני נכחתי שם, בוועדת הגבולות שמינה משרד הפנים בראשותו של פרופסור בקר.

מסעוד גנאים: נכחנו שם ושמענו את שכנינו מהיישובים השונים של מועצה אזורית משגב.

מסעוד גנאים: הם רואים בנו גוש אחד של הפרעה שרוצים להתפטר ממנו.

מסעוד גנאים: אז אחת הטענות היתה – ואמרו את זה, והתווכחנו על זה – אמרו לנו: אתם עיר.

מסעוד גנאים: למשל, יש יישוב בשם יובלים, שהוא מצפון-מערב לסח'נין.

מסעוד גנאים: אמרו לנו: אתם עיר, ואנחנו רוצים לשמור על אורח החיים הכפרי שלנו, ולכן לא ניתן לכם להתקרב אלינו.

מסעוד גנאים: ריבונו של עולם, כולכם הייתם בסח'נין.

מסעוד גנאים: הערים שלנו הן ערים אבל על כפר, בתשתיות של כפר.

מסעוד גנאים: אתה רוצה שאני אתחשב באורח החיים שלך ואתה לא נותן לי את הצורך הבסיסי, שזה לבנות.

מסעוד גנאים: אתה רוצה למנוע ממני את זה, ועל האדמה שלי.

מסעוד גנאים: חוץ מזה, אני לא רוצה להזכיר מי היה או מי בא אחר כך, כי זה ידוע.

מסעוד גנאים: גם היה נימוק גם שהאד'אן, הכריזה, הקריאה לתפילה, היא מפריעה לנו; אתם רוצים להתקרב עוד יותר כדי שתפריעו לנו?

מסעוד גנאים: אז, אדוני היושב-ראש, זאת דוגמה לאי-התחשבות ולאגרסיביות, כאשר אנחנו רוצים לזעוק את זעקתנו ולהשמיע את קולנו.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, בתוכנית המיתאר, בבקשת ההתרחבות של סח'נין היתה ועדת גבולות.

מסעוד גנאים: מה ועדת הגבולות עשתה?

מסעוד גנאים: ישבה אתנו, ישבה עם מועצה אזורית משגב, ומועצה אזורית משגב אמרה: חוץ מ-300 או 200 דונם, אנחנו לא ניתן.

מסעוד גנאים: כאילו האדמות האלה הן שלהם.

מסעוד גנאים: המצב שם, ואני קורא לכולם לבוא, אהלן וסהלן.

מסעוד גנאים: תבוא, תראה בשטח מה קורה, אל תשמע רק מהתקשורת.

מסעוד גנאים: יש לנו מחנה צבאי באזור המערבי.

מסעוד גנאים: המחנה הצבאי הזה, שסוגר על העיר ממערב, הוקם על אדמות שהופקעו מתושבי סח'נין בשנות ה-60.

מסעוד גנאים: יש לנו אזור תעשייה גם בצפון-מערב, שהוא – למשגב, ותושבי סח'נין לא נהנים ממנו ואין להם ממנו כל תועלת אלא הם רק ניזוקים מהלכלוך של אזור התעשייה ולא מרוויחים ממנו שום דבר.

מסעוד גנאים: ומכל הצדדים ומכל הכיוונים של סח'נין יש יישובים של מועצה אזורית משגב.

מסעוד גנאים: מה אתה רוצה שהתחושה של תושב סח'נין תהיה?

מסעוד גנאים: האדמה שלו הופקעה, הקימו עליה בתי-חרושת, אזור תעשייה, מחנה צבאי, ולא נותנים לו להתרחב.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, אני רק רוצה לקרוא דוח שהוא דוח רשמי.

מסעוד גנאים: ועדת-אור, ועדה שהקימה ממשלת ישראל כדי לחקור את האירועים של אוקטובר 2000, שבהם נרצחו ונהרגו 13 צעירים מצעירינו הערבים; מה אומרת ועדת-אור?

מסעוד גנאים: ועדת-אור, לא כל דוח שלה מקובל או אנחנו מסכימים לו, אבל היא נגעה בבעיית האדמות, שהיא רגישה מאוד.

מסעוד גנאים: מה נכתב בדוח?

מסעוד גנאים: "בשנים הראשונות לקיומה נטלה המדינה לידיה שטחים נרחבים של אדמות ערבים.

מסעוד גנאים: חלק הארי של שטחים אלה היה רכוש נטוש, שהועבר בשלב ראשון לידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים.

מסעוד גנאים: אדמות אחרות הועברו לידי המדינה במגוון של עילות משפטיות, ובכלל זה אדמות שהוכרזו כשטחים סגורים לצורכי ביטחון או אימונים צבאיים, ואדמות שהופקעו לצורכי ציבור ולצורכי פיתוח.

מסעוד גנאים: כן הועברו לניהול המדינה נכסי ההקדש המוסלמי.

מסעוד גנאים: "ב-50 השנים הראשונות למדינה גדלה האוכלוסייה הערבית פי שבעה לערך.

מסעוד גנאים: במקביל, נשאר השטח המאפשר בנייה למגורים שעיקרו כמעט ללא שינוי.

מסעוד גנאים: כתוצאה מכך גדלה הצפיפות ביישובים הערביים במידה ניכרת.

מסעוד גנאים: מצוקת השטחים לבנייה פגעה קשות בזוגות הצעירים שחיפשו להם דיור.

מסעוד גנאים: הבנייה הציבורית לא סייעה להם באופן משמעותי.

מסעוד גנאים: יישובים חדשים לא קמו וקרקעות מינהל לא שוחררו בדרך כלל לבנייה ביישובים הערביים.

מסעוד גנאים: " זה מסמך רשמי, זה לא של חבר כנסת ערבי שחשוד אצל כמה מהפוליטיקאים פה כאילו הוא לא דובר אמת וכל הדברים האלה.

מסעוד גנאים: זו ועדת-אור – – –

מרינה סולודקין: את זה תגיד לשם.

מסעוד גנאים: כן, לשם.

מסעוד גנאים: שם אני לא רואה אף אחד, רק את השר, עסוק.

מרינה סולודקין: – – –

מסעוד גנאים: לא, אבל את יודעת, האמת, חברת הכנסת סולודקין, זה גם פה וגם פה, לצערי הרב.

מסעוד גנאים: אנחנו מדברים, מאז קום המדינה, ממשלות שמאל, ממשלות ימין.

מסעוד גנאים: עכשיו, שר השיכון הפתיע אותי אתמול בתשובתו לאי-אמון על המצוקה, כאשר דיבר על שחרור ושיווק מגרשים בכפרים הערביים ובערים הערביות.

מסעוד גנאים: בסח'נין, למשל, אני יודע, לפני חודשיים, אלה היו שני מגרשים.

מסעוד גנאים: רק שני מגרשים, וזה מאז, משנים, משנים.

מסעוד גנאים: לא היה שיווק של מגרשים שם.

מסעוד גנאים: לא רק זה, הבעיה השנייה זה שהמגרשים, שיווק המגרשים לא פותר את הבעיה.

מסעוד גנאים: מי שאין לו, עדיין אין לו, כי רק המרבה במחיר זוכה במגרשים האלה.

מסעוד גנאים: לכן הופתעתי אתמול כאשר השר אמר שזו הגרלה.

מסעוד גנאים: זה היה כך, נכון.

מסעוד גנאים: העריכו את שווי האדמה כסכום אחד, במחיר אחד, ועשו הגרלה.

מסעוד גנאים: אבל היום אין הגרלה, המרבה במחיר הוא שזוכה, אז נשארה אותה בעיה: העני, מי שאין לו, נשאר בלי אדמה, בלי בית.

מסעוד גנאים: מלה אחרונה.

מסעוד גנאים: אני חושב, אדוני היושב-ראש, שהבעיה אכן היא בשיטה, היא בהשקפת עולם, היא באידיאולוגיה הקפיטליסטית החזירית, שאחד מאבותיה פה בישראל הוא ראש הממשלה בנימין נתניהו.

מסעוד גנאים: תודה.

אחמד טיבי: אני מודה לחבר הכנסת מסעוד גנאים.

אחמד טיבי: חברת הכנסת מרינה סולודקין, נציגת סיעת קדימה.

אחמד טיבי: מרינה סולודקין.

אחמד טיבי: 15 דקות.

אחמד טיבי: הודעה לסגן מזכיר הכנסת.

נאזם בדר: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבד להודיע, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה ראשונה, מטעם הכנסת:

נאזם בדר: הצעת חוק הגנת הצרכן (תיקון מס' 32) (זיכוי בשל ביטול עסקה), התשע"א–2011; הצעת חוק חינוך ממלכתי (תיקון מס' 15), התשע"א–2011; וכן, הצעת חוק צער בעלי-חיים (הגנה על בעלי-חיים) (תיקון מס' 9) (איסור עקירת ציפורניים), התשע"א–2011.

נאזם בדר: תודה.

אחמד טיבי: תודה רבה.

אחמד טיבי: (קריאה שנייה וקריאה שלישית)

אחמד טיבי: בבקשה, גברתי.

מרינה סולודקין: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, כנסת נכבדה, האירועים של השבועיים האחרונים הוכיחו שמדינת ישראל ניצבת לפני הצורך לתת פתרונות דחופים לבעיות סוציו-כלכליות בוערות, והעם שלנו לא מוכן לחכות יותר ולהסתפק באמירות כלליות או בפתרונות טכניים ביורוקרטיים.

מרינה סולודקין: לצערי הרב, הממשלה הנוכחית טרם הפנימה שהמצב השתנה באופן דרסטי בהשוואה למה שראינו לפני שנה-שנתיים, או אפילו לפני חודשיים בלבד.

מרינה סולודקין: לכן הממשלה עדיין מנסה לתת מענה לבעיות מהותיות באמצעות פתרונות מזויפים.

מרינה סולודקין: כך, למשל, במקום להעלות את שכר המינימום, רוצים להרחיב את מס הכנסה השלילי לכלל שטחי המדינה.

מרינה סולודקין: זאת למרות שהניסיון כבר הוכיח את אי-יעילותה של המערכת המסואבת הזאת.

מרינה סולודקין: רבים מן האזרחים הזכאים למס הכנסה שלילי אינם מסוגלים להתמודד עם הביורוקרטיה הדורשת למלא שלל טפסים ומסמכים, ולכן אינם יכולים לקבל את המגיע להם על-פי חוק.

מרינה סולודקין: מספר הזכאים שאינם יכולים ליהנות ממס הכנסה שלילי מגיע לשליש עד מחצית מכלל הזכאים.

מרינה סולודקין: ומן הצד השני, המדינה מממנת צבא של פקידים המטפלים בנושא של מס הכנסה שלילי.

מרינה סולודקין: דוגמה אחרת, במקום להוריד מע"מ על מוצרי ומצרכי יסוד, משתעשעת הממשלה במאבק כנגד הריכוזיות במשק והטייקונים.

מרינה סולודקין: הממשלה לא צריכה להילחם בטייקונים, היא חייבת לפקח עליהם ולדאוג שישלמו מסים בהתאם לעושרם הרב.

מרינה סולודקין: גם בתחום הדיור אנו רואים אותה מגמה עצובה.

מרינה סולודקין: הצעת חוק הווד”לים לא נותנת פתרון אמיתי לבעיית הדיור.

מרינה סולודקין: הצעת חוק זו בנויה על בסיס הנחה שגויה שמצוקת הדיור נובעת מכשל טכני-ביורוקרטי ומציעה דרך להתגבר על מכשול זה, כך לפחות רואים אותה יוזמי החוק.

מרינה סולודקין: אבל לא מדובר כאן בכשל ביורוקרטי-טכני, מדובר כאן במדיניות שגויה שהונהגה על-ידי ממשלות ישראל במשך שני העשורים האחרונים.

מרינה סולודקין: מדיניות זאת כללה, בין היתר, דאגה רבה לאינטרסים של בעלי דירות שרכשו דירות להשקעה, דהיינו, להשכרה תוך כדי הזנחת אינטרסים של השוכרים ושל האזרחים שרכשו דירה אחת ויחידה למגורים; הפרטת מלאי הדיור הציבורי הקיים; והפסקת כל תוכניות בניית/רכישת דיור ציבורי.

מרינה סולודקין: המפלגה היחידה ב-20 השנים האחרונות שבנתה דיור ציבורי היתה ישראל בעלייה, והיא הצליחה לרכך את המגמה הזאת בשנים 1996–2002 על-ידי כך שסיפקה פתרונות דיור בהוסטלים ובמקבצי דיור לכ-40,000 עולים.

מרינה סולודקין: אך לאחר היעלמותה של ישראל בעלייה מהבמה הפוליטית כתוצאה מהבחירות של 2003, כל התוכניות לבניית או לרכישת הדיור הציבורי הופסקו.

מרינה סולודקין: את תוצאות מדיניות זו אנו רואים היום: מחסור בדיור בר-השגה לא רק במרכז הארץ אלא גם בפריפריה ועלייה דרמטית הן במחירי הדירות להשכרה והן במחירי הדירות למכירה.

מרינה סולודקין: כל הצעדים שננקטו על-ידי הממשלה ובנק ישראל עד היום התבררו כלא משפיעים במקרה הטוב, וכמזיקים במקרה הרע.

מרינה סולודקין: כך, הגדלת סכום ההון העצמי כתנאי לקבלת משכנתה לרכישת דירה לא הביאה להורדת מחירי הדירות ולא יכלה להביא לכך.

מרינה סולודקין: צעד זה רק הגדיל את מספר המשפחות, בעיקר משפחות צעירות, שלא מסוגלות לרכוש דירה למגורים ולכן נאלצות לשכור דירה בשוק הפרטי.

מרינה סולודקין: הביקוש לדירות להשכרה עלה, מחירי הדירות להשכרה עלו.

מרינה סולודקין: ואם מחירי הדירות להשכרה עולים, אין סיכוי שמחירי הדירות למכירה ירדו.

מרינה סולודקין: גם הצעת החוק שאנו דנים בה היום לא תביא לנו פתרון.

מרינה סולודקין: אדרבה, אזרחים רבים חוששים, ומביעים את חששותיהם בגלוי, שאישור הצעת החוק רק יחריף את הבעיה.

מרינה סולודקין: אישור הצעת חוק הווד”לים לא ייתן דיור בר-השגה לאלפי המשפחות הזקוקות לדיור הזה, אלא רק יגדיל את הפערים החברתיים בישראל.

מרינה סולודקין: הפתרון חייב להיות אחר, והוא מורכב משלושה מרכיבים: דיור לסטודנטים, דיור לזוגות צעירים ודיור לשכבות החלשות.

מרינה סולודקין: דיור לסטודנטים – אלה מעונות בקמפוסים של האוניברסיטאות והמכללות, מעונות שבהם יוכלו להתגורר לפחות שליש מהסטודנטים של אותה אוניברסיטה או אותה מכללה.

מרינה סולודקין: זהו פתרון מוכר ומקובל בכל מדינות המערב המפותחות ויעילותו הוכחה על-ידי ניסיון רב שנים.

מרינה סולודקין: לגבי הזוגות הצעירים.

מרינה סולודקין: כאן חייבים לבנות דיור להשכרה ארוכת טווח.

מרינה סולודקין: זוג צעיר, בשנים הראשונות לאחר החתונה יוכל להתגורר בדירה שכורה, לא גדולה במיוחד, ולשלם עבורה סכום שכירות סביר.

מרינה סולודקין: זה יאפשר לו לצבור את סכום הכסף הדרוש לרכישת הדירה או לרכישת בית.

מרינה סולודקין: כעבור כמה שנים, כשמצד אחד יהיה בידיהם הסכום הנדרש לרכישת דירה או בית, ומן הצד השני ייוולדו להם ילדים והמשפחה תזדקק לדירה גדולה יותר, הם יוכלו לרכוש דיור משלהם.

מרינה סולודקין: גם כאן אנו מדברים על פתרון ידוע שמשתמשים בו בהצלחה במדינות רבות.

מרינה סולודקין: המרכיב השלישי – דיור ציבורי לשכבות החלשות; פנסיונרים המתקיימים מקצבה של ביטוח לאומי בלבד, משפחות חד-הוריות ונכים.

מרינה סולודקין: אלה קבוצות אוכלוסייה שבכל מקרה הן לא מסוגלות לרכוש דיור משלהן, ולכן, בהיעדר דיור ציבורי, הם נאלצים לשכור דירות בשוק הפרטי.

מרינה סולודקין: בנייה או רכישה של דיור ציבורי בשבילם זוהי האפשרות היחידה להוציא אותם משוק הדיור.

מרינה סולודקין: ובלי שהם ייצאו משוק הדיור, בלי ש-60,000 זכאי משרד הקליטה יפסיקו ללחוץ על שוק הדיור להשכרה, אין אפילו לחלום על הורדת מחירי השכירות.

מרינה סולודקין: וכפי שכבר ציינתי, ללא הורדת מחירי השכירות, מחירי הדירות לא ירדו.

מרינה סולודקין: זהו חוק הברזל של שוק הדיור בכלכלת שוק מפותחת.

מרינה סולודקין: רבותי חברי הכנסת, הממשלה חייבת לקדם את הפתרונות שציינתי, ולא לעסוק במשחקים ביורוקרטיים.

מרינה סולודקין: אך הממשלה לא מוכנה לנהוג ככה.

מרינה סולודקין: ארבע הצעת חוק בנושא דיור ציבורי שהגשתי בכנסת הנוכחית – חלקן הגשתי יחד עם חברי כנסת מהקואליציה – נפלו בהצבעה בקריאה טרומית בגלל התנגדות הממשלה.

מרינה סולודקין: הסתייגויות שהגשתי יחד עם חברי חבר הכנסת שלמה מולה לחוק הזה, להצעת חוק הווד”לים, מדברות על כך ש-5% מכל הדירות שייבנו על-פי תוכניות לדיור לאומי יוקצו לדיור סוציאלי, אך גם כאן הממשלה מתנגדת ומסתייגת מההסתייגויות שלנו.

מרינה סולודקין: עמיתי חברי הכנסת, ברצוני להזכיר לכם שממשלת ישראל כבר אימצה כמה מהצעות החוק שלי שהיא התנגדה להן בתוקף רק לפני חצי שנה.

מרינה סולודקין: ב-12 בינואר 2011 נפלה בהצבעה בקריאה טרומית הצעת חוק מס עיזבון, שעל-פיה יוטל מס זה על ירושות גדולות, מעל 10 מיליון שקל.

מרינה סולודקין: הצעת חוק זו הגשתי יחד עם חברת הכנסת שלי יחימוביץ.

מרינה סולודקין: גם הצעה זו נפלה בגלל התנגדות הממשלה.

מרינה סולודקין: ועתה, אני פותחת את העיתון "ישראל היום", שזה עיתון של ממשלה, ושם ממשלת ישראל מכריזה שבכוונתה לנקוט כמה צעדים כדי לתת מענה לבעיות חברתיות-כלכליות בוערות.

מרינה סולודקין: וראו איזה פלא – מס עיזבון, שרק בינואר ממשלת ישראל התנגדה לו בתוקף, נכלל בין הצעדים הללו.

מרינה סולודקין: אין לנו ברירה, עמיתי חברי הכנסת, פשוט אין לנו ברירה.

מרינה סולודקין: אם ברצוננו באמת לפתור את בעיית הדיור, אנו ניאלץ לחדש את התוכניות לבנייה או לרכישה של דיור ציבורי לשכבות החלשות, וגם לתת דיור בר-השגה לסטודנטים ולזוגות הצעירים.

מרינה סולודקין: וכפי שכבר אמרתי, עדיף להתחיל כבר היום, ולא לחכות עוד שלושה חודשים או חצי שנה.

מרינה סולודקין: חוק הווד”לים לא יכול להחליף את הפתרונות האמיתיים.

מרינה סולודקין: תודה רבה לכם.

אחמד טיבי: אני מודה לך, חברת הכנסת מרינה סולודקין מסיעת קדימה.

אחמד טיבי: חבר הכנסת יעקב אדרי, מאותה סיעה, עם כפול זמן – 30 דקות.

יעקב אדרי: אדוני היושב-ראש, מכובדי השר, חברי חברי הכנסת, אני מאלה שלא הופתעו מהמאהלים ומההפגנות ומכל מה שאנחנו רואים היום.

יעקב אדרי: אני חייב לומר שהופתעתי שזה לא היה הרבה לפני כן.

יעקב אדרי: מי שזוכר את הצעות האי-אמון שלי פה, בשם קדימה, כשעליתי פעם אחר פעם, הודעתי, התרעתי, ויכול להעיד יושב-ראש הכנסת רובי ריבלין שהוא שמע שסיפרתי פה מעל הדוכן – היה שר השיכון פה – את מה שקורה באור-עקיבא, העיר שאני גר בה, איך המחירים איבדו כל פרופורציה.

יעקב אדרי: שיגעון.

יעקב אדרי: הייתי ראש עיר לא מעט שנים שם, ואני מכיר את הנושא, וכמובן, גם שמעתי מכל רחבי הארץ את הצעירים, את ההורים, על כל נושא הדיור.

יעקב אדרי: וכמובן, לזה מתווסף גם הדלק, המים, המזון, החשמל, הארנונה, וכמובן שכשהכול מתאסף ביחד אנחנו מגיעים לתוצאות מאוד מאוד קשות.

יעקב אדרי: אז קודם כול, לגבי המחאה הציבורית, המחאה שאנחנו רואים כמעט כל יום עכשיו בכל רחבי הארץ – צריך לומר את האמת, בפשטות: זו מחאה צודקת, ולא משנה באיזה צד של הקשת הפוליטית אנחנו נמצאים.

יעקב אדרי: כל אחד – זה נוגע לכל בית.

יעקב אדרי: אין משפחה שאין לה ילדים נשואים שמחפשים דירה, ולא נשואים, אין משפחה שאין לה רכב, ואין משפחה שלא מקבלת כל חודש או חודשיים את התשלום למים, ופתאום – איזה תשלומים, איזה מחירים.

יעקב אדרי: חשמל, דלק, מזון – הכול התייקר, בלי שום פרופורציות.

יעקב אדרי: וכמובן היום עושים השוואות מחירים ורואים שבאמת בישראל תפסנו שיאים בכל מיני נושאים – שיאים שליליים כמובן.

יעקב אדרי: כמובן אני, ברשותך, אדוני היושב-ראש, אתייחס לחוק עצמו, חוק הווד”לים.

אחמד טיבי: הרשות נתונה.

יעקב אדרי: הניסיון הזה, שיכול להיות שיש לו כוונות טובות – ראש הממשלה, שר השיכון, שר האוצר, מחפשים מפעם לפעם איזו תוכנית חדשה, אולי זה יושיע אותנו.

יעקב אדרי: כמובן, פעם זה היה, מי שזוכר, מס שבח על דירות, וכבר אז אני אמרתי שזה לא יעזור, שזה אקמול לחולה סופני.

יעקב אדרי: עשו מסיבת עיתונאים, לא הבנתי בשביל מה עשו את זה, וראינו מהר מאוד שזה לא פותר שום דבר, המחירים רק הולכים ומאמירים.

יעקב אדרי: היה עוד ניסיון, עוד מסיבת עיתונאים, וכמובן שגם זה לא עוזר.

יעקב אדרי: רפורמה במינהל – בואו נראה מתי הרפורמה הזו תיושם.

יעקב אדרי: ייקח עוד הרבה זמן.

יעקב אדרי: אנחנו יודעים את הבעיות במינהל, זה גוף שלא פשוט להזיז אותו.

יעקב אדרי: הוא שקוע מאוד מאוד בבוץ, ולהוציא אותו משם ייקח הרבה זמן.

יעקב אדרי: כולנו מאחלים שהרפורמה הזאת תצליח, אבל את הפירות שלה נראה רק בעוד זמן ארוך.

יעקב אדרי: זה לא מהיום למחר.

יעקב אדרי: כמובן, עכשיו בממשלה מנסים – חוק הווד”לים.

יעקב אדרי: לדעתי זה ניסיון מאוד מסוכן.

יעקב אדרי: זה ניסיון – הלוואי שאני טועה.

יעקב אדרי: אם הוא יצליח, מה טוב.

יעקב אדרי: כולנו נגיד: יופי, הצליחו.

יעקב אדרי: אבל, רבותי, זה ניסיון – מי שמכיר את הליכי התכנון, זה ניסיון – קודם כול, זה חוק שעוקף את כל הוועדות, ועדות התכנון המקומיות.

יעקב אדרי: ושוב, אני מכיר, הייתי פעם יושב-ראש ועדת תכנון ובנייה מקומית.

יעקב אדרי: זה עוקף את הוועדה המחוזית – והייתי גם חבר ועדה מחוזית איזה שבע שנים, ומותר לי להגיד שאני מכיר את הנושאים, וגם חברי שעסקו בנושא הזה יודעים כמה זמן לוקח לתכנן: הרבה מאוד זמן.

יעקב אדרי: היום באו ואמרו: בואו עם חוק אחד נפתור את כל הבעיות.

יעקב אדרי: זה לא פשוט, ואנחנו לאורך זמן נראה את גודל הבעיות, את החומרה של הבעיות.

יעקב אדרי: אנחנו שאלנו שאלות.

יעקב אדרי: נדמה לי שגם חברי חנא סוייד היה אתי בכמה ישיבות, ושאלנו שאלות מקצועיות, וכמובן, רבותי, לחלק גדול מהן אין תשובות.

יעקב אדרי: אין תשובות.

יעקב אדרי: מי שחושב שיש פטנטים שיכולים לפתור מהר מאוד את בעיות התכנון, לא מכיר את העניין.

יעקב אדרי: לעקוף את כל המערכות הקיימות זה דבר מסוכן.

יעקב אדרי: אני חושב – אגב, הציעו את זה לראש הממשלה, הציעו את זה לשר הפנים, שאחראי לוועדות התכנון – שאם היו מוסיפים 200 עובדים לוועדות השונות, מתכננים, אלה שמדפיסים – לפעמים אין מי שידפיס פרוטוקולים, אין מי שיזמין אנשים לוועדות ערר, ועדות התנגדויות.

יעקב אדרי: אם היו מוסיפים 200 עובדים לוועדות השונות בכל הארץ, תאמינו לי שזה היה יותר יעיל, זה יכול היה להיות מייד, כי אז נכנסים לוועדות קיימות והיו מזרזים את תהליכי התכנון.

יעקב אדרי: היו מצליחים להדביק פערים.

יעקב אדרי: 200–300 עובדים, כשיש משימה לאומית, מסתערים עליה עם כל הכוח.

יעקב אדרי: עכשיו אנחנו רק בראשית הדרך.

יעקב אדרי: גם הווד”לים האלה שיתחילו, עד שיגבשו את הצוותים המקצועיים, עד שהשרים ימנו ועד שיהיו הסכמות – כי לפעמים צריך שני שרים, הסכמות של שר האוצר ושר הפנים – עד שימנו את כולם, עד שיגישו את התוכניות, זה יהיה מאוד לא פשוט.

יעקב אדרי: שוב, אני בא ממקום שהתנסה גם בנושא של בנייה בשעת חירום.

יעקב אדרי: ב-1990 התחילה העלייה מברית-המועצות, וכל יום הגיעו אלפים.

יעקב אדרי: אם הממשלה היתה עושה רק חלק ממה שעשה בזמנו אריאל שרון, שהיה שר השיכון, רק חלק מהדברים, כבר אפשר היה להביא הרבה מאוד פתרונות, לזרז ולדחוף את העגלה הזאת.

יעקב אדרי: הצענו – אני מעל הדוכן הזה – לא באנו רק לבקר, כי לפעמים לבקר זה דבר מאוד קל.

יעקב אדרי: באנו עם פתרונות, הצענו הצעות, ושוב – באנו מהשטח המעשי.

יעקב אדרי: זה לא תיאוריות שצריך להמציא או דברים שלא נוסו בעבר.

יעקב אדרי: באנו עם העניין המעשי ואמרנו שחייבים לנסות ולהפעיל דברים שהיו בעבר.

יעקב אדרי: רבותי, החוק הזה – כדאי לרשום.

יעקב אדרי: אגב, בישיבה האחרונה ביקשתי – לצערי הרב לא השתתפתי בכל הדיונים – לרשום לפרוטוקול, ושאלתי שאלה מאוד פשוטה: מי בונה את מוסדות הציבור בתוכניות הללו, בתוכנית של הווד”לים?

יעקב אדרי: בסוף יהיו שכונות ולא יהיו מבני ציבור – לא יהיו גני-ילדים, לא יהיו מועדונים, לא יהיו מעונות, לא יהיו בתי-ספר.

יעקב אדרי: ענה לי נציג משרד ראש הממשלה שהבנייה תהיה בהתאם לקריטריונים – משרד החינוך יבנה בתי-ספר, יבנו גני-ילדים.

יעקב אדרי: אז מי שלא מכיר את העניין, יכול להגיד: איזה יופי, משרדי ממשלה מתחייבים.

יעקב אדרי: אלה סיפורים, מעשיות.

יעקב אדרי: יש תור ארוך, משרד החינוך מחויב בפרוגרמות שלו עד שנת 2020.

יעקב אדרי: הוא מחויב, ורק במגזר הערבי יש פיגור עצום בבניית מוסדות ציבור.

יעקב אדרי: השכונות האלה, אדוני היושב-ראש, אני מבטיח לך – תזכור, ואתה פה עם הרבה ניסיון – יכול להיות שבסוף יהיו לנו שכונות, אבל לא יהיו מוסדות חינוך.

יעקב אדרי: יצטרכו לקחת את כל הילדים מצד אחד של העיר לצד השני.

יעקב אדרי: אנחנו יודעים שלמשרד החינוך יש רשימות ארוכות, התחייבויות ארוכות טווח.

יעקב אדרי: מי יבנה את גני-הילדים?

יעקב אדרי: מי יבנה את המועדונים?

יעקב אדרי: מי יבנה מגרשי ספורט?

יעקב אדרי: אולי לבתי-כנסת יהיו מהר תקציבים, ואין לי בעיה עם זה.

יעקב אדרי: אני חושב שבנושא הזה של מוסדות חינוך תהיה בעיה קשה מאוד.

יעקב אדרי: עד היום נבנות שכונות שלמות שאין בהן בכלל מוסדות ציבור.

יעקב אדרי: שוב, מזיזים את הילדים, מסיעים אותם באוטובוסים כל בוקר, מחזירים אותם אחרי הצהריים – סידורים מאוד קשים, מאוד בעייתיים, מה גם שהם עולים כסף.

יעקב אדרי: רבותי, גם לבנות מוסדות ציבור לוקח זמן – התכנון, ההרשאות הכספיות, האישורים לתקנים, כל זה לוקח זמן, ובתוכנית הווד”לים אין תשובה לעניין הזה.

יעקב אדרי: כתוב שמשרדי הממשלה יבנו מוסדות ציבור.

יעקב אדרי: שוב, אני בא משם, אני מכיר את הנושא הזה, אני אומר לכם שזו בעיה מרכזית.

יעקב אדרי: לא יהיו מוסדות ציבור.

יעקב אדרי: מי שאומר שיהיו, טועה ומטעה.

יעקב אדרי: הדבר הנוסף – אני שואל את עצמי, מילא שעושים את זה מהר, מעבירים את זה בשיא המהירות, את החוק הזה, אבל הייתי מצפה מהממשלה להיכנס מהר מאוד לדיאלוג עם השלטון המקומי, עם ראשי הרשויות.

יעקב אדרי: מי שחושב שיוכל עם החוק הזה – וכולנו צריכים לכבד את החוק – לכפות על ראש עיר לבנות שכונה בניגוד להסכמתו, לא מכיר את העסק.

יעקב אדרי: שוב, בעיר שלי לא היה אפשר לשים ספסל או פח אשפה בלי אישור שלי או של המנהלים שלי.

יעקב אדרי: מי שחושב שאפשר לבוא לראש העיר ולהגיד לו: אישרנו בחוק, אתה בונה שכונה – לא מבין את העסק.

יעקב אדרי: הוא לא ייתן להתחבר לתשתיות שלו, הוא לא ייתן לקבלן הבנייה לשים קרוון לעובדים שלו, לא ייתן לו להתחבר למים, הוא לא ייתן לו לשים סככה כדי לכופף את הברזלים או לשים את המלט מתחת.

יעקב אדרי: שום דבר.

יעקב אדרי: כשראש עיר לא ירצה, לא יעזור כלום.

יעקב אדרי: אני לא מבין את הממשלה, את שר השיכון, למה לא יושבים אתם.

יעקב אדרי: הרי לא יהיו שכונות באוויר, אלא שכונות שיהיו בתחומי שיפוט של יישובים שונים.

יעקב אדרי: איפה ראש העיר?

יעקב אדרי: מה, אתם חושבים שאפשר לעקוף אותו?

יעקב אדרי: אי-אפשר, זה דבר לא נכון ולא חכם.

יעקב אדרי: חייבים לעשות מייד.

יעקב אדרי: אני שומע את ראשי הערים אומרים: מה הם חושבים?

יעקב אדרי: בסדר, מצפצפים עלינו, בואו נראה אותם בונים.

יעקב אדרי: יופי, יאשרו תוכניות – – –

שלמה מולה: הגשנו הסתייגות – – – יהיה נציג אותה עיר באותה ועדה, או נושא שיידון, יהיה חבר – – –

יעקב אדרי: הרי גם אומרים לראש הרשות: אתה לא תהיה חבר ועדה, כפי שאומר חברי חבר הכנסת שלמה מולה.

יעקב אדרי: אתם רוצים לבנות אצלי בעיר – אני בתור ראש עיר לא יכול להגיד: רק רגע, אני רוצה ככה, אני רוצה ככה, אני מנהל את העיר הזאת.

יעקב אדרי: תאמינו לי, כמה שיעשו פה חוקים, בסוף יגיעו לראש העיר.

יעקב אדרי: ושוב, אני אומר לכם שאלה כללי המשחק, לא יעזור כלום.

יעקב אדרי: ראש עיר יכול לטרטר קבלן במשך שנה שלמה.

יעקב אדרי: הוא יכול להגיד לו: אדוני, אני רוצה את זה, ובהתאם לחוק עזר עירוני הוא לא ייתן לו לשים יריעת בד מסביב האתר שהוא צריך לבנות.

יעקב אדרי: אז איפה הממשלה בעניין הזה?

יעקב אדרי: אדוני השר, אני מאוד מבקש להעביר את הנושא הזה.

יעקב אדרי: זה שראשי הרשויות לא שותפים, השלטון המקומי לא שותף לחוק הזה, זו בעיה מאוד מאוד רצינית.

יעקב אדרי: אז יעבור חוק וראשי הרשויות יהיו מחוץ למשחק?

יעקב אדרי: זה לא ילך, זה פשוט לא ילך.

יעקב אדרי: לגבי מבני ציבור – אני אומר לכם שזו תהיה בכייה לדורות.

יעקב אדרי: יבנו שכונות, בוא נאמר שיסתדרו עם ראש העיר, יתחייבו לו שיבנו לו מוסדות ציבור, אז לא יהיו מוסדות ציבור.

יעקב אדרי: אולי יעשו שכונות בקצב מהיר, אבל אני לא רואה שמוסדות ציבור יהיו כל כך מהר.

יעקב אדרי: לא יהיו, ולאט לאט השכונות האלה יהפכו לשכונות עם הרבה בעיות, כי שכונה של 1,000 יחידות דיור או 500 או 2,000 – יש לה צרכים משלה, צרכים בסיסיים כמו מכולת, כמו בית-כנסת, כמו גן-ילדים, מעון, בית-ספר.

יעקב אדרי: אלה דברים אלמנטריים שהיום אי-אפשר לומר שנבנה אחרי זה, בעוד כמה שנים, מפעל הפיס ייתן, זה ייתן.

יעקב אדרי: בסוף לא יצא מזה כלום.

יעקב אדרי: בשנות ה-90 – אני חוזר – קלטו כמעט מיליון עולים, ועשו את זה.

יעקב אדרי: היו גם טעויות – צריך לומר את האמת – היו בעיות, אבל לא היה אפשר לקלוט כזה מספר ללא מתן פתרונות מהירים, וניתנו פתרונות.

יעקב אדרי: לפני שנה הגשתי הצעת חוק ש-20% במכרזים של המדינה יהיו דירות קטנות של 80 מטר.

יעקב אדרי: יש הרבה מאוד זוגות צעירים שהיו מסתפקים ב-80 מטר.

יעקב אדרי: זה פחות כסף, זה גם היה מוזיל את הדירות, אולי זה היה מקרר את השוק.

יעקב אדרי: המדינה היתה יכולה לומר את זה במכרזים של המינהל.

יעקב אדרי: אז אומרים לי שראשי הערים היו מתנגדים.

יעקב אדרי: גם אני בזמנו הייתי נגד.

יעקב אדרי: אבל הציעו לי כמה פתרונות ונתנו לי, קיבלתי סיוע מיוחד והסכמתי גם לבנות דירות קטנות.

יעקב אדרי: היום אפשר אותו הדבר, בהידברות עם ראשי ערים אפשר היה להביא את זה שבמכרזים יהיו 20%.

יעקב אדרי: היום ראשי ערים גם מבינים שהם צריכים את הדירות הקטנות לזוגות הצעירים.

יעקב אדרי: גדל דור של צעירים.

יעקב אדרי: הרבה ראשי ערים מבינים שאין עתיד ליישוב שלהם אם לא יהיה דור צעיר, אם לא יהיו ילדים.

יעקב אדרי: יישוב שאין בו זוגות צעירים ואין ילדים, הוא מתנוון, ואני חושב שבהידברות אפשר היה להגיע להסכמות.

יעקב אדרי: הידברות, ולתת כל מיני מענקים לרשויות, כל מיני צ'ופרים.

יעקב אדרי: יש הרבה מאוד ערים שהיו מאוד שמחות לבנות גם דיור לזוגות צעירים ובאותה הזדמנות לקבל בניית ספרייה, בניית מגרש כדורגל, כדורסל, ועוד הרבה דברים שבאפשרותה של הממשלה לתת.

יעקב אדרי: אז ההצעה הזו יושבת שנה שלמה, וועדת השרים אפילו לא דנה בה, ואני גם מתאר לי הם יפילו את זה, כי זה בא מספסלי האופוזיציה.

יעקב אדרי: ישבתי עם משרד השיכון, ישבתי עם שר האוצר.

יעקב אדרי: אם הוא רק היה שומע 10% ממה שאמרתי, ממה שהצעתי מהניסיון שלי, ואני מתאר לי שהוא שמע עוד לא מעט הצעות די רציניות, אז יכול להיות שהיינו בתחילתו של פתרון לנושא הדיור שהוא לא פתרון מהיום למחר.

יעקב אדרי: זה תהליך ארוך מאוד, תהליך של צעד אחר צעד, אבל עם מגוון של פתרונות.

יעקב אדרי: היינו יכולים לתת גם מענקים לקבלנים, לקבלנים שגומרים דירות בפרק זמן מהיר.

יעקב אדרי: עשו את זה בתקופה של אריק שרון, ידידי השר משולם, היינו יחד במפעל הפיס, אם אתה זוכר, ואנשים – אני חוזר לנושא של בנייה ציבורית.

יעקב אדרי: אני רוצה להזכיר לך, השר משולם, אז, כשבנו שכונות, נתנו לך כבר את ההרשאות לבנייה למוסדות ציבור.

יעקב אדרי: אני זוכר, קיבלנו.

יעקב אדרי: כל ראשי הרשויות, זימנו אותם, וכל מי שהיתה לו בנייה קיבל מעטפה חומה ובפנים כבר היו הרשאות לבניית גני-ילדים, בתי-הספר.

יעקב אדרי: בווד"לים, אדוני השר, ולך יש הרבה ניסיון – – –

משולם נהרי: – – –

יעקב אדרי: אדוני השר, אני מכיר.

יעקב אדרי: היינו וראינו את העבודה המשותפת במפעל הפיס, וראית שהדברים נעשו בצורה שונה.

יעקב אדרי: כששכונה היתה צריכה להיבנות נתנו כבר את ההרשאות להתחיל לתכנן את בתי-הספר וגני-הילדים.

יעקב אדרי: היום, בחוק הזה אין תשובות.

יעקב אדרי: שאלתי אותם, ממשרד ראש הממשלה, בוועדה, בדיונים: מה עם מוסדות ציבור?

יעקב אדרי: מישהו חשב על זה?

יעקב אדרי: אומרים לי: זה יהיה בהתאם לקריטריונים.

יעקב אדרי: אתה יודע מה המצוקות ואיזה תור יש למבני ציבור.

יעקב אדרי: אתה מכיר את זה מצוין.

יעקב אדרי: השר משולם, אם מותר לי להעיד עליו, מכיר את זה מכל הכיוונים.

יעקב אדרי: ואיפה זה?

יעקב אדרי: זה שאלה שמתבקשת: יבנו שכונות.

יעקב אדרי: איפה גני-הילדים?

יעקב אדרי: איפה המעונות?

יעקב אדרי: איפה בתי-כנסת?

יעקב אדרי: איפה המקווה?

יעקב אדרי: איפה מגרש הספורט?

יעקב אדרי: לא יהיה כלום, כי יבנו מהר בשביל הדיור, בשביל לענות למצוקה של הדיור, אבל אנחנו יודעים שמוסדות הציבור יהיו, חוץ ממקומות חזקים שאולי יתחייבו, משרד החינוך יגיד לו: תבנה, ואני אתן לך.

יעקב אדרי: יש, יעשו כל מיני – אבל אני רואה, התחזית שלי היא מאוד קשה בעניין הזה.

יעקב אדרי: יבנו שכונות, בוא נאמר שיצליחו.

יעקב אדרי: אבל לא יהיו מוסדות ציבור.

יעקב אדרי: כבר היום יש פיגור עצום, גם במגזר החרדי, גם במגזר הערבי.

יעקב אדרי: יש אלפי כיתות, יש מחסור של אלפי כיתות.

יעקב אדרי: מישהו נותן את דעתו לעניין הזה?

יעקב אדרי: אני כבר לא מדבר על שצ"פים – שטחים ציבוריים פתוחים – על דברים שאולי הם בשלב האחרון.

יעקב אדרי: זה לא יהיה.

יעקב אדרי: ואפשר, יש דברים שאפשר להגיד: זה יהיה אחרי זה, אבל כאשר מדובר על גן-ילדים, להתחיל להניע את הילדים באוטובוסים, שזה גם עולה כסף, להתחיל להניע אותם ממקום למקום, זה סיפור מאוד מאוד קשה.

יעקב אדרי: עכשיו, אפשר לזרז את הבנייה, כמו שאמר השר משולם: מענקי מקום.

יעקב אדרי: בזמנו, בכל הארץ נתנו, ואמרו לקבלנים: מי שגומר תוך שנה מקבל 20,000 שקל על כל דירה.

יעקב אדרי: צ'ופר.

יעקב אדרי: והקבלנים עבדו יום ולילה.

יעקב אדרי: יום ולילה, כי זה היה האינטרס של כולם.

יעקב אדרי: הרוויחו כולם.

יעקב אדרי: המדינה הוציאה את כסף אבל לטווח הארוך היא הרוויחה – התקצרו לוחות הזמנים, אנשים קיבלו את הדירות שלהם לפני הזמן, זה קירר גם את מחירי השוק.

יעקב אדרי: כמובן, שוק זה לא פטנטים, זה דברים שנעשו.

יעקב אדרי: אז אני רוצה להגיד לך, השר משולם, היום היה דיון בוועדת הכספים, אפרופו ההסכם שהגיע אליו השר אטיאס עם האוצר בנושא המענקים.

יעקב אדרי: אז אני רוצה שתדע שהרושם שלנו, פשוט, של כל חברי הוועדה – התרשמות קשה מאוד.

יעקב אדרי: באו אנשי משרד השיכון להסביר לנו מה קורה, חבר הכנסת שלמה מולה – גם כדאי לשמוע מה קיבלנו היום, הסברים.

יעקב אדרי: הרי יצאו עם תוכנית עם בשורה – 100,000 שקל: 60,000 מענק לזוג הצעיר, ו-40,000 שקל בפיתוח.

יעקב אדרי: אז שאלתי: 40,000 שקל פיתוח, איפה הכסף הזה, איך הוא הולך?

יעקב אדרי: אז, רבותי, אני מודיע לכם שזה פשוט – אמר לנו נציג האוצר, נציג משרד השיכון, שאמרו: זה יהיה הסכם בין הקבלנים לאוצר.

יעקב אדרי: זה פשוט חארטה.

יעקב אדרי: אני ממש מצטער, זה פשוט עבודה בעיניים.

יעקב אדרי: זה, בכל מיני התחשבנויות על פיתוח, אז גם 40,000 שקל כביכול בפנים.

יעקב אדרי: זה, הזוג הצעיר לא ירוויח כלום.

יעקב אדרי: כלום.

יעקב אדרי: 60,000 שקל, אמרו: 60,000 שקל לכולם, גם, כל הזכאים.

יעקב אדרי: ככה נאמר.

יעקב אדרי: ליישובים שיש – לממשלה.

יעקב אדרי: מה מתברר?

יעקב אדרי: קודם כול, שאדם יחיד, זכאי, הוא לא מקבל עד גיל 35.

יעקב אדרי: הוא לא מקבל.

יעקב אדרי: רק מי שהוא בן 35 ומעלה.

יעקב אדרי: והדבר השני, הוא מקבל רק 30,000 שקל.

יעקב אדרי: אמרנו: הרי היתה החלטת ממשלה כולה ב-60,000 שקל, אם אני זוכר.

יעקב אדרי: זה התקציב שהיה.

יעקב אדרי: אז גם הבודד, ובוא נאמר שזו לא הבעיה הגדולה, הוא מקבל 30,000 שקל.

יעקב אדרי: שאלו עוד שאלות: האם זה יוכר לבן-אדם?

יעקב אדרי: הרי עכשיו בשביל לקחת משכנתה צריך 30% הון להביא מהבית, להביא מה שאין, אלא אם כן יש לך הורים עשירים.

משולם נהרי: – – – לפי החלטת הנגיד.

יעקב אדרי: הנגיד, שחשב שבזה הוא הציל את מדינת ישראל, הוא עשה עוול, ואני אמרתי לו את זה בוועדת הכספים כשהוא בא להציג את זה.

יעקב אדרי: אמרתי לו: אדוני הנגיד, משבחים אותך, גם אני משבח אותך, אבל בעניין הזה אתה עושה טעות.

יעקב אדרי: לפחות על הדירה הראשונה לא.

יעקב אדרי: הדירה הראשונה, מה עשית? יופי, קיררת את השוק, אבל הזוגות הצעירים, הקשית עליהם את החיים.

יעקב אדרי: ובאמת היום לא לוקחים משכנתאות.

יעקב אדרי: לא לוקחים משכנתאות היום.

יעקב אדרי: היו שם גם מנהלי הבנקים, היום, בוועדת הכספים.

יעקב אדרי: הם אמרו: אנחנו לא מכירים בזה.

יעקב אדרי: המענק הוא לא חלק מההון שאתה מביא, הוא לא חלק מה-30% או ה-40%.

יעקב אדרי: הם לא מכירים בזה.

יעקב אדרי: למה?

יעקב אדרי: כי זה מענק מקום מותנה, שאתה חייב להיות שנתיים באותו מקום.

יעקב אדרי: למשל, אם אתה קיבלת באופקים – את זה אני יכול להבין, אבל אמרו לו: עשר שנים אתה חייב לגור באופקים, סתם כדוגמה.

יעקב אדרי: מה יהיה אם אחרי חמש שנים הוא יפוטר מהעבודה, כל מיני סיבות, אנחנו יודעים, החיים – והוא יצטרך לעבור למקום אחר?

יעקב אדרי: אז מה, מורידים לו את החלק היחסי מהמענק.

יעקב אדרי: את זה לא ידענו.

יעקב אדרי: אז מילא שאומרים: שנתיים אתה חייב לגור, אני יכול להבין את זה, הממשלה צודקת.

יעקב אדרי: אי-אפשר שמישהו יבוא ויגור חודשיים ויקבל מענק.

יעקב אדרי: אבל אם אתה גרת רק חמש שנים, חבר הכנסת אריה ביבי, יורידו לך את החלק היחסי מהמענק.

יעקב אדרי: זאת אומרת, מה-60,000 שקל, אם גרת רק חמש שנים, יורידו לך 30,000 שקל.

יעקב אדרי: תצטרך להחזיר את זה.

יעקב אדרי: זה כמו הלוואה מותנית, זה לא מענק.

יעקב אדרי: זו הלוואה מותנית.

יעקב אדרי: אז אני אומר לך שוב, כששמעתי את זה היום – אני לא רוצה לצטט גם את חברי הכנסת מש"ס, אני לא רוצה להיכנס לזה, אבל הם גם.

יעקב אדרי: הביקורת היא קשה.

יעקב אדרי: מזה לא תבוא הישועה.

יעקב אדרי: אני כבר לא מדבר על היישובים הערביים, שזה לא חל עליהם.

יעקב אדרי: יש יישובים שמקבלים.

יעקב אדרי: והם ברשימה.

יעקב אדרי: אף אחד לא יקבל, אין בנייה רוויה.

יעקב אדרי: אני מקווה, אדוני היושב-ראש, שאתה מכיר את הנושא.

אחמד טיבי: מכיר.

אחמד טיבי: מכיר היטב.

יעקב אדרי: כי קודם כול זה מ-250 דירות, תב"ע מאושרת מ-250 דירות ומעלה, וכמובן בנייה לגובה.

יעקב אדרי: ואת זה אין, אין ברשויות הערביות.

יעקב אדרי: הם לא יקבלו.

יעקב אדרי: הכניסו אותם, יופי.

יעקב אדרי: שיגידו: הנה, הכנסנו.

יעקב אדרי: זהו.

יעקב אדרי: וגם ביישובים, כששאלנו שוב והמשכנו לשאול שאלות ולהקשות, זה נושאים שקשורים לתוכנית הזו, שאמורה להקל על הבנייה.

שלמה מולה: ניסינו – – –

יעקב אדרי: העניין של רוב היישובים האלה – אין שום בנייה שם.

יעקב אדרי: ברוב היישובים שהממשלה אישרה, רשימת היישובים – 30 יישובים?

יעקב אדרי: לא זוכר כמה, 25–30 יישובים, אין בנייה, ויהיה מאוד מאוד קשה.

יעקב אדרי: אני לא יודע, גם עם הצ'ופר הזה של ה-60,000 שקלים שיקבל הזוג הצעיר והוא יבוא עם החוזה לבנק – אמר בהגינות איש משרד השיכון: אני לא רואה את הקבלנים רצים לבנות במקומות האלה.

יעקב אדרי: יש בעיות, לא פשוט.

שלמה מולה: אתה יודע איך – ש"ס עשו שרירים, ראש הממשלה פחד, רצה להבטיח את הכיסא שלו, נתן להם אקמול, והם קנו את – – –

יעקב אדרי: זה נגמר כששר האוצר היה אצל הרב עובדיה, והרב אמר לו: חייבים לעשות את זה, וגמרו באיזה פשרה שלדעתי היא לא נבדקה עד הסוף, אין בה הרבה.

יעקב אדרי: ושוב, מי שמכיר את העניינים ובודק אותם – גם כשאתה שומע את אנשי משרד השיכון ואת אנשי המקצוע, אתה רואה שזה עבודה בעיניים.

יעקב אדרי: ואנחנו נבדוק את זה, כי אנחנו בעוד שלושה חודשים, בעוד חצי שנה, נראה כמה אנשים לקחו מענק.

יעקב אדרי: יהיה מאוד קל לבדוק את זה – כמה אנשים הלכו עם החוזה לבנק בשביל לקבל מענק.

יעקב אדרי: בואו נראה.

יעקב אדרי: אפשר היה לצנן, לצנן גם מחירים.

יעקב אדרי: השר משולם, שוב, בגלל הניסיון שלך אני אומר לך את זה.

יעקב אדרי: אני הצעתי לשר השיכון, וגם לשר האוצר – לא היום, לפני שנה, לפני שנה וחצי, לפני חצי שנה – במכרזים של המדינה אתם כותבים מחיר מינימום שאין לו שום משמעות, אין לו משמעות.

יעקב אדרי: אבל למה לא תלכו על מחירי מקסימום?

יעקב אדרי: זה היה עוזר.

יעקב אדרי: הוא אומר: מה מחיר המקסימום?

יעקב אדרי: הערכת שמאי.

יעקב אדרי: הוגן, נכון?

משולם נהרי: – – –

יעקב אדרי: הערכת שמאי, אתה יודע מה?

יעקב אדרי: הערכת שמאי, לא פחות.

יעקב אדרי: אמרו: ומה יהיה אם יהיו כמה קבלנים שייתנו למשל מיליון שקלים על אותו מגרש?

יעקב אדרי: אמרתי: בתנאי המכרז תרשום "הגרלה".

יעקב אדרי: מותר, כל עוד אתה כותב את זה בתנאי המכרז.

יעקב אדרי: או תגיד שהמינהל, משרד השיכון, שומר לעצמו את הזכות לחלק את זה בין עד שלושה קבלנים.

יעקב אדרי: גם את זה אפשר לרשום.

יעקב אדרי: כמובן שלא קיבלו את זה, וחבל, כי זה חלק מהדברים.

יעקב אדרי: כי מה שקרה – ואמרתי את זה גם לשר השיכון וגם לשר האוצר, אמרתי להם: קחו דוגמה את אור-עקיבא.

יעקב אדרי: מה לעשות?

יעקב אדרי: אני מכיר את היישוב הזה מצוין.

יעקב אדרי: 400 מטר מרובע לפני שנה וחצי עלו במכרזים של המינהל 450,000 שקלים.

יעקב אדרי: אחרי חצי שנה הם כבר היו 700,000.

יעקב אדרי: בפעם האחרונה שעליתי על הדוכן: במכרז האחרון – מיליון שקלים.

יעקב אדרי: אין הצדקה, זה טירוף.

יעקב אדרי: ומי קנה את זה?

יעקב אדרי: הספקולנטים.

יעקב אדרי: זוג צעיר מאור-עקיבא לא יכול לקנות את זה.

יעקב אדרי: קנו את זה ספקולנטים, והם מכרו את זה כמובן מייד ברווח של 100,000–150,000 שקלים.

יעקב אדרי: מי יכול לקנות?

יעקב אדרי: אין הצדקה.

יעקב אדרי: זה פשוט לא נורמלי.

יעקב אדרי: אז אני לא הופתעתי שפרצה המחאה.

יעקב אדרי: היה ברור לי שהעסק מבעבע – ואני שומע את האנשים, אני שומע את בוחרי הליכוד, הם אכלו אותה הכי הרבה.

יעקב אדרי: אלה, אני שומע אותם: מה עשו לנו?

יעקב אדרי: מכים בנו בכל הדרכים, כי רק הליכוד יכול.

שלמה מולה: עוד פעם יבחרו – – –

יעקב אדרי: באמת, היו יכולים בפריפריה.

יעקב אדרי: לפחות אמרו פריפריה – בואו נעזור דרום-צפון, בואו נעשה 30%, מ-0% עד 30% – גם אז זה נעשה – מ-0% עד 30% הערכת השמאי.

יעקב אדרי: קרקעות באזור פיתוח א' – 0%; באזור ב' – עד 30% מהערכת השמאי.

יעקב אדרי: זה היה מקל, זה היה נותן דחיפה.

יעקב אדרי: לא עשו את זה.

יעקב אדרי: נו, מה לעשות, חבל.

יעקב אדרי: בנייה להשכרה, בנייה ציבורית – אלה לא מילות גנאי, הנושא של בנייה להשכרה.

יעקב אדרי: היו יכולים, אפילו במינון לא גבוה – זה היה מקל, זה היה נותן.

יעקב אדרי: כאשר גם המדינה בונה, אתה יודע שזה גוף שבונה, יכול לבנות, נותן את זה לפי קריטריונים.

יעקב אדרי: זה היה מקל על סיר הלחץ.

יעקב אדרי: לא עשו את זה ולא שמעו, אז לא צריכים להיות מופתעים שיש מחאה.

יעקב אדרי: אני אמרתי לכם: אני מופתע מזה שזה התחיל מאוחר, כי ראיתי אנשים.

יעקב אדרי: מי יכול, איזה זוג צעיר היום יכול להסתדר?

יעקב אדרי: שוב, שמענו גם על המעונות ודלק ומזון – הכול התייקר, ואנשים כבר, איך אומרים, התכופפו, קרסו מכל מה שהטלנו עליהם.

יעקב אדרי: עוד דבר נוסף שהיה אפשר להקל – גם זה עלה היום.

יעקב אדרי: אמרנו, שאלנו את משרד השיכון: מכרתם דירות ציבוריות?

יעקב אדרי: מהדיור הציבורי שנמכר, 2.5 מיליארד שקלים הכנסות למדינה.

יעקב אדרי: בהסכם, בחוק, היה כתוב שזה ייועד לבניית דיור ציבורי.

יעקב אדרי: לא בנו שום דירה.

יעקב אדרי: האוצר אכל, בלע את זה, וזה חלף עם הרוח.

יעקב אדרי: יש החלטה שהכספים שקנו בהם את הדירות ילכו לבנייה.

יעקב אדרי: לא עשו עם זה כלום.

יעקב אדרי: השר משולם, אתה יודע על מה אני מדבר.

יעקב אדרי: אני אסיים את דברי, אדוני היושב-ראש, בזה שאומר שחוק הווד”לים הזה, הוא נולד – הלוואי שזה יצליח, הלוואי שאני טועה – מחוק הווד”לים בסוף יישארו רק הסקנדלים.

יעקב אדרי: תודה.

אחמד טיבי: אני מודה לך, חבר הכנסת אדרי.

אחמד טיבי: חבר הכנסת שלמה מולה, 25 דקות – מאותה סיעה, קדימה.

אחמד טיבי: הכרזה לסגן מזכירת הכנסת.

נאזם בדר: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבד להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת סיכומיה והצעותיה של הוועדה לענייני ביקורת המדינה בראשות חבר הכנסת יואל חסון, לדוח מבקר המדינה 60ב.

נאזם בדר: תודה.

נאזם בדר: (קריאה שנייה וקריאה שלישית)

אחמד טיבי: תפאדל.

שלמה מולה: אדוני היושב-ראש, אדוני השר וחברי הכנסת, ידידי הטוב יעקב, האמת היא שאני שומע את יעקב הרבה זמן.

שלמה מולה: שמעתי אותו לפני שנה וחצי באחד מדיוני הסיעה שלנו.

שלמה מולה: הוא אמר: רבותי, הצונאמי החברתי עוד לפנינו.

שלמה מולה: הצונאמי החברתי יבוא דווקא בגלל בעיות הדיור.

שלמה מולה: כמה הוא הפציר בנו שאנחנו נבוא, נעלה את הנושא של מצוקת הדיור על סדר-יומנו.

שלמה מולה: אני זוכר שיעקב דרש שתהיה אפילו הצעת אי-אמון בממשלה, מאוד ממוקדת, בנושא הדיור.

שלמה מולה: הנה לך – ראש הממשלה, צוות היועצים שלו, הדוברים שלו, שליחי הספינים בעיקר, באים ואומרים: ראש הממשלה היה מודע למצוקת הדיור מיום כניסתו, מהיום הראשון שלו כראש ממשלה.

שלמה מולה: אוקיי.

שלמה מולה: הנה לכם, עברה שנה, עברו שנתיים וחצי.

שלמה מולה: האמת היא – אני לא הסתפקתי.

שלמה מולה: הרי בשנים האחרונות, מאז שראש הממשלה היה ראש ממשלה, ואחר כך יצא לגלות לתת הרצאות באמריקה – בין לבין זה בסדר גמור – בתקופה שהוא סיפר לנו שהוא אזרח מודאג, הוצאתי את השנים האלה.

שלמה מולה: כשהוא חזר אלינו בחזרה כשר האוצר ב-2003, רציתי לראות את הביצועים שלו, מה הוא עשה, איזו בשורה הביא לנו.

שלמה מולה: אדוני השר, אני מסתכל עליך, ואני אומר:

שלמה מולה: אני רק רוצה למדוד דבר אחד – את חוק הדיור הציבורי של רן כהן, מה הוא עשה, מה היתה ההחלטה שלו ב-2003, איך הוא ריסק את הזוגות הצעירים, את מקבלי המענק, המענק המועדף, על כל סוגיו, כולל בפריפריה, ב-2003.

שלמה מולה: ואז סיפרו לנו: היתה מצוקה קשה, המדינה עלולה ליפול בגלל בעיות כלכליות.

שלמה מולה: הבנו.

שלמה מולה: מישהו זוכר את ויקי קנפו שהלכה ברגל?

שלמה מולה: ואז אני עזבתי את העניינים של החד-הוריות, הקשישים, הריסוק החברתי שהיה.

שלמה מולה: הוא הרי מאמין – תפיסת עולמו היא תפיסת עולם קפיטליסטית, שבאמת מדרדרת אותנו לתהום, ללא איזשהם איזונים ובלמים.

שלמה מולה: אני הלכתי בשנת 2003 – מה ראש הממשלה עשה, איזה גזירות הוא הביא לנו, מהי בסופו של דבר תוצאת הגזירות האלה.

שלמה מולה: תוצאת הגזירות האלה, אדוני השר, היא שבתחום הדיור הוא תקע את היתדות, הוא שם עמוק עמוק את בעיית הדיור, תקע אותה חזק מאוד כשר האוצר, בזה שהוא לא שחרר דירות נ"ר.

שלמה מולה: דירות נ"ר, דרך אגב, הן דירות נרכשות לזכאים.

שלמה מולה: הקפיאו את חוק הדיור הציבורי.

שלמה מולה: כשאתה מוכר דירות, אתה אמור לחסוך את אותו הכסף, בתוספת 50%, וצריך היה לייצר קופה או קרן שבה תהיה אפשרות לקנות דירות.

שלמה מולה: יקנו דירות מקבלנים, יקנו דירות יד שנייה.

שלמה מולה: זאת אומרת, מלאי הדיור הציבורי בעצם יהיה מלאי שלא יחסר.

שלמה מולה: עכשיו בא ראש הממשלה ואומר – לא רק שהוא לא אפשר להפשיר את חוק הדיור הציבורי של רן כהן אלא הוא בא ואומר: אני לוקח אפילו את הכסף שהתקבל, אני אייעד אותו למטרות אחרות.

שלמה מולה: מה נהיה בסוף?

שלמה מולה: התוצאה היא שאלפי זוגות צעירים, חד-הוריות, זכאי דיור ציבורי, בעיקר מהאוכלוסיות המוחלשות, באו, אמרו לנו: אתם יכולים להגיד שלום ולהתראות לדירה שתהיה לכם.

שלמה מולה: באו ואמרו: מה כן הפתרון?

שלמה מולה: חשבו וחשבו ואז נתנו להם, דרך אגב, השתתפות בשכר דירה בסכום הרבה יותר גדול.

שלמה מולה: בא ראש הממשלה של היום, שר האוצר אז, 2003, בא ואמר: גם את ההשתתפות בשכר הדירה של המדינה אני לוקח לכם, גוזר אותו בחצי.

שלמה מולה: הגזירה הזאת של חצי בעצם הביאה באמת לתחושת מועקה של אנשים, להעמקת הפערים החברתיים, ואי-אפשר אפילו לבוא ולתאר כמה וכמה.

שלמה מולה: האמת היא, אני הלכתי אחורה.

שלמה מולה: אני מקבל הרבה מאוד מכתבים בנושא הדיור, בעיקר ממשפחות שהן מעוטות יכולת.

שלמה מולה: ביקשתי לדעת כמה זכאי דיור נמצאים בכלל ומה תקופת ההמתנה.

שלמה מולה: חבר הכנסת אדרי, אתה יודע שיש כאלה שממתינים עשר שנים?

שלמה מולה: אתה יודע שיש כאלה – קשיש, זוגות קשישים, עולים – שממתינים שמונה, תשע שנים?

שלמה מולה: עכשיו אני שואל: למה כשבפתחנו נמצאת מצוקה קשה כזאת אין מענה?

שלמה מולה: הקימו שתי ועדות במשרד השיכון.

שלמה מולה: יש ועדת דיור ציבורי עליונה, יש ועדות מחוזיות.

שלמה מולה: אני אומר לך שהחברים בוועדות המחוזיות מתביישים בהחלטות שלהם.

שלמה מולה: הם יודעים שהם רק אומרים: אתה זכאי, מייצרים לו ציפיות, ובסופו של דבר זה סוג של אחיזת עיניים.

שלמה מולה: מה שמקבל האזרח הפשוט, הוא מקבל אישור על דיור.

שלמה מולה: איפה הדירה?

שלמה מולה: איפה הוא?

שלמה מולה: הוא יכול להיות – גם להמתין.

שלמה מולה: זאת אומרת, רשות שלטונית נותנת תשובות חיוביות אבל היא לא מתכוונת לתת לו לממש את ההתחייבות הזאת.

שלמה מולה: שום דבר, אין דבר כזה, אדוני היושב-ראש.

שלמה מולה: רשות שלטונית שמחויבת לתת פתרון, נותנת לו מענה, אבל היא יודעת שבעצם היא לא מתכוונת לממש.

שלמה מולה: אין בזה ובין האישור ולא כלום.

שלמה מולה: ואותו אזרח מודאג ממשיך להאמין לפקידים.

שלמה מולה: ואז אנחנו בסוף באים ואומרים: תראו כמה האזרחים כועסים על המדינה שלהם, במיוחד על אלה שמנהלים אותה.

שלמה מולה: כשהאזרחים כועסים עלינו כועסים עלינו בצדק, כי אנחנו לא ממלאים את חובתנו הציבורית על הצד הטוב ביותר.

שלמה מולה: האמת היא – אני אפילו קופץ.

שלמה מולה: כאנשי ציבור – חבר הכנסת יעקב אדרי דיבר ארוכות בעצם על הצורך והחובה, אפילו החיוניות, של שיתוף ראשי ערים בתהליך קבלת החלטות, בעיקר במתן פתרונות דיור לאותן אוכלוסיות.

שלמה מולה: האמת היא שראשי הערים רואים אותם כל יום, ראש הממשלה לא רואה אותם.

שלמה מולה: מקסימום הוא שולח להם קלטת או ספין שמגיע לטלוויזיה.

שלמה מולה: אבל לראש העיר יש קבלת קהל והוא רואה אותם.

שלמה מולה: אני שואל ראשון דווקא את ראש עיריית נשר.

שלמה מולה: שאלתי אותו.

שלמה מולה: אני רוצה לשאול אותו דווקא בשידור חי.

שלמה מולה: הוא אמר אתמול שמטעים את ראש הממשלה.

שלמה מולה: הוא אמר שכולם חיים על נרגילות, על סושי.

שלמה מולה: הוא אמר אפילו: עגלות מלאות, אנשים, אזרחי ישראל נוסעים.

שלמה מולה: מה אתה, ראש הממשלה, דואג, אפילו אין הפגנות.

אחמד טיבי: גם נרגילות, גם נרגילות.

שלמה מולה: גם נרגילות.

שלמה מולה: והרחיק לכת סגן השר לפיתוח הנגב והגליל איוב קרא.

שלמה מולה: ואללה, הוא אמר: אדוני, אפילו לא מפגינים.

שלמה מולה: האמת היא – אני רציתי לשלוח לו קלטת שצילם הבן שלי כשלקחתי אותו להפגנה במוצאי שבת.

שלמה מולה: רציתי לשלוח לו הביתה.

שלמה מולה: תשמע, היה כדור פורח למעלה, והמשטרה רצתה לראות בעצם כמה אנשים מפגינים.

שלמה מולה: כנראה איוב קרא הוא מנותק מהמציאות או שהוא לא רואה.

שלמה מולה: האמת היא שחשבתי שאולי הוא רצה למצוא חן בעיני ראש הממשלה; אולי כדי שישדרג אותו, אולי להיות שר?

שלמה מולה: השר הדרוזי הראשון אולי, משהו?

שלמה מולה: זה רעיון לא רע, אגב, שיהיה שר דרוזי.

שלמה מולה: אבל אתה שואל את עצמך כאיש ציבור, הציניות הזאת, של הפוליטיקה הזולה הזאת.

שלמה מולה: אנשים שיושבים – אני הייתי בקריית-שמונה, הלכתי לראות את הצעירים האלה שיושבים במאהל.

שלמה מולה: ישבתי אתם יותר משעה, הקשבתי להם.

שלמה מולה: אני חשבתי על איוב קרא באותו זמן, איך הוא יכול לבוא ולהגיד: אני המטרה שלי לשמור על ראש הממשלה שלי.

שלמה מולה: האמת, התפלאתי שראש הממשלה כנראה נהנה לשמוע אותו מאשר לשמוע את אלה שיושבים במאהל, ולא אמר כלום באותה ישיבה, לפחות על-פי הדיווחים.

אחמד טיבי: אתה האדם היחיד שבאותו זמן או באותה תקופה חשב על איוב קרא.

שלמה מולה: האמת היא, אני חשבתי, האם כשאיוב קרא אמר מה שהוא אמר, האם ראש הממשלה נהנה מזה?

שלמה מולה: האם באמת הוא בא ואמר: הנה, יבוא עכשיו עוד מישהו אחר, יעלה על העגלה.

שלמה מולה: כמובן אופיר אקוניס עלה על העגלה ועוד אחרים ועוד אחרים, הצדיקים מהליכוד בעצם.

שלמה מולה: מה שרציתי לבוא ולומר, אדוני:

שלמה מולה: אנחנו מחוקקים חוקים אבל כשמביאים לנו חוקים כמו חוק הדיור הציבורי, ודוחים את החוקים ל-2013, ל-2014, כולם מרימים ידיים.

שלמה מולה: אני יכול להגיד שחברת הכנסת שלי יחימוביץ נלחמה על חוק ההסדרים; למשל, כדוגמה אני נותן.

שלמה מולה: אחד הטיעונים שאני שמעתי משלי, היה הנושא של חוק הדיור הציבורי.

שלמה מולה: זאת אומרת, אם אנחנו לא נבוא, אם לא יהיה לנו חוט שדרה, לא נהיה אמיצים, בגלל ההתחברות הקואליציונית הזאת, אם כל הזמן אנחנו נבוא ונגיד ולא נשמע את הציבור, אז מה הפלא שאפילו המפגינים אומרים לנו: אתם הפוליטיקאים אל תבואו אלינו למאהל, כי אנחנו לא מאמינים לכם?

שלמה מולה: כי אנחנו לא ממלאים את חובתנו הציבורית.

שלמה מולה: בוודאי ובוודאי התרסה – כמו איוב קרא והאדונים ראש העיר עמר ואחרים.

שלמה מולה: כל מה שהם עשו, דרך אגב, הם עשו את זה בישיבת סיעת הליכוד כדי למצוא חן בעיני ראש הממשלה.

שלמה מולה: האמת, זה לא כל כך יעזור להם.

שלמה מולה: אם אנחנו רוצים בעצם לחזור לנושא של החוק הזה, האמת היא, קוראים לזה חוק הווד”לים.

שלמה מולה: ראש הממשלה עמד פה על השולחן ואמר: זה "סופר-טנקר".

שלמה מולה: הוא רצה, רצו למכור לנו ספין, הנה, פעם ראשונה ראש ממשלה בעצמו ובכבודו מביא חוק, יש לו מסר לאומה.

שלמה מולה: האמת היא, הבנו, זאת היתה מסיבת עיתונאים, ללא שאלות ותשובות, הוא רק רצה לשכנע אותנו, אבל זה לא עזר.

שלמה מולה: כשבעצם את הקליפה הזאת אנחנו קילפנו, הגענו למסקנה – יעקב, אתה יודע מה?

שלמה מולה: זאת לא רק הבעיה של ראשי הערים.

שלמה מולה: לא רק שעוקפים את המנגנונים הקיימים.

שלמה מולה: ומה שהיה לנו ברור לגמרי: חוץ מלייצר עוד ג'ובים לקבוצה של אנשים לתקופה של 18 חודשים – זה בסדר שייתנו עבודה לאנשים, זה מצוין, אין שום בעיה, אבל מה יקרה בסוף, על-פי הצעת החוק הזאת?

שלמה מולה: בסוף בסוף על כל החלטת הוועדה הזאת אנשים ירוצו לבית-משפט להגיש ערעור, יבקשו התערבות מינהלית.

שלמה מולה: הרי אף אחד לא ימנע מהם להגיע לבג"ץ.

שלמה מולה: ברגע שהדבר הזה מגיע לבג"ץ ולבתי-המשפט, כל התוכנית תקועה, לא עשינו שום דבר.

שלמה מולה: זאת אומרת מה שיקרה, 160,000 יחידות הדיור שהן תקועות היום בכל מיני מקומות, פזורות, זה יהיה קטן על קטן עם החוק הזה.

שלמה מולה: אני השתתפתי באופן פעיל בחקיקה הזאת.

שלמה מולה: היו הרבה מאוד איגודים, אנשים, אנשי מקצוע, מתכנני ערים, אדריכלים; כל האיגודים האלה באו ואמרו שהחוק הזה הוא אסון.

שלמה מולה: אני אומר לך, הוא ונדליזם, זאת מלה פשוטה אפילו, זה נורא ואיום.

שלמה מולה: שלא לדבר בכלל: האם היתה מחשבה על שטח ירוק?

שלמה מולה: האם היתה מחשבה לתת מענה ראוי לדיור בר-השגה?

שלמה מולה: שאלנו שאלה פשוטה: אם הכנסת מחוקקת חוק, הנה לכם הזדמנות יוצאת דופן, הזדמנות מצוינת, שבה אפשר להכניס את המושג "דיור בר-השגה".

שלמה מולה: אמרו לנו במשרד המשפטים: אין הגדרה לדיור בר-השגה, או אמרו: לא התמודדנו עם השאלה הזאת.

שלמה מולה: אני הלכתי לממ"מ, אני ועוד כמה חברים, וביקשנו שיביאו לנו באמת ארצות, מדינות, שבהן יש דיור בר-השגה.

שלמה מולה: יש מדינה כזאת – גרמניה; יש מדינה כזאת – שבדיה; יש אנגליה, ארצות-הברית, אוסטרליה.

שלמה מולה: באנו ואמרנו ופירטנו גם את הטכניקות של אותן מדינות.

שלמה מולה: הרי אי-אפשר להגיד שהמדינות האלה הן לא מדינות המערב המתקדמות.

שלמה מולה: אם המדינות האלה מאפשרות שיהיה דיור בר-השגה, מדינת ישראל צריכה לקדש את קודש הקודשים, את הקפיטליזם?

שלמה מולה: היא לא תאפשר?

שלמה מולה: היא לא תסבסד?

שלמה מולה: ואז אנחנו ביקשנו שתהיה הגדרה ברורה של דיור בר-השגה כדוגמת אותן מדינות.

שלמה מולה: לפי דעתי, למשל, הדוגמה הטובה ביותר שהיתה יכולה להיות לנו זה אנגליה; למשל.

שלמה מולה: אנגליה, דרך אגב, רק בשנות ה-80 התעוררה וגילתה שיש לה בעיות דיור ציבורי ענקיות.

שלמה מולה: ואז, כל מה שהם עשו – הלכו פשוט בתקצוב בנייה, זכויות בנייה, במתן סובסידיה לקרקעות – הקרקעות האלה לאותן דירות שנבנות כדיור ציבורי או דיור בר-השגה לזוגות צעירים למכירה, וכן הלאה.

שלמה מולה: נכון, גודל הדירות קובע.

שלמה מולה: לא ייתנו לסבסד וילה, אבל דירה בגודל של 90 מטר מרובע, 100 מטר מרובע.

שלמה מולה: אם הקרקעות האלה היו ניתנות בעצם לאותו קבלן חינם, אבל הוא בונה על-פי מטר מרובע – זאת אומרת, היום כדי לבנות בית, כל מטר מרובע זה 1,000 דולר.

שלמה מולה: זאת אומרת, היום קבלן שרוצה לבנות דירה של 91 מטר מרובע, הוא בונה אותה ב-90,000 דולר.

שלמה מולה: אתה יודע מה?

שלמה מולה: הלכתי שהוא, נניח, לקח, ירוויח.

שלמה מולה: יעשה רווח, עוד 20,000 דולר.

שלמה מולה: זאת אומרת, היום יכלה היתה להיות דירה זמינה ב-120,000–115,000 דולר, 90 מטר מרובע.

שלמה מולה: הנה, פתרנו את הבעיה.

שלמה מולה: אנחנו ביקשנו בעצם להגדיר.

שלמה מולה: הרי מה שקורה היום זה שאתה נותן את הקרקעות האלה לביקוש, להיצע וביקוש, ואתה רוצה להוציא אותן.

שלמה מולה: מה שאתה עושה – אותו קבלן שמקבל את האדמות האלה קונה אותן במחיר יחסית מסובסד.

שלמה מולה: המדינה כמובן מרוויחה.

שלמה מולה: אבל הוא מוכר את הדירות האלה בכמעט פי-ארבעה ממה שהוא מוציא.

שלמה מולה: יגידו לנו: הוא פרסם פרסום.

שלמה מולה: יגידו לנו: הוא תכנן, עלה לו, וכו' וכו'.

שלמה מולה: דרך אגב, כשאתה לוקח אדריכל אחד לתכנן לך מבנה, מבנה של 14 קומות, 12 קומות, הוא לא לוקח ממך על-פי מספר הדירות.

שלמה מולה: אתה משלם לו כמתכנן אחד.

שלמה מולה: בסופו של דבר, אני לא הצלחתי לרדת לסוף דעתם של אנשי הקואליציה.

שלמה מולה: לא הבנתי למה הם התהפכו – חלקם.

שלמה מולה: אני מוכרח להגיד – חבר הכנסת דודו רותם נכנס בדיוק – שלמשל נציגי ישראל ביתנו בשלב מסוים – – –

רוברט טיבייב: יש פה.

שלמה מולה: אמרתי.

שלמה מולה: הוא נכנס, לכן אני מפנה אליו, לתשומת לבו.

שלמה מולה: בשלב מסוים נציגי ישראל ביתנו היו אתנו.

שלמה מולה: הם באו ואמרו: זה בסדר.

שלמה מולה: צריך לעשות שיהיו ועדות תכנון, אבל דיור בר-השגה יכול להיכנס.

שלמה מולה: אפילו הצביעו אתנו, כי יושב-ראש הוועדה נתן חופש הצבעה בסעיף מסוים.

שלמה מולה: אז מה קרה?

שלמה מולה: מכבש הלחצים של אלקין, שידוע כאלקין – – –

רוברט טיבייב: הם מפחדים ממנו.

שלמה מולה: הוא התחיל להפעיל את הלחצים שלו.

שלמה מולה: פתאום קיבלו רגליים קרות.

רוברט טיבייב: הם מפחדים מאלקין.

שלמה מולה: בסופו של דבר, יום לפני ההצבעה – – –

אחמד טיבי: אל תקלו ראש באלקין, רבותי.

אחמד טיבי: יושב-ראש סיעה – – –

רוברט טיבייב: אלקין יותר חזק מישראל ביתנו.

רוברט טיבייב: תסתכל כמה כוח יש לו.

אחמד טיבי: אותו דבר.

שלמה מולה: והם חזרו בהם, הם חזרו בהם.

שלמה מולה: החוק הזה בא למרות שהם לא שלמים.

שלמה מולה: תאמין לי, אני דיברתי עם פאינה קירשנבאום, כמה קשה היה לה להצביע בעד.

דוד רותם: לא יפה ולא מקובל, שיחות שקיימת עם חבר כנסת – לצטט אותו מעל הדוכן.

דוד רותם: לא מקובל.

שלמה מולה: אני אומר מאחר שאמרתי לה את זה גם ברשות הרבים, בישיבת ועדה, ואני לא סיפרתי את כל מה שאני – – –

אחמד טיבי: אם זה נאמר בישיבת ועדה, זה בסדר.

שלמה מולה: נכון.

שלמה מולה: ולכן – – –

אחמד טיבי: אם זה נאמר בארבע עיניים, אתה צודק – –

שלמה מולה: נכון, נכון.

אחמד טיבי: – – אלא אם כן הצד השני מסכים.

שלמה מולה: ומה שרציתי לומר, אדוני היושב-ראש – בסופו של דבר, כשאנחנו רוצים להיבחן, ניבחן בתוצאה של החוק הזה שיחוקק, שכנראה יעבור מחר.

שלמה מולה: התוצאה שלו – שכל אחד יגיד האם אנחנו צדקנו.

שלמה מולה: או שהיינו אופוזיציה לשם אופוזיציה, או שמה שאנחנו אומרים – אנחנו ביקשנו, אדוני, אדוני, לפחות לבוא ולהגיד: תשמעו את האנשים בעלי הניסיון, כמו יעקב אדרי, מאיר שטרית, אנשים שניהלו ערים, שיש להם הרבה מה להגיד.

שלמה מולה: הם עסקו הרבה מאוד בבנייה, בתכנון.

שלמה מולה: כאילו יש איזה מישהו שהחליט שם במשרד ראש הממשלה, הודיע: זה "סופר-טנקר" של הדיור.

שלמה מולה: הנה, כולם הולכים לפיו.

שלמה מולה: אני חושב שזו היתה טעות, זו היתה טעות חמורה, שאנחנו כנראה, כולנו, נשלם עליה.

שלמה מולה: החוק הזה הוא סימפטום, דרך אגב, להרבה מאוד דברים שבהם אנחנו עוסקים לאחרונה.

שלמה מולה: אנחנו עוסקים בהרבה מצוקות חברתיות קשות מאוד.

שלמה מולה: אתה יודע, אנחנו יכולים לתת את המצוקות שישנן מכאן – תאמין לי – עד מבשרת-ציון.

שלמה מולה: זה לא ייגמר כנראה.

שלמה מולה: אבל בעצם הסיפור הזה של החוק הזה שאנחנו עוסקים בו – אני שאלתי שאלה, וגם נשאלה שאלה כאן על-ידי חבר הכנסת חנא סוייד.

שלמה מולה: אמרו: מה עם המגזר הערבי?

שלמה מולה: למה אנחנו לא יכולים ליהנות מהחוק?

שלמה מולה: איך יכול להיות שאתם מביאים חוק ו-20% מאזרחי ישראל הם outside?

שלמה מולה: הם לא קיימים.

שלמה מולה: ראש הממשלה לוקח משקפיים, שם את המשקפיים שלו, בא ואומר: אני מבין אותך.

שלמה מולה: אני מודאג מהמשפט הזה, אדוני היושב-ראש.

שלמה מולה: איך יכול להיות שראש ממשלה מתהדר בחוק משמעותי מאוד, והוא בא ואומר: אני שכחתי 20% מאזרחי ישראל?

שלמה מולה: הרי זה עלבון.

שלמה מולה: זאת אומרת, התכנון – המחשבה בלשכת ראש הממשלה היתה אך ורק בשביל ספינים, וכן הלאה.

שלמה מולה: ואז עשו טובה.

שלמה מולה: דרך אגב, בוועדה – האמת היא, היתה שם מלחמת קרדיט מי לוקח את מה: האם מגלי והבה לוקח או חנא סוייד, או חמד עמאר, שנזכר פתאום?

שלמה מולה: לא יודע מי.

שלמה מולה: היתה מלחמת קרדיט על כמעט שום דבר אפילו.

שלמה מולה: אפילו על משהו שיכתבו בחוק.

שלמה מולה: הייתי אומר להם: חבר'ה, תוותרו על הקרדיט.

שלמה מולה: כולכם בפנים, זה בסדר, אבל מהותית אין ולא היה שום דבר בחוק שנותן מענה לאזרחים הערבים או הדרוזים וכל אלה.

שלמה מולה: מה שרציתי להגיד בעצם – כשאתה מביא הצעת חוק, גם כאשר מדובר בהוראת שעה, היא תקפה ל-18 חודשים, איך אפשר לשכוח חלק גדול מהאזרחים?

שלמה מולה: האמת היא שאילו זו היתה הצעת החוק שהיתה אמורה לשרת את התושבים ביהודה ושומרון, יש לי יסוד סביר להניח שהיא היתה נופלת על אוזניים קשובות לפני שאפילו כותבים אותה.

שלמה מולה: אבל, זאת כנראה מציאות שאנחנו מתמודדים אתה, וקשה לחיות אתה.

שלמה מולה: אני רוצה לסכם את הדברים שלי, אדוני היושב-ראש, אני רואה שהזמן שלי אוזל והולך.

שלמה מולה: אני רוצה לבוא ולהגיד: אנחנו ביקשנו לקרוא לחוק – לפחות, אני רוצה לצטט – רצינו לקרוא לחוק הזה חוק המעקף הממשלתי העצמי.

שלמה מולה: ביקשנו לקרוא לחוק הזה בשם הזה.

שלמה מולה: אנחנו ביקשנו לקרוא לחוק הזה לחלופין: חוק יחסי הציבור של ראש הממשלה.

שלמה מולה: גם את זה ביקשנו.

שלמה מולה: ביקשנו לקרוא לחוק הזה חוק הכניעה לביורוקרטיה של ראש הממשלה.

שלמה מולה: האמת היא, אני רוצה להגיד למה אנחנו קראנו לזה חוק מעקף ממשלתי עצמי.

שלמה מולה: זאת אומרת, יש לך מינהל מקרקעי ישראל, יש לך ועדות התכנון הקיימות.

שלמה מולה: במקום להתעמת אתם, במקום להתמודד אתם, במקום להזרים כספים לוועדות המקומיות או לוועדות המחוזיות, לוועדות הארציות, לשחרר את החסמים, כולם ברחו, ברחו פשוט מלהתמודד.

שלמה מולה: האמת היא, למה ברחו, אדוני, חבר הכנסת יעקב?

שלמה מולה: כי חלק מהדירות, מ-160,000 יחידות דיור, תקועות בגלל חברי הממשלה.

שלמה מולה: לא מדברים אחד עם השני; יושבים אחד מול השני, אבל לא מדברים.

שלמה מולה: לכן 30,000–40,000 יחידות דיור בחיפה יכולות להיות תקועות.

שלמה מולה: אנחנו ביקשנו לקרוא לזה חוק יחסי ציבור של ראש הממשלה.

שלמה מולה: הוא רצה לקרוא לזה "סופר-טנקר" של הדיור, אבל גם זה התאדה, גם זה התנדף, והציבור לא קונה את זה.

שלמה מולה: השובתים לא קונים את זה, אנשי המקצוע לא קונים את זה.

שלמה מולה: שום אדם רציני שעוסק בתכנון ובבנייה לא קונה את הבלוף הזה של ראש הממשלה, שהחוק הזה הוא חוק שבא לסייע בקידום ותכנון.

דוד רותם: חבר הכנסת מולה, הרי אתה אדם פיקח.

דוד רותם: ראש הממשלה אומר: זה יפתור את הבעיה וזו הוראת שעה ל-18 חודש.

דוד רותם: הכנסת הזאת, יש לה עוד שנתיים בערך לחיות.

דוד רותם: בעוד 18 חודש אפשר יהיה לבדוק את ראש הממשלה – אם החוק הזה עזר או לא.

רוברט טיבייב: איפה הוא היה – – –

יעקב אדרי: תתקן אותו, זה כבר שנתיים וחצי.

אחמד טיבי: אני אתן לך 13 שניות לענות, תודה רבה.

אחמד טיבי: תודה רבה.

אחמד טיבי: בבקשה, תוספת עשר שניות.

שלמה מולה: האמת היא, אם יש שנתיים וחצי או שנתיים לממשלה הזאת, אנחנו נצטרך לשאול את אביגדור ליברמן.

שלמה מולה: אנחנו נצטרך לשאול אותו אי-שם בספטמבר.

שלמה מולה: אם אתה רוצה לדעת למה, אז אני אדבר אתך בשיחה פרטית.

דוד רותם: מולה, תמיד תצטרכו, גם כשאתם תהיו בשלטון וגם כשמישהו אחר בשלטון, תמיד תצטרכו לשאול את ליברמן מתי אתם נופלים.

רוברט טיבייב: זה נכון, זה נכון, הוא צודק.

שלמה מולה: אדוני, תחסוך ממני לענות לך.

שלמה מולה: אבל אני רוצה בכל זאת לסכם ולהגיד, אדוני היושב-ראש – – –

אחמד טיבי: גם אתם ניסיתם לעשות קואליציה אתו, עם מכתב מפורט.

רוברט טיבייב: ולא הצליחו, לא הצליחו.

אחמד טיבי: מכתב בקשות מפורט.

שלמה מולה: אני רוצה לסכם ולומר, אנחנו לא מאמינים שהחוק הזה מקדם דיור בר-השגה, לא לזוגות צעירים ולא לסטודנטים, לא לחסרי דיור.

שלמה מולה: זה חוק שמשאיר את השותפים הבכירים למאמץ, את ראשי הערים, את הארגונים האזרחיים, מאחור.

שלמה מולה: לכן אנחנו נתנגד לו.

שלמה מולה: תודה רבה.

אחמד טיבי: אני מודה לך, חבר הכנסת שלמה מולה.

אחמד טיבי: הודעה לסגן המזכיר.

נאזם בדר: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבד להודיע, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה ולקריאה שלישית: הצעת חוק הכניסה לישראל (תיקון מס' 22), התשע"א–2011, שהחזירה ועדת הפנים והגנת הסביבה.

נאזם בדר: מסקנות ועדת העבודה, הרווחה והבריאות בעקבות דיון מהיר בנושא:

נאזם בדר: סגירת מקלטים לנשים נפגעות אלימות ברחבי המדינה, הצעתו של חבר הכנסת אילן גילאון.

נאזם בדר: תודה.

אחמד טיבי: תודה רבה.

אחמד טיבי: (קריאה שנייה וקריאה שלישית)

אחמד טיבי: חבר הכנסת רוברט טיבייב.

אחמד טיבי: 20 דקות.

אחמד טיבי: בבקשה.

רוברט טיבייב: תודה.

רוברט טיבייב: תודה, אדוני היושב-ראש.

רוברט טיבייב: שלמה, מה זה החיבור הזה?

רוברט טיבייב: אני רוצה להבין פשוט.

רוברט טיבייב: הכול בסדר?

דוד רותם: – – –

רוברט טיבייב: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אדוני השר, כבר כמעט שנתיים וחצי עברו מאז שנכנסתי לראשונה לבניין הכנסת, קודם כול כעולה חדש, תושב אופקים, נציג של פריפריה וחבר כנסת.

רוברט טיבייב: כחבר הוועדה המשותפת של כלכלה ופנים הייתי נוכח בהמון דיונים וישיבות, ואז הבנתי לאן הרוח נושבת ושמכל הרפורמות האלה לא יצא שום דבר.

רוברט טיבייב: ואני מכיר קצת את הסוגיה, כי כשהייתי חבר מועצה באופקים הייתי גם חבר בוועדת תכנון ובנייה, אז הבנתי איפה הבעיה.

דוד רותם: מטעם מי היית חבר?

רוברט טיבייב: מטעם ישראל ביתנו.

דוד רותם: זה היה בתקופה שהיית חכם.

רוברט טיבייב: עכשיו אני הרבה יותר חכם.

ג'מאל זחאלקה: – – –

רוברט טיבייב: אז הבנתי שרוב הבעיות נמצאות בוועדות התכנון והבנייה.

רוברט טיבייב: חבר הכנסת דוד רותם, עוד פעם, שנייה, אני מחזיר לך.

רוברט טיבייב: אתה מכיר את האופי שלי.

רוברט טיבייב: תעשה לי טוב, אני מחזיר לך פעמיים.

רוברט טיבייב: תעשה לי רע, המשך ידוע, כן?

רוברט טיבייב: גם פעמיים.

רוברט טיבייב: אז תתחיל לספור.

רוברט טיבייב: כבר שם זיהיתי את התהום בין הממשלה ובין מעמד הביניים.

רוברט טיבייב: נציגי הקואליציה אמרו לי אז שתעבור שנה ומחירי הדיור ירדו, יותר דירות ייבנו.

רוברט טיבייב: מאז עברו כמעט שנתיים וחצי ואיכשהו אנשי הקואליציה כנראה צדקו, רק שהם לא ציינו שהכוונה שלהם היתה לבנות אוהלים ולא דירות.

רוברט טיבייב: אפשר לראות את התוצאה בשדרות-רוטשילד בתל-אביב, בבאר-שבע, בקריית-שמונה, בחולון, בשדרות, בחיפה, ושמעתי אפילו שבאחת מההתנחלויות פתחו את האוהלים.

רוברט טיבייב: מה זה אומר?

רוברט טיבייב: אז מישהו אמר שהמחאה הזאת, מי שעומד מאחוריה אלה השמאלנים, ואנחנו רואים את התוצאה, שגם בהתנחלויות פתחו את האוהלים.

דוד רותם: אתה לא יודע שגם בהתנחלויות יש שמאלנים?

רוברט טיבייב: לא יכול להיות.

רוברט טיבייב: אתה מאמין בזה?

דוד רותם: אני יודע את זה.

רוברט טיבייב: בתל-אביב יש ימנים, אתה יכול להאמין לזה?

רוברט טיבייב: אז צדקו כנראה נציגי הקואליציה – באמת הוקצה שטח ענק למעמד הביניים כמעט בכל הערים במדינת ישראל, במרכז ובפריפריה, במקומות הכי מרכזיים, בערים הגדולות.

רוברט טיבייב: הם רק שכחו להגיד שאלה יהיו אוהלים ולא דירות.

רוברט טיבייב: אדוני היושב-ראש, בעצם היום אנחנו דנים על חוק הווד”לים, וגיליתי בעיה בציבור הרחב:

רוברט טיבייב: כל יום אנחנו שומעים מאנשי ראש הממשלה: חוק הווד”לים, צריך את חוק הווד”לים, חוק הווד”לים יקל על האזרחים.

רוברט טיבייב: כל יום אנחנו שומעים מאזרחים שחלקם לא יודעים מה זה חוק הווד”לים בכלל, שמדובר בעד או נגד, ואפילו ראש הממשלה ביקש מהסטודנטים לתמוך בחוק הווד”לים.

רוברט טיבייב: ללא ספק, חוץ מאנשי לשכת ראש הממשלה והקואליציה, רובם לא יודעים מה זה הדבר הזה, והרוב המוחלט אמר את דברו, אדוני היושב-ראש.

רוברט טיבייב: חוק הווד”לים הוא רע.

רוברט טיבייב: חלק אומרים שהוא רע בגלל שהוא יוצר עוד ביורוקרטיה לא מקצועית ועוזר רק לקבלנים, והחלק השני מספיק לו לדעת כי היוזמה היא של ביבי כדי להגיד: לא, החוק הוא רע.

רוברט טיבייב: וכמו שאמר חברי חבר הכנסת שלמה מולה, הוא אמר דבר נכון:

רוברט טיבייב: אם בחוק לא מוגדר דיור בר-השגה, איזה חוק זה?

רוברט טיבייב: לאיזה מטרה הוא יכול להביא לנו את החוק הזה?

רוברט טיבייב: אבל בעצם גיליתי שלא כל אזרחי מדינת ישראל יודעים מה זה ראשי התיבות של חוק הווד”לים, ואז אני החלטתי לקחת יוזמה לעזור גם לציבור הרחב וגם לחברי הכנסת ולהסביר מה זה ראשי התיבות של חוק הווד”לים.

רוברט טיבייב: חברי הקואליציה אמרו לש"ס שזה ועדה לדיור לאומי.

רוברט טיבייב: אדוני היושב-ראש, ככה אנחנו מבינים את ראשי התיבות של חוק הווד”לים, אבל אחרי שקראתי את החוק והקשבתי לציבור הייתי יכול לקרוא לחוק "ועדת קומבינות לקבלנים" או "ועדת קומבינות לעסקנים", אבל זה לא מתאים לראשי התיבות.

רוברט טיבייב: כנראה לא זה הפירוש.

רוברט טיבייב: חשבתי אולי "ועדת דפני ליף".

רוברט טיבייב: דפני ליף יזמה את המחאה, הקימה אוהלים.

רוברט טיבייב: ביבי נלחץ, התחיל להזיע ושוב החליט למצוא את הקומבינה שלא אמורה לעזור תכל'ס לציבור הרחב ולמעמד הביניים, אלא כולה לעשות איזשהו מהלך קוסמטי כדי שדפני ליף וחבריה יירגעו.

רוברט טיבייב: כנראה שזה לא קרה.

רוברט טיבייב: האנשים שיושבים באוהלים לא כל כך מטומטמים והבינו את הקומבינות של ראש הממשלה.

רוברט טיבייב: אני רוצה להגיד עוד דבר אחד.

רוברט טיבייב: אני בעצם, בזמנו, כשהיה גל עלייה מברית-המועצות, בשנות ה-90, הגיעו יותר ממיליון עולים, היתה אותה דילמה, אותה בעיה של דיור, אבל היה מנהיג שקיבל החלטה.

רוברט טיבייב: דרך אגב, מההחלטה שלו אז, מהמנהיגות שלו, אדוני היושב-ראש, אני עד עכשיו סובל.

רוברט טיבייב: אבל הוא קיבל החלטה.

רוברט טיבייב: הוא דפק על השולחן והחליט.

רוברט טיבייב: הוא אמר לביורוקרטים דבר פשוט: פה אני בונה; וכל המערכת התייצבה סביב ההחלטה שלו, פשוט.

רוברט טיבייב: הוא לא ביקש מהביורוקרטיה רשות לעקוף אותה, הוא לא ביקש ממנה רשות, הוא פשוט החליט.

רוברט טיבייב: זה היה אריק שרון.

רוברט טיבייב: הוא החליט לבנות את הבנייה הקלה.

רוברט טיבייב: אני גר בבית כזה, זה לא משהו, אבל זה היה פתרון אמיתי של מנהיג ושל מדינת ישראל.

רוברט טיבייב: כל מה שחסר לנו היום זה לא איזו הצעת חוק וד"לים, חסרה לנו מנהיגות של ראש ממשלה.

רוברט טיבייב: ואז אמרתי לעצמי: החבר'ה הצעירים האלה הם לא טיפשים והם אמרו את דברם, אבל ביבי עדיין נלחם להעביר את חוק הווד”לים.

רוברט טיבייב: אז כנראה יש פירוש אחר לראשי התיבות, שהוא "ועדת דיסנילנד".

רוברט טיבייב: חשבתי שדווקא החוק הזה מאפיין הכי טוב את ממשלת ביבי – מגרש משחקים עם אשליות, כדי לנתק את הציבור באופן זמני מהבעיות הקשות והאמיתיות שעומדות על סדר-היום והממשלה אחראית להן.

רוברט טיבייב: אתם יודעים מה?

רוברט טיבייב: גם למגרש המשחקים הזה צריך עוד להיכנס, ולא כולם יכולים להיכנס למשחק הזה.

רוברט טיבייב: אני אנסה להסביר את עמדתי.

רוברט טיבייב: לפני פחות משנה בנק ישראל החליט להעלות את ההשתתפות העצמית מ-30% עד 40%.

רוברט טיבייב: אני שואל אותך, אדוני היושב-ראש: דירה באופקים, המחיר פחות או יותר, בסדר גודל של 700,000 שקל; השתתפות עצמית של 40% זה סדר גודל של 300,000.

רוברט טיבייב: מאיפה זוג צעיר ייקח את ה-300,000 מזומנים?

רוברט טיבייב: אין לו מאיפה לקחת, אבל הוא יכול ללכת לשוק האפור ולשוק השחור.

רוברט טיבייב: ומאיפה יש כסף בשוק האפור ובשוק השחור?

רוברט טיבייב: מאותם הבנקים.

רוברט טיבייב: זאת אומרת, הגלגול הזה, הסיבוב הזה, עוד פעם אנחנו חוזרים למערכת הבנקים ועושים קשיים לאותם זוגות צעירים.

רוברט טיבייב: אבל אמרתי לעצמי שגם פירוש של המצב המדיני, ולא יכול, וכל כך קשה, ששום אשליה – אפילו האשליות של ביבי לא יוכלו לנתק את העם מהמציאות.

רוברט טיבייב: ביבי, בגדול הצלחת לנתק עם האשליה שלך, את העם, למשך שנתיים וחצי, והעם סוף-סוף התעורר, וזה טוב.

רוברט טיבייב: אדוני היושב-ראש, שאלתי את עצמי שוב: אם זה לא חוק הדיור הלאומי ולא חוק דפני ליף ולא חוק דיסנילנד, אז נשארה אופציה אחרונה, והיא האופציה האמיתית, שמאפיינת את ההתנהלות של ממשלת ישראל בשנתיים וחצי האחרונות.

רוברט טיבייב: בעקבות ההתנהלות הזאת הגענו לשפל המדרגה בנושא המדיני.

רוברט טיבייב: שמעתי היום בתקשורת שאנשי לשכת ראש הממשלה אומרים שכל ההפגנות הן אך ורק עד ספטמבר, כי בספטמבר תבוא עלינו מכה חדשה – מכת הכרזת מדינה פלסטינית באו"ם.

רוברט טיבייב: שמעתי את ההאשמות, שהחבר'ה האלה שיושבים בשדרות-רוטשילד הם רק אלה שאוכלים סושי ומעשנים נרגילות, וזה קשור רק לאנשי המרכז, מרכז הארץ.

רוברט טיבייב: זה לא נכון, אדוני היושב-ראש.

רוברט טיבייב: אני גר באופקים, באופקים יש אותה בעיה ואין באופקים אפילו מקום לקנות סושי.

רוברט טיבייב: אין שם דבר כזה.

רוברט טיבייב: כל ההאשמות האלה הן האשמות שווא.

רוברט טיבייב: שמעתי גם שהולכים לגייס הרבה כוחות מילואים בספטמבר.

רוברט טיבייב: יפה עשה ביבי, לקח את אותו מעמד ביניים שנמצא באוהלים, בכיכרות וברחובות, והעביר אותם לאוהלים בבסיסים צבאיים ובגבולות המדינה, בגלל הכישלון המדיני שלו.

רוברט טיבייב: אדוני היושב-ראש, אני הבנתי שביבי הולך עם החוק הזה עד הסוף.

רוברט טיבייב: כל מה שהממשלה עשתה עד היום זה אך ורק דרדור של מדינת ישראל.

רוברט טיבייב: ביבי באמת החליט ללכת עד הסוף והחליט להקים ועדת דרדור לאומי – וד"לים – כדי לדרדר את הביטחון, את הכלכלה ואת החברה הישראלית לתהום.

רוברט טיבייב: אדוני היושב-ראש, עכשיו אני רוצה באמת להגיד משהו אישי ולבקש משהו מאוד אישי מראש הממשלה.

רוברט טיבייב: אדוני היושב-ראש, אדוני ראש הממשלה, כמה מאות מטרים מפה נמצא אוהל שיושב בו ד"ר ליאוניד אידלמן.

רוברט טיבייב: הוא שובת רעב כבר כמעט שמונה ימים.

רוברט טיבייב: הוא מאוד חלש מבחינה פיזית, אך חזק מאוד מבחינה נפשית.

רוברט טיבייב: אני מבקש ממך, אדוני ראש הממשלה, להיפגש אתו, להתייחס אליו, להקשיב לו – לפחות פעם אחת.

רוברט טיבייב: עם כל הכבוד לאוהלים, לדירות ולחוק הווד”לים – שזה חוק הוונדליזם – אנחנו מדברים פה על חיי אדם ועל כבודם של אנשים שמקדישים את חייהם להצלת חיים של אנשים אחרים.

רוברט טיבייב: המצב של הרופאים הוא בושה וחרפה לכולנו.

רוברט טיבייב: אבל אתה, שמקבל את ההחלטות, אדוני ראש הממשלה, יש לך אפשרות לתקן את העוול שנגרם לרופאים ולהוציא את כולנו מהבושה הזאת.

רוברט טיבייב: אני רוצה להודות גם לחברי הכנסת וגם לחברה הטובה שלי, ד"ר רחל אדטו, שמלווה אותם יום-יום במאבקם הצודק.

רוברט טיבייב: אני באמת רוצה להתייחס לנאום של ראש הממשלה.

רוברט טיבייב: בנאום הראשון שלו הוא התייחס רק לסטודנטים, מסיבה אחת פשוטה – כי הוא מפחד מהם, הוא מפחד מהלחץ.

רוברט טיבייב: אני פונה לכולם, גם לאנשי המחאה: צריך להמשיך את הלחץ.

רוברט טיבייב: ביבי לא עומד בלחצים.

רוברט טיבייב: תודה.

אחמד טיבי: אני מודה לך מאוד, חבר הכנסת טיבייב.

אחמד טיבי: חבר הכנסת עפו אגבאריה, בבקשה.

ג'מאל זחאלקה: – – –

אחמד טיבי: אצלי לא מתוקן.

אחמד טיבי: בבקשה, ג'מאל זחאלקה.

ג'מאל זחאלקה: כבוד היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, כנראה משהו השתבש בסדרי הדיון.

ג'מאל זחאלקה: אתמול נקראתי לבוא ב-23:00 ובאתי לכאן, ואמרו שנגמר הזמן, תבוא מחר ב-11:00.

ג'מאל זחאלקה: באתי ב-11:00, אמרו: נמחק השם שלך.

ג'מאל זחאלקה: לכן אני הופתעתי מהשגיאה.

ג'מאל זחאלקה: אני בטוח שזה היה עניין מינהלי.

אחמד טיבי: אומרים לי שזה סיכום בין הסיעות על שינויים בסדר-היום.

אחמד טיבי: מה שהיה מונח – – –

ג'מאל זחאלקה: בסדר, בסדר.

ג'מאל זחאלקה: המחאה שלי מופנית לסיעות, לאופוזיציה, על כך שמטרטרים אותנו ככה.

ג'מאל זחאלקה: לפני זמן קצר מישהו מצא את הפתרון לבעיית הדיור.

ג'מאל זחאלקה: במכתב ששלחו גאוני הדור: השר משה כחלון, השר החברתי, עלק – חברתי – שהתקשורת אוהבת לאהוב אותו, השר מיקי איתן, השר אדלשטיין, השר הרשקוביץ והשר פלד, פנו במכתב לראש הממשלה: הפתרון – לבנות במה שהם קוראים יהודה ושומרון ובירושלים.

ג'מאל זחאלקה: ככה אפשר לפתור את מצוקת הדיור בישראל.

ג'מאל זחאלקה: לדעתי, כאן יצא המרצע מן השק – שהימין ששולט בממשלה, ומדובר בשרים, לא מדובר באופוזיציה, מנסה להפנות את הזעם המוצדק של הציבור לאפיקים של שוביניזם, של לאומנות, של עימות עם הציבור הערבי בתוך ישראל ועם הציבור הפלסטיני.

ג'מאל זחאלקה: אי-אפשר להבין מכתב כזה בזמנים כאלה.

ג'מאל זחאלקה: כאשר יש בעיה חברתית, אומרים, הפתרון שלה הוא על חשבון הפלסטינים.

ג'מאל זחאלקה: יש מצוקת דיור, השר אלי ישי רץ אץ לאשר בנייה של 4,700 יחידות דיור בעיר הקרויה חריש, שנבנתה כדי לעצור את האפשרות של התפתחות היישובים הערביים באזור המשולש הצפוני.

ג'מאל זחאלקה: זו המטרה היחידה שלה.

ג'מאל זחאלקה: היא נבנתה בצורה דווקאית בלב של קיבוץ ערבי גדול, אזור שיש בו יישובים ערביים שמשוועים לקרקע כדי להתפתח, להרחבת תחומי שיפוט, תוכניות מיתאר, אזורי תעשייה וכו'.

ג'מאל זחאלקה: באים ורוצים לבנות את העיר חריש בלב האזור הזה – 150,000 מהיהודים החרדים.

ג'מאל זחאלקה: אני קראתי ואני שוב קורא לציבור החרדי לא ליפול בפח ולא להסכים להיות חוד החנית של תוכניות הממשלה לחנוק את היישובים הערביים.

ג'מאל זחאלקה: אני אומר להם, אל תשתתפו בחנק של היישובים הערביים.

ג'מאל זחאלקה: אז אנחנו רואים כאן מצב שבו ניסיון להפנות את הזעם לא כלפי הממשלה אלא כלפי הציבור הערבי, וזה, איך אומרים, שיטה ידועה של הימין, לא המציא אותה לא ביבי נתניהו ולא משה כחלון, שהוא גם איש ימין קיצוני, שמתהדר, לובש גלימה של חברתי.

ג'מאל זחאלקה: אני חושב שהיא לא מוצדקת ולא מגיעה לו.

ג'מאל זחאלקה: מי שקורא לבנות בשטחים הכבושים בזמנים האלה, לבנות עוד התנחלויות, הוא אדם שנמנה עם המחנה של הימין הקיצוני שמתגרה בחוק הבין-לאומי ומכריז עוינות כלפי העם הפלסטיני, לא פחות ולא יותר.

ג'מאל זחאלקה: ידועה דרכו של ביבי נתניהו בניצול משברים.

ג'מאל זחאלקה: מי שהיה כאן בכנסת כשהיה המשבר הכלכלי בשנת 2003, ראה איך ביבי נתניהו מנסה להעביר שינויים ארוכי טווח בכלכלה תוך ניצול המשבר.

ג'מאל זחאלקה: במחי יד, אחרי שהוא קיצץ בקצבאות הילדים, שעד היום לא חזרו להיות כמו שהיו, כשהוא קיצץ במענקי איזון לרשויות המקומיות, שגם הם לא חזרו למה שהיו, וקיצץ בתקציבים של החינוך ושל הבריאות; כמעט בכל דבר.

ג'מאל זחאלקה: במקביל הוא נתן הנחה של 7 מיליארד שקל למעסיקים בהורדת מס מעסיקים; בדיוק מה שהוא עושה היום – הוא מנסה מעביר את חוק הווד”לים שמטרתו לעזור לבעלי הון.

ג'מאל זחאלקה: ביבי נתניהו עושה זאת לא בגלל שהוא חושב שהוא איש מרושע שרוצה לדפוק את העניים ולעזור לעשירים, אלא הוא מאמין באמת ובתמים שחיזוק העשירים, מתן אפשרות לשוק חופשי דורסני, לקפיטליזם דורסני, דרוויניסטי, יביא לפריחה כלכלית שכולם ייהנו ממנה.

ג'מאל זחאלקה: אם העניים יסבלו אז שיסבלו.

ג'מאל זחאלקה: זה בעצם תמצית לא רק של תפיסת עולם כלכלית, אלא גם של תפיסת עולם מוסרית, שצריך לחזק את החזקים ולעזור לחלשים להתדרדר מטה; או אם הם מתדרדרים מטה מעלימים עין, ולפעמים העלמת עין גרועה ממעשה מכוון.

ג'מאל זחאלקה: ובדיוק כאן, למעשה, מתארים לנו את היתרונות של העניין, של החוק הזה ושל חוקים דומים, שהם יביאו ל-A, B, C ואנשים ישקיעו יותר והעשירים יבנו בתים וכו'.

ג'מאל זחאלקה: המחיר שמשלמות השכבות החלשות צריך להתעלם ממנו, זה תמצית תפיסת עולמו של ביבי נתניהו.

ג'מאל זחאלקה: עכשיו יש אנשים שאומרים, אנחנו רוצים צדק חברתי, רוצים שינוי בעניין הדיור ושינוי פה ושינוי שם.

ג'מאל זחאלקה: לא רוצים להפיל את הממשלה.

ג'מאל זחאלקה: זאת אומרת, הם מעלים בדעתם שאפשר להשיג צדק חברתי במסגרת ממשלתו של בנימין נתניהו.

ג'מאל זחאלקה: איך אומרים, זו הבדיחה האחרונה בעיר, וזו גם בדיחה גרועה מאוד.

ג'מאל זחאלקה: אי-אפשר, פשוט אי-אפשר, זה מנוגד לתפיסת עולמו של האיש, לתפיסתה של הממשלה.

ג'מאל זחאלקה: הם מוכנים לשלם מס שפתיים לצדק חברתי, לעשות הופעות בטלוויזיה, לטפל פה ושם בשוליים של עניין של תקשורת ומעבר של פלאפונים, כאילו שזה מהפכה חברתית, וזה מקבל רייטינג גבוה בתקשורת, אבל בבעיות השורש לא מטפלים.

ג'מאל זחאלקה: הצדק החברתי היום הוא תלוי רייטינג.

ג'מאל זחאלקה: יש סקסאפיל לאיזושהי הצהרה כאילו היא מביעה או משקפת צדק חברתי, אז עושים אותה, אבל בבעיות האמיתות לא מטפלים.

ג'מאל זחאלקה: הנה לכם ציבור גדול שפשוט מזניחים לגמרי את בעיותיו בענייני הדיור.

ג'מאל זחאלקה: לא רק שמזניחים את בעיותיו, אלא אנחנו מתבשרים שחלק מהפתרונות יבוא על חשבונו של הציבור הערבי, כמו הקמת העיר חריש, כמו הכוונה להקים ערים בכל מיני מקומות צמוד ליישובים הערביים כדי למנוע את התפתחותם של היישובים הערביים, כדי למנוע את הרחבת שטחי השיפוט של היישובים הערביים, וכמובן הרחבת תוכניות מיתאר והקמת אזורי תעשייה ותעסוקה מודרניים כמו שמגיע לציבור הערבי הזה.

ג'מאל זחאלקה: זה אחד הפתרונות של הממשלה, והוא על חשבוננו.

ג'מאל זחאלקה: דבר שני, הפתרונות שמציעה הממשלה כשבאים כבר לפתרון, מזניחים לגמרי את צרכיו של הציבור הערבי, את התנאים המיוחדים של הציבור הערבי, ועושים את זה בכל מיני שיטות שונות ומשונות, כי התפיסה של הסיוע ושל התכנון היא תפיסה של התנחלות, של קולוניאליזם שבו המדינה יש לה שטח – בא המסרטט, מסרטט דונם, בונה ארבע יחידות דיור על הנייר והולכים על הקרקע וזורעים את זה.

ג'מאל זחאלקה: את זה אפשר לעשות כשמקימים עיר, את זה אפשר לעשות כשהמדינה מתכננת, אבל לא כשיש התפתחות טבעית של אזור של יישוב, שיש בו בעלות על הקרקע, שיש בו משפחה שבונה בית כל חמש או עשר שנים, לא בבת אחת; שיש בו תפיסה אחרת לגמרי, התפתחות אחרת.

ג'מאל זחאלקה: והתוכניות שאנחנו רואים כאן לא נותנות תשובה לצרכיו האמיתיים של הציבור הערבי.

ג'מאל זחאלקה: אני חושב, כבוד היושב-ראש, אנחנו מניחים את הדרישות שלנו לא רק בפני הממשלה, אלא גם בפני ראשי ההפגנות, מנהיגי ההפגנות, בפני ראשי ההסתדרות שהצטרפו להפגנות, וכל מי שתומך בזכות לדיור הוגן, לדיור בר-השגה.

ג'מאל זחאלקה: ומי שאומר "העם רוצה צדק חברתי" – אז יש שטר שצריך לפרוע אותו.

ג'מאל זחאלקה: ולפרוע את השטר "העם רוצה צדק חברתי", שזה מושאל מכיכר תחריר האגדית, זה אומר להתנגד להרס בתים.

ג'מאל זחאלקה: אתה לא יכול להגיד שאתה בעד צדק חברתי ולהעלים עין מכך שהורסים בתים ביישובים הערביים.

ג'מאל זחאלקה: אתה לא יכול להגיד שאתה בעד צדק חברתי כאשר אתה רואה שחונקים את היישובים הערביים – אין תוכניות מיתאר ליישובים הערביים, אין עזרה בדיור ביישובים הערביים.

ג'מאל זחאלקה: אתה לא יכול להגיד "העם רוצה צדק חברתי" בצורה כזאת, אלא אם אתה מתכוון ליהודים בלבד.

ג'מאל זחאלקה: אז בבקשה, אנא, שיחליטו ראשי המפגינים, יגידו: אנחנו בעד צדק חברתי ליהודים ולא לכלל האזרחים.

ג'מאל זחאלקה: הגיע הזמן לאזרח כל דבר.

ג'מאל זחאלקה: צריך לאזרח את הדרישה לדיור הוגן, ואזרוח הדרישה הזאת אומר שהיא צריכה להיות חפה משיקולים אידיאולוגיים ופוליטיים, אלא רק שיקולים תכנוניים, שיקולים של טובת כלל התושבים, תכנון לכל האזרחים בצורה שווה, שוויונית ולויאליות לכל אזרח ואזרח.

ג'מאל זחאלקה: שבועת המתכנן צריכה להיות כמעט כשבועת הרופא, להיות עיוור צבעים מבחינת הזכות ולהיות עם עיניים פקוחות מבחינת התרבות והצרכים של כל אחד ואחד מאזרחי המדינה.

ג'מאל זחאלקה: אני חושב שהגיע הזמן לבוא עם פתרון כולל, שיכלול את היישובים הערביים.

ג'מאל זחאלקה: אנחנו נתקומם ואנחנו מזהירים מכל ניסיון לפתור את בעיית הדיור בישראל תוך התעלמות מהצרכים של היישובים הערביים.

ג'מאל זחאלקה: אנחנו דורשים פתרון לבעיית תוכניות המיתאר, כאשר הרוב המכריע של היישובים הערביים, ברובם המכריע אין תוכניות מיתאר מתאימות.

ג'מאל זחאלקה: אנחנו רואים שאין ביישובים הערביים הסיוע הדרוש, פיתוח התשתיות הדרוש, כדי להקים שכונות חדשות.

ג'מאל זחאלקה: איך אפשר?

ג'מאל זחאלקה: אנחנו יודעים שהמועצות המקומיות, השלטון המקומי ביישובים הערביים מתמוטט, הוא לא יכול לשאת את העניין הזה.

ג'מאל זחאלקה: ואם כבר וד"לים, אז בבקשה – איך אפשר היום לתכנן שכונה בסח'נין או שכונה בבית-ג'ן או שכונה באום-אל-פחם או שכונה בכפר-קרע?

ג'מאל זחאלקה: אנחנו רואים שאף פעם לא בא הפיתוח של הדיור או בניית הדיור אחרי פיתוח התשתיות, אלא להיפך.

ג'מאל זחאלקה: הפיתוח רץ אחרי ההתפתחות.

ג'מאל זחאלקה: כלומר, יש לך שכונה שהיא כבר בנויה, אין בה כבישים, אין בה ביוב, ואחר כך אתה מנסה, איך אומרים, ליצור טלאי על טלאי, במקום לעשות את הדבר הזה בצורה מתוכננת.

ג'מאל זחאלקה: היישוב טייבה – במרכז היישוב יש דרכים לא סלולות.

ג'מאל זחאלקה: יש לנו בעיה חמורה מאוד של דיור, אבל דיור דורש תנאים מסביבו.

ג'מאל זחאלקה: לא רק בניית בית, אלא שיהיה כביש שיבוא לבית, שיהיה ביוב שיצא מהבית, שיהיה בית-ספר קרוב לבית, שיהיה בית-חולים קרוב לבית.

ג'מאל זחאלקה: יותר מ-90%, לפי דוח של מרכז "רכאז", יותר מ-90% מבתי-האב הערביים רחוקים יותר מ-5 ק"מ מבית-החולים הקרוב.

ג'מאל זחאלקה: זה כמעט פי שניים או שלושה מהציבור היהודי.

ג'מאל זחאלקה: לבסוף אני רוצה להזכיר תוצאות של סקר שפורסם לאחרונה, של מרכז "רכאז", וזה, איך אומרים, ממצה את התמונה.

ג'מאל זחאלקה: לפי הסקר הזה, שנעשה בהשתתפות אלפים, יותר מ-3,000 אנשים נסקרו, 55% אמרו שהם יצטרכו דירה בעשר השנים הבאות; 47% אמרו שהם לא יכולים לעשות זאת, או בגלל היעדר קרקע לבנייה, או בגלל חוסר תקציב.

ג'מאל זחאלקה: יש בפנינו בעיה לכלל האזרחים.

ג'מאל זחאלקה: אני קורא מכאן לכל חברי הכנסת לא לתת יד למציאת פתרונות על חשבונו של הציבור הערבי או תוך התעלמות מצרכיו של ציבור זה.

ג'מאל זחאלקה: תודה רבה.

מגלי והבה: תודה לחבר הכנסת ג'מאל זחאלקה.

מגלי והבה: אני מזמין את חבר הכנסת אחמד טיבי, סגן היושב-ראש.

מגלי והבה: בבקשה.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, מה שמיוחד במחאה הזאת, מחאת האוהלים, הוא ההתגייסות המהירה, הרבה, של צעירים למחאה הזאת.

אחמד טיבי: נכון, היא קמה במרכז, אבל האמפתיה וגם ההשתתפות וההפגנות והאוהלים קמים גם בפריפריה – גם בבאר-שבע, גם בצפון – ולכן היא מחאה אותנטית.

אחמד טיבי: יש בה ייחוד, מדברים על מעמד ביניים, על סוג חדש של מפגינים בנושאים החברתיים האלה, וכאן חוזקה.

אחמד טיבי: זאת נקודת חוזק של המחאה הזאת ולא נקודת תורפה.

אחמד טיבי: מנסים בממשלה, במפלגת השלטון בעיקר, לחפש נקודות תורפה, כדי להגיד: זה פוליטי, זה לא פוליטי, מדובר בצפונים תל-אביבים, נרגילות וסושי.

אחמד טיבי: א.

אחמד טיבי: זה ניסיון זול להתייחס בצורה נלוזה כזאת לציבור שלם שמוחה על נושא חברתי לגיטימי, שכואב לכולם.

אחמד טיבי: זה מראה על הנתק, על הדיסוננס בין מפלגת השלטון לבין הרחוב, בעיקר לגבי המפגינים האלה.

אחמד טיבי: אני חושב שההתכנסות אתמול של סיעת הליכוד יחד עם ראשי המועצות, אפשר לכנות אותה כנס ביזה.

אחמד טיבי: ההתבטאויות שהיו שם נוראיות.

אחמד טיבי: הזכירו קודמי את מה שאמר x על נרגילות וסושי, את מה שאמר y, שכאילו זה לא הרבה מפגינים, זה בודדים.

אחמד טיבי: אנשים מנותקים, או שמנתקים את עצמם מהמציאות עד כדי עלבון לאינטליגנציה הבסיסית.

אחמד טיבי: זה מביך.

אחמד טיבי: ואז אומרים בחדרי חדרים שראש הממשלה אומר כך, ראש הממשלה מתייחס אחרת, כאילו הוא מתייחס בזלזול למפגינים.

אחמד טיבי: אני מאמין לדיווחים האלה שהוא מתייחס אליהם בזלזול, כי היחס עד עכשיו של ראש הממשלה ושל השרים ושל הממשלה אליהם הוא יחס מזלזל.

אחמד טיבי: הוא יחס מזלזל.

אחמד טיבי: אומרים: פוליטי, לא פוליטי; יש מחאה כזאת שהיא לא פוליטית?

אחמד טיבי: מה זאת אומרת, מי שמקבל את ההחלטה על הדיור זה הרב הראשי של תל-אביב?

אחמד טיבי: זאת הממשלה.

אחמד טיבי: מדובר באנשים פוליטיים, ולכן המחאה היא נגד אנשים שמקבלים החלטות בנושאים חברתיים, כלכליים, ביטחוניים, לאומיים, שהם פוליטיקאים, ולכן המחאה היא פוליטית.

אחמד טיבי: אומנם היא לא מפלגתית, כל אחד יכול להצביע מה שהוא רוצה – יש אנשי שמאל, אנשי ימין, יש חילונים, יש דתיים, יש יותר מזה ויש יותר מהאחר – אבל המחאה היא מחאה פוליטית, כי מי שמדבר על הצורך לשנות את השיטה, זו דרישה פוליטית והיא לגיטימית.

אחמד טיבי: אלא מה, זו מחאה אסטרונומית?

אחמד טיבי: ולא צריך לחשוש מהמלה "פוליטי", וצריך לומר יותר, ולהסביר לאיפה הולך הכסף, איפה מושקע יותר.

אחמד טיבי: איפה הטמטום הפוליטי שגורם מצוקות חברתיות לאנשים בתוך "הקו הירוק"?

אחמד טיבי: ובכן, אדוני היושב-ראש, לאיפה הולך הכסף?

אחמד טיבי: תיאום פעולות הממשלה בשטחים – 200 מיליון שקל; המשך בניית חומת ההפרדה והתחזוקה – 850 מיליון שקל; עפו, 850 מיליון שקל.

אחמד טיבי: המועצה להשכלה גבוהה ביו"ש, זה הסעיף, ככה – 450,000; מימון תוכנית ההינתקות – 240 מיליון שקל – – –

מגלי והבה: אדוני, אני חושב – בתוספת מה שקיבלו אז על ההתנתקות.

אחמד טיבי: בדיוק.

אחמד טיבי: אבטחת מתנחלים בירושלים המזרחית – 70 מיליון שקל; פיתוח במעלה-אדומים – 30 מיליון שקל; פיתוח בהר-חומה ג'בל-אבו-ע'נים – 124 מיליון שקל; מיגון אוטובוסים – 10 מיליון שקל; תראה אחד חזק, חבר הכנסת עפו אגבאריה, תקשיב: פיצוי למפעלים בהתנחלויות על הפסד הקלות המס בשוק האירופי – 11 מיליון שקל.

אחמד טיבי: אתה מבין?

אחמד טיבי: 11 מיליון שקל בגלל השוק האירופי, וזה למתנחלים ולתוצרת שלהם; סבסוד באוטובוסים למתנחלים וחרדים – 31 מיליון שקל; מיגון אמצעי ביטחון למתנחלים – 316 מיליון שקל; סיוע באזורי עדיפות לאומית – 160 מיליון שקל, ועוד ועוד.

אחמד טיבי: יש עוד סעיפים.

אחמד טיבי: על סעיף אחד כזה אפשר לפתור בעיות באופקים.

אחמד טיבי: דיבר כאן חבר הכנסת טיבייב לפני – אפשר לפתור בעיות באופקים.

אחמד טיבי: אפשר לסלול את הכביש בטייבה לאזור התעשייה?

אחמד טיבי: אפשר.

אחמד טיבי: כולה 8 מיליון שקל.

אחמד טיבי: אפשר להקים שכונות חדשות ביישובים נזקקים?

אחמד טיבי: בוודאי אפשר.

אחמד טיבי: אפשר באמצעות החיסכון הזה להוריד את המע"מ?

אחמד טיבי: אפשר.

אחמד טיבי: אפשר לסייע לסטודנטים, חבר הכנסת אריה ביבי?

אחמד טיבי: אפשר.

אחמד טיבי: יש כאן סדר עדיפות לקוי של הממשלה, מעוות.

אחמד טיבי: עכשיו נכנס לסיפור עופר עיני.

אחמד טיבי: כאילו בא להציל.

אחמד טיבי: בהתחלה אומרים שהוא יכול להפיל את הממשלה והוא יחבור למפגינים, ואז הוא מתחיל להטיף להם מוסר כאילו היה דובר ממשלת ישראל.

אחמד טיבי: זה יכול להתאים לו, כי הוא הקים את הממשלה הזאת.

אחמד טיבי: זה האיש שהקים את הממשלה הזאת, והוא בא להטיף מוסר לאנשים האלה, שרוצים להשפיל את ראש הממשלה.

אחמד טיבי: לא, הם לא רוצים להשפיל את ראש הממשלה, הם רוצים ללחוץ על ראש הממשלה.

אחמד טיבי: לא מדובר בפוליטיקאים מקצוענים כמוהו.

אחמד טיבי: מדובר בצעירים שזאת אולי החוויה הפוליטית או המחאתית הראשונה שלהם.

אחמד טיבי: באים עם מרץ – לא עם מרץ, עם תמריץ, שלא יגידו שזאת מחאה מפלגתית.

אחמד טיבי: באים עם תמריץ, עם טריגר.

אחמד טיבי: אין מפלגה בשם טריגר?

אחמד טיבי: אין – – –

אריה ביבי: עם רצון.

אחמד טיבי: יש הרבה רצון.

מגלי והבה: למה, התעייפת מהשם של המפלגה החדשה שאת מחפשת הצעות?

מגלי והבה: תציע לה משהו.

אחמד טיבי: "עצמאות מאותגרת" או "טריגר עצמאות".

אריה ביבי: independent.

אחמד טיבי: ואז הוא עולה לשידור וממש קוטל אותה.

אחמד טיבי: אזי, אפשר להסיק שהוא לא שותף למאבק הזה.

אחמד טיבי: אולי הוא דואג יותר לוועדים הגדולים במשק ופחות לאזרחים הפשוטים.

אחמד טיבי: מאדם שהוא ראש האיגודים המקצועיים מצפים לאמפתיה מוחלטת לאנשים האלה ברוטשילד, באוהלים, בבאר-שבע.

אחמד טיבי: שום דבר חוץ מזה.

אחמד טיבי: עכשיו, אני כתבתי מאמר ב"nrgמעריב" על מצוקת הדיור וההפגנות, וקראתי לו "מהפכת ה-14 ביולי?", כי ההפגנות והמחאה התחילו ב-14 ביולי.

אחמד טיבי: כי יש כאלה שלמדו מהסביבה, למדו באופן חיובי, רצו להעביר סוג של מחאה גם של מעמד הביניים.

אחמד טיבי: במצרים, בכיכר תחריר, מי שהתחילו את המחאה הם אנשים מבוססים.

אחמד טיבי: לא דיברו רק על כיכר הלחם אלא דיברו על כבוד לאומי וכבוד אישי וכבוד קולקטיבי, שנמאס להם.

אחמד טיבי: זו בדיוק הססמה של האנשים ברוטשילד.

אחמד טיבי: פשוט קצה נפשם.

אחמד טיבי: לאנשים נמאס, רוצים מדינה אחרת, רוצים שיטה אחרת.

אחמד טיבי: לא רוצים להיות מושפלים.

אחמד טיבי: מרגישים שהממשלה שמה פס עליהם ועל הצרכים הבסיסיים שלהם כאזרחים.

אחמד טיבי: לכן, אני שואל, האם תנועת ה-14 ביולי בתל-אביב תהפוך להיות מהפכת ה-14 ביולי?

אחמד טיבי: אומרים לי שמה שהיה לפני המחאה לא יהיה אחריה.

אחמד טיבי: אני מקווה שזה נכון.

אחמד טיבי: אני לא בטוח שזה נכון, אבל אין ספק שנפל דבר.

אחמד טיבי: אין ספק שנפל דבר.

אחמד טיבי: אי-אפשר להתעלם מהמחאה הזאת.

אחמד טיבי: עכשיו, הספינולוגים בלשכת ראש הממשלה, בליכוד, מחפשים איך להוציא את האוויר, לתקוע להם פה, שם.

אחמד טיבי: מתי הם ייכשלו?

אחמד טיבי: מה יהיה בספטמבר?

אחמד טיבי: בלשכת ראש הממשלה, שחששו מספטמבר, מקווים כיום ומייחלים שספטמבר יוקדם ליולי, כי אולי כך אפשר למקד את כל התקשורת ואת אור הזרקורים במה שיקרה בדרישה להקמת מדינה פלסטינית, ולאו דווקא במחאה הצודקת והלגיטימית הזאת, שאני קורא לאנשים להצטרף אליה בכל מקום – אם לא פיזית אליה, אז במקומות אחרים, גם ביישובים יהודיים וגם ביישובים ערביים.

אחמד טיבי: עכשיו, למה אני אומר שסוג התביעות שונה בין יהודים וערבים – למרות שאפשר להשתתף במחאה הזאת גם אם יש תביעות שונות באותו נושא?

אחמד טיבי: המפגינים ברוטשילד מוחים למשל על עליית מחירי הדירות או מחירי השכירות או שלא בונים מספיק.

אחמד טיבי: בונים אלפי דירות, אבל לא מספיק, וצריך עשרות אלפים, אולי.

אחמד טיבי: בטייבה יש אוהל, גם בבקעה, גם בנצרת, גם בחורפיש, אבל שם לא זאת הדרישה.

אחמד טיבי: הדרישה בטייבה, למשל, היא להפסיק להרוס בתים, להרחיב את תחום השיפוט או לשדרג את תוכנית המיתאר כדי שתענה על הצרכים העתידיים של היישוב.

אחמד טיבי: אין שם בנייה ציבורית, ביישובים הערביים.

אחמד טיבי: בנייה ציבורית קיימת רק לציבור אחד – לציבור היהודי – כי תמיד הביטוי שאתה שומע בתקשורת הוא: יש עניין ציבורי בנושא x או y, כלומר: היהודים מתעניינים בנושא x או y; ציבורי זה תמיד יהודי.

אחמד טיבי: או הפקעה למטרות ציבור – ההפקעה תמיד היא מערבים למטרות ציבור, כלומר, לציבור היהודי.

אחמד טיבי: בדרך כלל אין תנועה הפוכה, אין כיוון הפוך.

אחמד טיבי: ולכן, התביעה היא קודם לבנות – קודם להפסיק להבטיח ואחר כך להפסיק להרוס.

אחמד טיבי: לתת תוכניות מיתאר.

אחמד טיבי: מג'ד-אל-כרום – יישוב שנחנק – עין-מאהל וכל האזורים, כל היישובים הערביים כאלה, שלא לדבר על ג'לג'וליה, בהחלט.

אחמד טיבי: כל יישוב שאתה תזכיר, יענה על מה שאני אומר: חנק, סטרנגולציה ממוקדת, ממוסדת, של הממשלה בגלל תכנון ובנייה מכוון.

עפו אגבאריה: תסביר מה זה "סטרנגולציה".

אחמד טיבי: היתה רופאה שיצאה, היה מפקד שירות בתי-הסוהר שיצא, ושלי יודעת.

שלי יחימוביץ': לא, אני לא יודעת.

אחמד טיבי: סטרנגולציה זה חניקה שיכולה לגרום לאספיקסיה.

עפו אגבאריה: – – –

מגלי והבה: זה בבחינות לסיום התואר?

אחמד טיבי: עברנו כבר מזמן, התמזל מזלנו שעברנו את הבחינות.

אחמד טיבי: אין מספיק קרקע לפיתוח, אתה מכיר את זה, אדוני, לכן צפיפות האוכלוסין ביישובים.

אחמד טיבי: היעדר של תשתיות מודרניות, היעדר שטחים לתעסוקה, בתי-מלאכה, אזורי תעשייה.

אחמד טיבי: דיברנו כבר על כביש הגישה לאזור התעשייה בטייבה?

אחמד טיבי: אמרנו כבר?

אחמד טיבי: נמשיך לומר, עד שיהיה.

אחמד טיבי: אגב, אין אזורים מיועדים לאזורי תעשייה ומלאכה מיוחדים, ואז נאלצים לבנות בתוך היישובים, בשכונות מגורים, וזה מפגע סביבתי, תברואתי, ממדרגה ראשונה.

אחמד טיבי: אמרתי, אין בנייה ציבורית אצל ערבים.

אחמד טיבי: אני, כשנכנסתי לכנסת ב-1999, אחד הפרויקטים הראשונים היה הרעיון של הקמת עיר ערבית חדשה.

אחמד טיבי: זה היה במצע שלנו כבר ב-1995, 1996, לכן הצעתי הצעת חוק: הקצאה שוויונית של קרקע כדי להקים יישוב עירוני, או במשולש או בגליל.

אחמד טיבי: מאז קום המדינה לא הוקם אף יישוב ערבי, לא בגליל ולא במשולש.

אחמד טיבי: עשרות ומאות יישובים של יהודים קמו באזורים האלה.

אחמד טיבי: הם גם קמו מעבר "הקו הירוק", באזור כבוש.

אחמד טיבי: מה, רק למתנחלים יש ריבוי טבעי?

אחמד טיבי: הערבים לא מתרבים?

אחמד טיבי: אין להם צרכים כאלה אנושיים?

אחמד טיבי: ולכן, התוכנית היא סיסטמטית, האפליה היא בהתאם.

אחמד טיבי: מובנית.

אחמד טיבי: שטחי השיפוט של הרשויות הערביות – שטחי השיפוט של הרשויות הערביות הם לא יותר מ-2.5% משטחה של המדינה כולה, אף-על-פי שאנחנו מהווים 20% מהאוכלוסייה.

אחמד טיבי: מאז 1948 גדלנו כמעט פי עשרה, אבל עתודות הקרקע הצטמצמו לפחות מחצי.

אחמד טיבי: השטחים המיועדים לתעשייה ביישובים הערביים, אזורי תעשייה, הם פחות מ-1%.

אחמד טיבי: ביישובים היהודיים – בין 12% ל-14%.

אחמד טיבי: עכשיו, יגידו לנו: איפה נביא לכם אדמות?

אחמד טיבי: יש.

אחמד טיבי: איפה תביאו אדמות?

אחמד טיבי: עמיתי אברהים צרצור הזכיר את המספרים, משגב ומסביב לה.

אחמד טיבי: סח'נין והאזור ההוא – 220,000 נפש, יש להם 210,000 דונם; אבל משגב, יש 14,500 יהודים ויש להם 200,000 דונם.

אחמד טיבי: מאיפה באו ה-200,000 דונם?

אחמד טיבי: הם הופקעו מהבעלים, מהאזרחים הערבים שגרים שם.

אחמד טיבי: יש לשקול ולפתוח את כל מה שקרוי הסכמים עם המושבים והקיבוצים ולהחזיר חלק מהאדמות האלה ליישובים הערביים הסמוכים.

אחמד טיבי: יש להחזיר אדמות ליישובים הערביים, כדי להתרחב באופן טבעי.

אחמד טיבי: איך טייבה תתרחב אם היא תישאר בלי עתודות קרקע?

אחמד טיבי: עם תוכנית מיתאר שלא מביטה קדימה?

אחמד טיבי: אזור ירוק מפה, קו משם וכדומה?

אחמד טיבי: בשער-אפרים יש יותר אופק.

אחמד טיבי: לכן, אדוני היושב-ראש, כאשר הצעתי את הנושא הזה של עיר ערבית התנגדו בממשלה.

אחמד טיבי: הפילו לי את החוק פעם אחר פעם.

אחמד טיבי: לפני כמה שנים, כאשר השר ליברמן היה שר תשתיות, או השר שטרית היה שר הפנים, פתאום אומרים: מסכימים להקים עיר ערבית.

אחמד טיבי: אז אמרו.

מגלי והבה: שטרית.

אחמד טיבי: שטרית היה שר הפנים.

אחמד טיבי: אמרו, אז אמרו.

אחמד טיבי: איפה העיר הערבית?

אחמד טיבי: לא קמה ולא תקום.

אחמד טיבי: לא קמה ולא תקום.

אחמד טיבי: אין עיר ערבית חדשה, אין אוניברסיטה ביישוב ערבי, שלא לדבר על אוניברסיטה ערבית.

אחמד טיבי: אין בית-חולים ממלכתי ביישובים הערביים.

אחמד טיבי: זה מקרה או לא מקרה שאת כל הדברים האלה אין?

אחמד טיבי: לכן, אדוני היושב-ראש, יש כאן מדיניות מכוונת כדי לחנוק את היישובים הערביים.

אחמד טיבי: לכן אנחנו מצפים לאמפתיה לצרכים האלה, הבסיסיים.

אחמד טיבי: ומה, בדרך כלל באים, שולפים אנשי ממסד או עיתונאים מטעם, או פסאודו-עיתונאים: מה עשו הח"כים הערבים למען הציבור?

אחמד טיבי: אתה נתקל בזה, עפו?

עפו אגבאריה: כל יום.

אחמד טיבי: נגיד שבמצב פיזיקלי נתון מתאדים הח"כים הערבים, מתאדים, לא קיימים.

אחמד טיבי: לדעתך מצב הערבים יהיה יותר טוב או פחות טוב אחרי שאנחנו מתאדים?

אחמד טיבי: למשל, יקימו עיר ערבית אחרי שאני אתאדה?

אחמד טיבי: יהיה כביש גישה בטייבה?

אחמד טיבי: באום-אל-פחם התשתית תשתנה?

עפו אגבאריה: אזור תעשייה, 20 שנה אנחנו מבקשים.

אחמד טיבי: אזור תעשייה?

אחמד טיבי: ייקלטו יותר ערבים בשירות הציבורי?

אחמד טיבי: אנחנו 20% מהאוכלוסייה ורק 7% בסקטור הציבורי.

אחמד טיבי: אתה משתתף באופן ערני, יחד עם היושב-ראש, בדיוני ועדת החקירה הפרלמנטרית.

אחמד טיבי: לא.

אחמד טיבי: ואם יבדקו את הפעילות של הח"כים הערבים בכנסת, 80%, אם לא יותר, מהפעילות שלנו, ואני מדבר על עצמי ועל עמיתי, רוב עמיתי, זה בנושאים חברתיים כלכליים.

אחמד טיבי: מי חוסם לנו את ההצעות שלנו בנושאים החברתיים הכלכליים אם לא הממשלה?

אחמד טיבי: אם לא נציגי הממשלה והממסד?

אחמד טיבי: לעתים גם מכאן וגם מכאן.

אחמד טיבי: הצעות של הצעות, מצוינות, צרכניות, חברתיות, כלכליות.

אחמד טיבי: לכן, אדוני היושב-ראש, חשוב שהמאבק הזה יצליח.

אחמד טיבי: חשוב שהמאבק הזה יהיה כלל-אזרחי, של כולם, של יהודים, של ערבים, של אנשי שמאל, של אנשי ימין גם, שהם הקורבן של מדיניות הממשלה הזו.

אחמד טיבי: במקום לגלות אמפתיה למפגינים האלה, אדוני היושב-ראש, הממשלה הזו עושקת את הציבור ומזלזלת במפגינים.

אחמד טיבי: לכן ראש הממשלה ראוי לתואר "עושק מורשה".

אחמד טיבי: תודה רבה.

מגלי והבה: תודה לחבר הכנסת אחמד טיבי.

מגלי והבה: אנחנו ממשיכים בסדר-היום, ואני מזמין את חבר הכנסת עפו אגבאריה.

מגלי והבה: יש לו 15 דקות.

מגלי והבה: אחריו יהיה חבר הכנסת נחמן שי, ואחרי נחמן שי תהיה חברת הכנסת רחל אדטו.

מגלי והבה: בבקשה.

עפו אגבאריה: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, לפני פה מנה חבר הכנסת טיבי את כל ההוצאות הגדולות והמוגזמות מאוד של הממשלה לכל מיני כיוונים, אבל לא לכיוונים החברתיים.

עפו אגבאריה: עכשיו, הרגע יצאתי החוצה, הצטרפו גם הנכים עם דרישות.

עפו אגבאריה: אנשים על כיסאות גלגלים, האנשים האלה שמהווים חלק מהחברה, שזה כבר עשר שנים לא עודכנה הקצבה שלהם, אף-על-פי שבעשר השנים האלה היו כל כך הרבה התייקרויות של מזון, של תרופות ושל אביזרים שהאנשים האלה באמת צריכים אותם, ולא נשאר להם בסופו של החודש אפילו הכסף כדי לקנות את התרופות שהם צורכים.

עפו אגבאריה: זה דבר באמת מאוד מאוד מעציב.

עפו אגבאריה: איך אפשר שממשלה תהיה אטומה לבקשות של שכבה מסוימת, של אנשים מסוימים, שהם הכי זקוקים לעזרה, ומגיעה להם העזרה בזכות ולא בחסד?

עפו אגבאריה: אבל דבר נורא, שגם כן ראיתי – שליד משרד ראש הממשלה יש משאית לפיזור הפגנות וכמה מכוניות של מג"ב.

עפו אגבאריה: אז באמת רציתי לשאול: האם באמת המכונית הזאת, וגם המג"בניקים, באו לפזר את המוחים ואת השובתים מול משרד ראש הממשלה?

עפו אגבאריה: יש שני אוהלים, אוהל של הרופאים ואוהל של הנכים.

עפו אגבאריה: מוזר שדווקא לשם באים מג"בניקים כדי לפזר את הרופאים – הרופאים ששבתו או ששובתים.

עפו אגבאריה: כזאת שביתה אינטליגנטית, כזאת שביתה אהודה בציבור, אני לא חושב שהיתה אי-פעם.

עפו אגבאריה: למה?

עפו אגבאריה: כי האנשים האלה נותנים את מיטב הידע שלהם, הזמן שלהם, המצפון שלהם, לאוכלוסייה, והאוכלוסייה דורשת את זה ומעריכה את זה.

עפו אגבאריה: רק הממשלה לא מעריכה את זה.

עפו אגבאריה: ולידם שובתים גם הנכים, שהצטרפו למחאה ולהתקוממות החברתית.

עפו אגבאריה: אני קורא לזה התקוממות חברתית, כי אם נוסיף את המתקוממים היום ואת המוחים היום ואת השובתים היום לשביתות הרפתנים והחלב וה"קוטג'" והסולר, וכל הדברים – באמת, איך אפשר להיות כל כך אטום לדבר שאתה רואה?

עפו אגבאריה: אבל מה שאני רואה מנוכחות המג"ב ומנוכחות המכונה לפיזור הפגנות מעלה אצלי איזשהם סימני שאלה: האם הדברים שאנחנו רואים בליבוי המצב הביטחוני – ראינו שנהרגו רק אתמול שני פלסטינים ליד קלנדיה; המתנחלים בשטחים מתפרעים ומתנכלים לפלסטינים.

עפו אגבאריה: אנחנו גם שמענו על תקרית בדרום-לבנון, בגבול עם לבנון.

עפו אגבאריה: האם זה מבשר את המדיניות של הממשלה הזאת, שכדי להשתיק את ההתקוממות החברתית, את המחאה, את השביתות האלה, היא הולכת על איזשהו מהלך הרפתקני ביטחוני?

עפו אגבאריה: אני מזהיר את הממשלה, ואני מזהיר גם את המוחים וגם את השובתים, שבל יעבדו עליכם בצורה כזאת.

עפו אגבאריה: ואמרו את זה השובתים: מספיק להפחיד אותנו עם הגרעין האירני ועם המצב הביטחוני.

עפו אגבאריה: מאסנו בהפחדות האלה.

עפו אגבאריה: הגיע הזמן לשפר את המצב החברתי, ובאמת הגיע הזמן לשפר את המצב החברתי, ואל תעבדו על אנשים בעיניים.

עפו אגבאריה: זה שאתם רוצים אולי לעשות איזושהי הרפתקה צבאית בשביל לדכא את ההתקוממות העממית החברתית, אני חושב שזה דבר שלא צריך להצליח, כי כנראה השתנה משהו בתפיסה של האדם הממוצע שרוצה לחיות את החיים שלו.

עפו אגבאריה: אני מציע לראש הממשלה, במקום להפחיד ולהגיד שיש לנו ספטמבר, ומה שהולך לקרות בספטמבר זה ספטמבר שחור – למה שלא תעשה מספטמבר ספטמבר לבן, ספטמבר של שלום?

עפו אגבאריה: הרי מי מסרב לשלום?

עפו אגבאריה: ממשלת ביבי נתניהו, בנימין נתניהו.

עפו אגבאריה: הפלסטינים והערבים וכל העולם אומרים: בבקשה, בואו תתחילו במשא-ומתן.

עפו אגבאריה: גם אבו מאזן אמר לו שזה לא הבחירה שלנו ללכת לאומות-המאוחדות.

עפו אגבאריה: הבחירה שלנו זה להגיע למשא-ומתן צודק, שנוכל לחיות בשלום ליד מדינת ישראל.

עפו אגבאריה: אז למה אתה מסרב לשלום?

עפו אגבאריה: למה שלא תעשה את הצעד שמתבקש מספטמבר, במקום להפחיד את האנשים שיש לנו צונאמי וספטמבר שחור ואני לא יודע מה, סוף העולם יהיה בספטמבר, כאילו?

עפו אגבאריה: במקום זה בוא, תעשה שלום.

עפו אגבאריה: ואת כל הכסף שמנית, חבר הכנסת טיבי, שזורקים אותו בשטחים, אפשר לתת לנכים, להגדיל את הקצבה שלהם, לחדש להם את עגלות הנכים, לתת להם קצת יותר בשביל עוזרת בית ועוזרת יומית, שיוכלו לחיות בכבוד.

עפו אגבאריה: אתם יודעים שנכה, למשל, צורך פי ארבעה מים מבן-אדם רגיל?

עפו אגבאריה: אז מדוע לא לתת לאנשים האלה את הדברים האלה?

עפו אגבאריה: ברגע שאנחנו מדברים על זה – הנה, עובדה, הדבר האחרון שאמרת, חבר הכנסת טיבי, מה עושים חברי הכנסת הערבים.

עפו אגבאריה: אתה דיברת על זה, כולם דיברו על זה, אני מדבר על זה, אז פתאום זה לא תופס כותרות, זה לא מעניין את אף אחד שאנחנו מדברים על הדברים האלה.

עפו אגבאריה: כשאנחנו מבקשים בית-ספר – – –

אחמד טיבי: זה לא במשבצת שהם הקצו לנו.

עפו אגבאריה: בדיוק, מה שהם הקצו לנו.

עפו אגבאריה: אז תראה מה קורה.

עפו אגבאריה: כנראה הממשלה הזאת, או בכלל כל המדיניות – היא רוצה מחברי הכנסת, או בכלל מכל הערבים, לא רק מחברי הכנסת – או שיהיו קיצוניים או שיהיו משת"פים.

עפו אגבאריה: אחד משני הדברים.

עפו אגבאריה: אבל בן-אדם שידבר לשכל הישר ויגיד: בואו נחיה ביחד, יש לנו מקום לכולם, בואו על המצע החברתי – מה יש לנו פה לחלק?

עפו אגבאריה: אין.

עפו אגבאריה: הרי כולם יודעים שאנחנו פה ואתם פה, ואנחנו נחיה ביחד עם עוד מלחמה אחת או פחות מלחמה.

עפו אגבאריה: אז למה לא לחסוך דם?

עפו אגבאריה: למה?

עפו אגבאריה: הרי אתם יודעים שבסופו של דבר יהיה משהו פה, ואף אחד לא יכול להזיז את השני מפה.

עפו אגבאריה: אנחנו בסופו של דבר נהיה פה ביחד.

עפו אגבאריה: למה לעשות את הצעד הזה עם כזה מחיר גדול, גם כספי וגם חברתי וגם מחיר של דמים?

עפו אגבאריה: הממשלה הזאת, אין לה אג'נדה חברתית.

עפו אגבאריה: יש לה אג'נדה איך באמת לתת לטייקונים, להפריט את הרפואה, להפריט את החינוך, להפריט את הבריאות כמובן, ואת הדיור.

עפו אגבאריה: הרי מי מרוויח מהדיור?

עפו אגבאריה: הקבלנים הגדולים.

עפו אגבאריה: כל ההצעות הנבובות שהציע ראש הממשלה לא נכונות, והן גם לא יהיו, ובסופו של דבר הן לא משרתות ישירות את זה שבאמת זקוק לדירה.

עפו אגבאריה: זה שבאמת זקוק לדירה – הן לא ישרתו אותו.

עפו אגבאריה: הוא לא ישלם פחות.

עפו אגבאריה: מי שישלם פחות זה הקבלן שמוצע לו להפחית.

עפו אגבאריה: אז מדוע בתל-אביב פתאום הדירה עולה מיליון וחצי שקל?

עפו אגבאריה: כי יש הטייקונים שקונים את זה, ואז מעלים את המחיר.

עפו אגבאריה: אבל גם בפריפריה אין.

עפו אגבאריה: גם בפריפריה אין בנייה.

עפו אגבאריה: לא מיותר לדבר על הבנייה במגזר הערבי.

עפו אגבאריה: אני רוצה לקחת את הדוגמה של עראקיב.

עפו אגבאריה: מה קורה בנגב?

עפו אגבאריה: יש אוכלוסייה של מעל 80,000 תושבים שאין למדינה תוכנית מה לעשות אתם.

עפו אגבאריה: והם חושבים – וכל אזרחי המדינה – שפה חברי כנסת באים ועולים לכאן ומדברים על זה שהבדואים משתלטים על אדמות מדינה.

עפו אגבאריה: כל האדמות שהן בטאבו, באישורים, בקנייה, בהחלפה – מה שיש אצל הבדואים זה משהו כמו 5% מאדמות הנגב – לא המדינה, מאדמות המדינה זה הרבה הרבה הרבה פחות.

עפו אגבאריה: זה כל האדמות שלהם.

עפו אגבאריה: למרות זאת באים, ופה מתחילים לצייר לעם ישראל שכאילו הם משתלטים על אדמות המדינה, וכל יום שני וחמישי עולה מטוס ומצלם ומוצא חווה בדואית, עם אספקת מים וחשמל, וכאילו הקימו שם איזושהי חווה של מאות דונמים.

עפו אגבאריה: בסך הכול זה כמה צריפים שהיו פה והיו שם, איפה שהאנשים האלה כבר חיים מאות שנים, ופתאום רוצים לכפות עליהם איזושהי צורת חיים אחרת.

עפו אגבאריה: אז גם זה לא ילך.

עפו אגבאריה: במדינה מתוקנת, שבאמת יש לה רגש לאזרחים שלה – וזה לא משנה עכשיו, אני לא מדבר רק על הערבים או רק על היהודים; אני מדבר על כל אזרח שבאמת רוצה לחיות בכבוד – לדעתי הוא לא מוצא את הדרך הנכונה, והממשלה לא דואגת לצרכים האמיתיים של החברה.

עפו אגבאריה: מדברים על דמוקרטיה, אז בסדר, דמוקרטיה.

עפו אגבאריה: אז כנראה הדמוקרטיה זה רק לדבר.

עפו אגבאריה: חוץ מהדיבורים – אוקיי, אנחנו מדברים 24 שעות פה, ונדבר גם מחר, האם באמת יצא מזה שראש הממשלה, שהוא הממונה על התקציבים, הגדול, הרי הוא שר אוצר-על, ושר בריאות-על.

עפו אגבאריה: הוא רק "על".

עפו אגבאריה: ובשני ה"על" הוא לא יורד לשטח.

עפו אגבאריה: כנראה הוא נשאר "על", אז הוא לא שומע, לא את מחאת הרופאים, ולא את מחאת הנכים, ולא את מחאת הדיירים, לא את מחאת הסטודנטים.

עפו אגבאריה: אז מה קורה פה?

עפו אגבאריה: אז כנראה זה מה שהם רוצים להגיד לאנשים: אתם תדברו, תוציאו קיטור, ואנחנו נמשיך את המדיניות שלנו.

עפו אגבאריה: כל הדברים שהוא הציע, כנראה אלה דברים שהוא לא מתכוון באמת לעשות ולא מתכוון באמת לתת.

עפו אגבאריה: אנחנו נשמח אם זה באמת כך, שייתן את כל ההקלות לצרכן, לסטודנט, לרופא, אבל את זה אנחנו לא רואים.

עפו אגבאריה: זה בסופו של דבר מה שיכול להיות משביתת הרופאים.

עפו אגבאריה: הדבר האחרון שרציתי לדבר עליו, זה העניין שהתחלת, חבר הכנסת טיבי – מדוע חברי הכנסת פה והממשלה תמיד רוצים שחברי הכנסת יטפלו רק בענייני הערבים, רק, כאילו משרדי הממשלה פתוחים בפנינו והאוצר פתוח בפנינו, ואם אני בא לאיזשהו משרד – –

אחמד טיבי: מחכים לך – – –

עפו אגבאריה: – – מחכים, ואני לא לוקח את הכסף הזה.

עפו אגבאריה: ואם אני מבקש לבנות כמה כיתות לימוד או בית-ספר באום-אל-פחם או בזלאפה למשל, או בטורעאן, כאילו הכסף הזה קיים ורק משום שאין חבר כנסת ערבי שיבוא לבקש אותו, אז אין, אתם לא מטפלים בזה.

עפו אגבאריה: או שאם אני מבקש, כמו שאמרת, אזור תעשייה – 20 שנה אזור התעשייה באום-אל-פחם לא מאושר.

עפו אגבאריה: תוכנית המיתאר כבר 20 שנה לא מאושרת.

עפו אגבאריה: אז איך אפשר לחיות ולהיות אזרח – באמת, אין לנו בנייה ציבורית, כי אין לנו שטחים ציבוריים.

עפו אגבאריה: האדמות שלנו זה אדמות פרטיות.

עפו אגבאריה: עוד דבר שנזכרתי עכשיו, ההצעה של שר הבינוי, חבר הכנסת אטיאס – מה הוא אומר?

עפו אגבאריה: אנחנו כללנו את המגזר הערבי, שיהיה מותר לבנות ארבע יחידות דיור על דונם אחד.

עפו אגבאריה: יפה.

עפו אגבאריה: הדונם הזה שייך למשפחה, ואם יש דונם ששייך למשפחה, אז האבא או הילדים, שהם בגילאים שונים, לא יכולים לבנות בבת אחת ארבע דירות.

עפו אגבאריה: אז הוא צריך לבנות את זה אולי בעוד שנה, בעוד שלוש שנים, בעוד ארבע שנים, ואז יהיו ארבע דירות, ובסופו של דבר יכולות להיות גם חמש וגם שש דירות.

עפו אגבאריה: אבל להתנות את זה שיבנו ביחד – הרי לא כל הילדים התחתנו ביחד, ולא כל הילדים גדלו ביחד.

עפו אגבאריה: יש זמנים.

עפו אגבאריה: זאת אומרת, הוא רוצה להוציא גם את זה מהמגזר הערבי.

עפו אגבאריה: גם כל התוכנית שלו לא מתאימה לנו.

עפו אגבאריה: תודה.

מגלי והבה: תודה לחבר הכנסת עפו אגבאריה.

מגלי והבה: אנחנו ממשיכים בסדר-היום.

מגלי והבה: חבר הכנסת נחמן שי, ולאחריו – חברת הכנסת רחל אדטו.

מגלי והבה: אני מקווה שהיא תהיה כאן בזמן.

מגלי והבה: יש לך, אדוני, חצי שעה.

נחמן שי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אנחנו מקיימים דיון ארוך מאוד, אבל לא מספיק ארוך כדי לדון בסוגיה שעומדת בפנינו.

נחמן שי: דרך חוק הווד"לים אפשר לראות כיצד כל הרע בשיטה הישראלית, בשיטה הפוליטית הישראלית, בא לידי ביטוי: במהירות, בחופזה, בחטף, ללא שיקול דעת, תוך כדי פגיעה עמוקה בסביבה, תוך כדי אי-התחשבות בקבוצות שונות באוכלוסייה, והכי גרוע – מבלי לתת בעצם פתרון משמעותי לבעיה שעומדת על סדר-היום.

נחמן שי: הכנסת דורסת, דורכת, זזה קדימה ומסיימת את החוק, ואנחנו יודעים שמחר הוא יאושר.

נחמן שי: אני שמח שהוא בא הנה, ואני שמח שניתן זמן גם כדי להציג באמצעותו את אותן סוגיות יסוד שדיברתי עליהן, מפני שבלעדיהן, חברי חברי הכנסת, מוטב שנבדוק איפה אנחנו עומדים ומה קורה לנו.

נחמן שי: בשבת האחרונה הלכתי להפגנה שהיתה בירושלים.

נחמן שי: בדרך כלל אני לא הולך להפגנות, אבל הפעם הרגשתי צורך.

נחמן שי: לא דיברתי, לא נאמתי אלא הלכתי עם הרבה מאוד תושבי ירושלים, כדי לראות מה קורה וגם כדי להביע הזדהות.

נחמן שי: זה היה מחזה יוצא מן הכלל, מחזה שהחזיר לי את האמון במדינה ובאנשים שחיים בה; מחזה שחידש וחיזק בי את התחושה שיש לנו עם מי לדבר, על מה לדבר, שיש פה בארץ עדיין רבים – רבים מאוד, כי באותה שעה שאנחנו צעדנו בירושלים צעדו ישראלים בערים שונות, נדמה לי שבעשר ערים בסך הכול, כ-150,000 איש שהביעו דעות דומות, מחשבות דומות, צעקו צעקות דומות, ובעיקר הביעו את הדבר הכי חשוב: אכפת להם ממה שקורה פה.

נחמן שי: הם אומרים: הגענו למסקנה שאנחנו לא רוצים לחכות יותר.

נחמן שי: אנחנו לא רוצים לשבת בבית ולקטר.

נחמן שי: אנחנו יוצאים החוצה, אנחנו צועקים, אנחנו בוכים, אנחנו אומרים: עד כאן.

נחמן שי: מרגע זה ואילך המלחמה הזאת היא שלנו ואנחנו מתכוונים להילחם בה.

נחמן שי: לא כל אחד מבין את מה שקורה פה.

נחמן שי: לא כל אחד יכול לנתח את זה.

נחמן שי: לצערי הממשלה כשלה עוד כישלון אחד בכך שלא הצליחה לפרש מה בעצם עובר היום על החברה הישראלית.

נחמן שי: יש לנו הרבה כישלונות מודיעיניים לאורך ההיסטוריה שלנו, גם בשנתיים האחרונות לא הבנו את אירן, לא הבנו את מצרים, לא הבנו את תוניסיה, לא הבנו את סוריה, עכשיו אנחנו גם לא מבינים את עצמנו, וזה אולי הכישלון המודיעיני הגדול ביותר, כי זה בתוך הבית שלנו.

נחמן שי: לא הצלחנו להבין שהציבור בארץ אומר די.

נחמן שי: כאשר לא רחוק מפה, מהבניין הזה, עמדו אלפי עובדים סוציאליים, לפני חודשיים, שלושה, ושיקפו בדיוק את מה שאנחנו רואים היום.

נחמן שי: בדיוק אותו דבר.

נחמן שי: זה היה ייצוג נאמן של החברה הישראלית: יהודים וערבים, דתיים וחילונים, תושבי מרכז ותושבי פריפריה, צעירים ומבוגרים.

נחמן שי: כל ישראל היתה.

נחמן שי: כל ישראל היתה שם, והם עמדו מול בניין האוצר, והם עמדו מול הכנסת, והם רצו לכל מיני מקומות אחרים, והם יצאו מהשביתה הזאת שבורי לב.

נחמן שי: הם איבדו – אני קראתי מה הם אומרים ושמעתי אותם, ואצלי בבית יש עובדות סוציאליות והן מדברות אתי, וראיתי את השבר הגדול והעמוק שחל באנשים הטובים האלה, אנשים שהחליטו להקדיש בסופו של דבר את החלק הכי חשוב של חייהם לעבוד ולעזור ולסייע לאחרים.

נחמן שי: הם ידעו שהם הולכים לעבוד בעבודה לא מכניסה, והם ידעו שהם יהיו בשוליים של ההכנסות לשכירים בישראל – אבל לא להיות מתחת לקו העוני ולא להידחק החוצה.

נחמן שי: השביתה הזאת הסתיימה בהישגים קטנים מאוד, והיה זה ניצחון גדול פה בקריית-הממשלה.

נחמן שי: הם אמרו: שברנו אותם.

נחמן שי: שברנו אותם.

נחמן שי: ואחריהם באו הרופאים.

נחמן שי: הם עכשיו עומדים פה לא רחוק מהבניין הזה, והיום אירחנו אותם בשדולה לבריאות של חברת הכנסת אדטו.

נחמן שי: באמת העידית שבחברה הישראלית – מבחינה אינטלקטואלית, אבל לא בשימת הלב ובנכונות של החברה לפצות אותם ולהוקיר אותם ולהעריך אותם ולתת להם להתפתח מקצועית, ולהבין שכשאנחנו משקיעים ברופאים אנחנו משקיעים בעצמנו.

נחמן שי: כשאנחנו משקיעים בעובדים הסוציאליים אנחנו משקיעים בעצמנו, אנחנו עוזרים לעצמנו, לא לאף אחד אחר.

נחמן שי: קיבלתי מסמך מהאגודה לזכויות האזרח בישראל.

נחמן שי: בטח צריך לחקור מאיפה היא מקבלת הכספים למימון פעילותה.

נחמן שי: את זה לפחות עצרנו, את החקירה הזאת.

נחמן שי: מסמך קצר, מקיף, שנוגע לכמה תחומי חיים שמשקפים את המחדל העצום שהתחולל פה בשנים האחרונות: דיור – תקציב הסיוע בדיור של משרד השיכון קוצץ ב-56% בתוך עשור; בריאות – מאז סוף שנות ה-90 התקציב הריאלי לאספקת סל השירותים הציבוריים נשחק ב-40%.

נחמן שי: ישראל נמצאת כיום במקום ה-25 מבין המדינות המפותחות בהשקעה בבריאות.

נחמן שי: מספר המיטות ל-1,000 איש בבתי-החולים ירד מ-2.3 ב-1990 ל-1.9 ב-2010.

נחמן שי: זאת אומרת, אנחנו צריכים להיות בריאים אם אנחנו רוצים או לא רוצים, כדי לא להגיע לבית-חולים.

נחמן שי: נתונים אלה נמוכים באופן משמעותי מן הממוצע של מדינות OECD.

נחמן שי: זאת אומרת, שר האוצר יכול להיות מאוד מאושר שאנחנו חברים בארגון הזה, אבל הוא כנראה לא מבין שלהיות חבר ב-OECD זה אומר שצריך גם להתיישר עם הקו שה-OECD קובע.

נחמן שי: בחינוך, בעשור האחרון קוצצו 250,000 שעות לימוד.

נחמן שי: מתוכן הוחזרו בשנתיים האחרונות רק 100,000.

נחמן שי: ההוצאה הממוצעת לתלמיד בישראל נמוכה מהממוצע במדינות המתפתחות.

נחמן שי: שירותי רווחה – מחסור של יותר מ-1,000 תקנים.

נחמן שי: העומס שמוטל על העובדים הסוציאליים והעובדות הסוציאליות, הזכרתי כרגע, עצום, המשכורות זעומות.

נחמן שי: עבודה, אחת הבושות הגדולות שאפשר לדבר עליהן – ההתמסרות הנוחה הזו של שוק העבודה בישראל לעובדי קבלן.

נחמן שי: מקבלים פחות עובדים יותר – ססמה מפוארת.

נחמן שי: שיעור עובדי הקבלן נע בין 5% ל-10% מכלל העובדים, ובשירות הציבורי הוא מוערך ב-20%, לעומת 1.5% במדינות המפותחות.

נחמן שי: רשת הביטחון החברתית – בעשור האחרון הוקשחו תנאי הזכאות לקבלת דמי אבטלה, קוצרה משמעותית תקופת הזכאות וגובה הקצבה הופחת, וכן הלאה וכן הלאה, אני עובר פה נקודה אחרי נקודה, וזה מסרטט את התמונה העלובה של מדינה שלוקחת יותר ונותנת פחות.

נחמן שי: עכשיו, יש לכישלון הזה אבא.

נחמן שי: יש לו אבא, הוא לא יתום.

נחמן שי: בניגוד למקובל, אתה יודע, שהכישלונות הם יתומים ורק להצלחות יש הרבה אבות, ראיתי פה בכנסת שכל פעם ששר האוצר מתייצב ואומר: תראו כמה הכלכלה מצליחה, אז אומרים: רגע, זה גם התחיל אצל רוני בר-און.

נחמן שי: אומרים: לא, זה גם התחיל אצל סילבן שלום.

נחמן שי: לא, זה גם התחיל בביבי נתניהו.

נחמן שי: ככה מגלגלים אחורה ואחורה ויכול להיות שיגיעו ללוי אשכול.

נחמן שי: יכול להיות, אבל הוא לא בכנסת, אז לא נזכיר אותו.

נחמן שי: יפה.

נחמן שי: אז באמת יש כמה הישגים, אני לא אבטל אותם, של הכלכלה בישראל.

נחמן שי: אני לא אבטל אותם.

נחמן שי: צריך להיות עיוור כדי לא לראות.

נחמן שי: אבל ההצלחה היא של הגדולים, והכאב והתשלום על כך הם אצל הרבים והנמוכים.

נחמן שי: עכשיו, מי האבא?

נחמן שי: מי האבא, אדוני היושב-ראש?

נחמן שי: זו לא שאלה בגינקולוגיה.

נחמן שי: לאבא קוראים בנימין נתניהו.

נחמן שי: בנימין נתניהו, אי-אפשר לבוא אליו בטענות.

נחמן שי: יש לו תפיסת עולם.

נחמן שי: יש לו תפיסת עולם, והוא מוציא אותה לפועל.

נחמן שי: ואגב, היתה לו תפיסת עולם כזו לפני שהגיע לראשות הממשלה.

נחמן שי: בכל מקום שהוא היה הוא הטיף לכלכלה קפיטליסטית, כלכלה שמקדשת את ההון, כלכלה שמצדדת בממשלה קטנה – לא במספר חברי הממשלה, כמו שאנחנו רואים כאן, היא גדולה, דווקא, אבל ממשלה קטנה במובן של מעורבות נמוכה במה שמתרחש במשק ולעומת זאת הפרטה והעברה של סמכויות ואחריות של הממשלה לידיים פרטיות.

נחמן שי: וביבי נתניהו מאמין גדול שהמנועים של הצמיחה, המנועים שמוציאים אותנו לדרך, המנועים שמניעים – אתם מכירים את התנועה הזו ככה של העלייה הזו – הם מצויים בידי אנשים פרטיים עם ההון הפרטי.

נחמן שי: אגב, אם נפתח פה סוגריים, ההון הפרטי הוא לא כל כך פרטי.

נחמן שי: אני אספר לכם סוד.

נחמן שי: עכשיו יש שני בעלי הון ישראלים, שני בעלי הון שלוו מאתנו כספים, מכל אחד שנוכח באולם הזה, אדוני היושב-ראש וגברתי, לוו מאתנו כספים, לא ישירות, באמצעות קופות שונות של הכספים שלנו, שם.

נחמן שי: הם היו נורא מהירים בלקחת את הכסף והם הרבה פחות מהירים בלהחזיר אותו.

נחמן שי: עכשיו הם מבקשים: אם אפשר, באמת, תסלחו לנו, אבל אנחנו רוצים להחזיר את זה בארבע שנים במקום בשנתיים.

נחמן שי: כל אחד מאתנו שילך לבנק וירצה להחזיר לבנק שלו את ההלוואה, במקום בארבע שנים בשנתיים, ישלחו אותו למקום שישלחו אותו, לא יסכימו.

נחמן שי: אבל כאן אפשר.

נחמן שי: אז אותם הקוסמים שיש להם כנראה יכולות בלתי רגילות, הם מנועי הצמיחה של המשק.

נחמן שי: ובנימין נתניהו שכח שמנועי הצמיחה של המשק זה העובדים במשק.

נחמן שי: זה האנשים שקמים בבוקר, שותים קפה, הולכים לעבודה, עובדים 10, 12 שעות, לפעמים יותר, עובדים גם בימי שישי, לפעמים צריכים לעבוד גם בשבת.

נחמן שי: הם מנועי הצמיחה.

נחמן שי: הם אלה שמניעים את הכלכלה הישראלית.

נחמן שי: והם אלה שנתנו לה את ההצלחות הגדולות מאוד שהיו לה בשנים האחרונות.

נחמן שי: היא כבר חברה ב-OECD, יש לה 30,000 דולר לנפש הכנסה שנתית, אבטלה נמוכה.

נחמן שי: זה הכול בגלל שהאנשים מוכנים, רוצים ועובדים, עובדים קשה בארץ הזו.

נחמן שי: אלה מנועי הצמיחה.

נחמן שי: אותם ראש הממשלה שכח בדרך.

נחמן שי: וכך הוא חילק את ההון במדינת ישראל, בדרך הזו של ההפרטה חסרת הרחמים, חסרת החמלה, ובמקרים מסוימים – חסרת ההיגיון.

נחמן שי: רק הכנסת הזו עצרה, נדמה לי שידידתי שלי יחימוביץ היתה מעורבת בזה – הפרטה של בתי-סוהר.

שלי יחימוביץ': לא, קטונתי, הכנסת לא הצליחה לעצור את זה, בית-המשפט העליון הוא זה שפסק, בהרכב של 11 שופטים.

מגלי והבה: אבל הוא מתכוון שעשית מאמצים רבים.

שלי יחימוביץ': ניסיתי, אבל בית-המשפט – – –

נחמן שי: אבל אני זוכר אותך מדברת הרבה על העניין הזה.

נחמן שי: ואמרתי לעצמי: מה זה בית-סוהר מופרט?

נחמן שי: לאן אנחנו הולכים, שכל דבר שהממשלה צריכה לעשות, מפריטים אותו?

נחמן שי: או-טו-טו, אגב, יש גם כוונה קצת להפריט את צה"ל, להוריד את שירות החובה ולהפוך את זה לצבא מקצועי.

נחמן שי: גם זה כבר חצי דרך.

נחמן שי: בקיצור, אני מקווה שהתהליך הזה באיזשהו מקום, בגדול, נעצר.

נחמן שי: אבל ראש הממשלה, עד הרגע הזה, ראש הממשלה, שיצר את מדינת הסעד הישראלית שיש בה פערים הכי גדולים בעולם המערבי – אני אומר לך שזה נתונים מוסמכים: מתחת לקו העוני של מדינת ישראל מונחת שליש מהאוכלוסייה.

נחמן שי: שליש מהילדים שגדלים בארץ ניצבים, עומדים, שוכבים, ישנים מתחת לקו העוני.

נחמן שי: הם חיים חיים שאין להם ביטחון תזונתי.

נחמן שי: מה זה מילות הקסם האלה?

נחמן שי: שהם לא בטוחים שאפשר יהיה לתת להם אוכל.

נחמן שי: ממש כך.

נחמן שי: אין רעב, תודה לאל, במדינת ישראל, אבל חלק משמעותי מאוד באוכלוסייה הישראלית – בכוונה אני אומר כל הזמן "ישראלית", כי זה כולל גם יהודים וגם ערבים, זה כולל גם חילונים וגם חרדים, זה כולל גם עולים וגם ותיקים, זה כולל גם צעירים וגם מבוגרים, קשישים, זה מתחלק יפה מאוד, העוני, על פני כולם – שליש מהם סופרים היטב כל שקל שיש להם ונלחמים על כל אגורה נוספת, כי הם חיים פה חיים מאוד קשים, במדינת ישראל.

נחמן שי: אז אני יודע שיש קסם מסוים בלהפריט, ויש קסם מסוים בלהוריד את הסמכויות מידי המדינה.

נחמן שי: אני עבדתי בשעתו בארגון אמריקני שהתפלא, או התמלא גאווה, שיש לנו בארץ 30,000 עמותות.

נחמן שי: פתאום צמחו עמותות.

נחמן שי: הם אמרו לי: תשמע, הפכתם להיות מדינה מתקדמת, שהמגזר החדש, המגזר השלישי, לוקח אחריות על תחומי הרווחה.

נחמן שי: זאת אומרת שישראלים תורמים כסף וזמן ומוכנים להשקיע.

נחמן שי: אבל זה היה שקר.

נחמן שי: זה היה שקר.

נחמן שי: ה-30,000, לא כולן, חלק גדול מהן זה עמותות שהומצאו מפני שהמדינה החליטה שהיא לא מטפלת במגזרים שלמים – או שזה קשישים, או שזה ילדים עם צרכים מיוחדים, או שזה כל מיני קבוצות חלשות, שהמדינה אמרה: הן לא מעניינות אותנו, קחו אותן מאתנו.

נחמן שי: כמה זה עולה, 2,000 שקל?

נחמן שי: 2,500 שקל?

נחמן שי: תקימו מוסדות בשבילם, תקימו עמותות, קחו את האחריות מאתנו, אנחנו לא רוצים אותם.

נחמן שי: אנחנו רוצים להיות האיש הרזה.

נחמן שי: אבל האיש הרזה חולה, אדוני ראש הממשלה, שאיננו פה.

נחמן שי: האיש הרזה חולה, הוא לא יכול לשאת את מה שעובר כרגע על החברה הישראלית.

נחמן שי: אנחנו עכשיו רואים ברחובות ישראל תופעה שאנחנו משפשפים את העיניים ושואלים את עצמנו אם זה אמיתי.

נחמן שי: לא רק הפגנה חד-פעמית, כמו שתיארתי, בשבת, ואגב, ההפגנות הולכות ונמשכות, אלא אנחנו רואים אנשים שהוציאו אותם מהבתים – שהוציאו את עצמם מהבתים שלהם – שוכבים וישנים ומבלים את זמנם בכיכרות, בשדרות, על הדשא.

נחמן שי: שלשום הייתי בכפר-סבא, נפגשתי עם כמה עשרות אנשים כאלה.

נחמן שי: אגב, עוד פעם, מכל הגילאים, מכל הקבוצות באוכלוסייה.

נחמן שי: שום דבר שאפשר לייחד אותו או שאפשר לאפיין אותו.

נחמן שי: אנחנו לא האמנו שזה עוד יקרה לנו.

נחמן שי: לא חשבנו שדבר כזה אפשרי.

נחמן שי: אני רוצה לצטט כמה דברים שהם כותבים לי, הם כותבים ודאי גם לחברי כנסת אחרים; רק שתבינו במה מדובר.

נחמן שי: אומרת ורדה ולנסי, היא אומרת: אותם הצעירים הממלאים את השדרות בחום ובלחות האכזריים של תל-אביב הם מלח הארץ, הם היסודות הקיומיים של המדינה, גם אם פה ושם יש כמה טרמפיסטים בלתי נמנעים.

נחמן שי: בלעדיהם יישארו 30 שרי הממשלה ללא עם.

נחמן שי: "אותם צעירים הם הפלח החילוני-ציוני השפוי עליו נשענת המדינה, כך שבמקום לחבק אותם ולהקשיב להם" – זה מכתב שנכתב אגב לשרת התרבות לימור לבנת – "את וכמה מחברייך בוחרים להשמיץ אותם.

נחמן שי: "

מגלי והבה: חבר הכנסת שי, למען הדיוק ההיסטורי, לגבי הפרטת בתי-הסוהר, הפנו את תשומת לבי שזה היה בממשלה של אולמרט.

נחמן שי: זה עדיין לא עושה את זה טוב בעיני.

מגלי והבה: זה מה שאני רוצה להדגיש.

נחמן שי: מצוין.

מגלי והבה: זאת אומרת, גם אם עשינו טעויות – – –

נחמן שי: אני רוצה להכריז פה הכרזה, ואני מודה לך מאוד, אדוני היושב-ראש, שאתה אומר את זה.

מגלי והבה: בבקשה.

נחמן שי: אני לא באתי להגן על ממשלת אולמרט ואני לא חושב שישבו בה קוסמים, והתהליך הזה שתיארתי קודם, נפלו ברשתו ממשלה אחרי ממשלה.

נחמן שי: אמרתי, תיארתי קודם את שרי האוצר, איך הם מעבירים את השמחה הזאת מאחד לשני.

מגלי והבה: הגעת עד אשכול כמעט.

נחמן שי: הגענו לאשכול, אולי אפשר ללכת גם – מי היה שר אוצר?

נחמן שי: שרף?

מגלי והבה: ספיר.

נחמן שי: לא זוכר.

נחמן שי: ספיר, כן, כמובן, עוד.

נחמן שי: אין ספק, אני חוזר ואומר – התהליך הזה נראה באותו שלב כדבר נכון – תראו איזה פריחה, תראו איזה הצלחה.

נחמן שי: אבל באיזשהו מקום הבועה התפוצצה.

נחמן שי: פוצצו אותה הילדים האלה שיצאו מהבתים ואשר אתמול בישיבה של סיעת הליכוד פה בכנסת גינו אותם, כינו אותם, אמרו שהם "אנרכיסטים".

נחמן שי: הם אנרכיסטים?

נחמן שי: אה, סליחה, הם לבשו חולצה אדומה.

נחמן שי: אדוני היושב-ראש יודע שללבוש חולצה אדומה זה חטא גדול.

ראובן ריבלין: לא חטא אבל לא כבוד כל כך.

נחמן שי: בסדר, זה כשמדובר על קבוצות כדורגל.

שלי יחימוביץ': חולצה אדומה זה כבוד גדול.

נחמן שי: אני גם חושב כך, ואני הלכתי – – –

ראובן ריבלין: לא ב"טדי".

שלי יחימוביץ': כבוד גדול.

ראובן ריבלין: – – –

נחמן שי: כחולה עם שרוך אדום.

ראובן ריבלין: – – –

נחמן שי: אני חושב – הם לא אנרכיסטים כמובן.

נחמן שי: הם האנשים שאם מחר מדינת ישראל תצטרך לגייס x גדודים כדי לשמור על עצמה בחודש ספטמבר – שאנחנו לא יודעים מה יקרה בו – או באוקטובר, זה יהיה הם.

נחמן שי: ואני אגיד לכם משהו, זה לא סוד: הם יבואו, כי הם חושבים שכשמדינת ישראל קוראת להם, מתגייסים ומתייצבים, והם לא אומרים לא.

נחמן שי: ויכול להיות שבבוקר הם ילכו לעשות את העבודה שלהם ובערב הם יבואו לישון במאהל עם המדים שלהם, כי זה הבית שלהם, והם יגנו על הבית שלהם.

נחמן שי: אבל מי שרואה את המקום הזה כבית שלו, שומר עליו.

נחמן שי: כמו שכותבת בתיה פריד, היא אומרת – היא כותבת לחברי כנסת, לשרים, ודאי גם אלי, אל כל אחד מאתנו: "כאדם 'אנרכיסט'" – היא כותבת – "בת למשפחה שכולה 'אנרכיסטית' ואם לבן 'אנרכיסט'" – זה במירכאות – "אני מצטרפת בכל לב" – לקריאות שהיו פה – "ובתקווה לחיזוק העם במדינתו, חרף האטימות ודברי הבלע שנשמעו מסיעת הליכוד" אתמול בכנסת; ולא היו הכחשות לדיבורים האלה על האנרכיסטים למיניהם.

נחמן שי: אני רוצה לקרוא לכם עוד דברים, מפני שאני מתרגש כל פעם שאני מקבל את המכתבים האלה, מפני שאני קורא את השמות, אני רואה את האנשים, אני רואה אותם בעיני, מי הם.

נחמן שי: כותב דוד רפאלי, סטודנט בן 25: "המחאה הזאת כל כך מרגשת.

נחמן שי: צריך לעבור שם ולשמוע את השיחות של האנשים, אנשים סוף-סוף מתפכחים! (אמן...) אנשים מסבירים אחד לשני – יוצרים מודעות.

נחמן שי: עד המחאה חשבתי שאני מיעוט" – הוא אומר, דוד – "שרוב האזרחים די מרוצים משיטת הניצול, כי הם למדו טוב איך לנצל.

נחמן שי: אני מבין שטעיתי.

נחמן שי: ..

נחמן שי: רוב הציבור הם אזרחים טובים, שבסך הכול רוצים להתפרנס בכבוד, ליצור, לבנות ולהיבנות, מבלי לנצל ולעשוק אף אחד.

נחמן שי: רוב הציבור מואס בשיטה!" ועוד אחד כותב – אני לא אבלה את כל זמני, אבל אני חושב שאלה דברים אותנטיים, זה אנשים חיים וקיימים, זה לא אנשים שהמציאו אותם.

נחמן שי: "שלום כבוד השר" – כותב לאחד השרים תום פליישר.

נחמן שי: הוא אומר: "אני סטודנט, חלק ממקימיו של מתחם המחאה ב'גן המייסדים' בעיר רחובות – – – הלוואי שהייתי יכול לומר לך שיש לי בך אמונה מלאה.

נחמן שי: בשנים האחרונות הדגמת בפני פעם אחר פעם כי האינטרס האישי שלך נמצא בראש מעייניך.

נחמן שי: אני כאן" – אומר תום פליישר – "כדי להזכיר לך שאני החנווני, הבנקאי, המהנדס, השרברב, העצמאי, השכיר, החרדי, החילוני, הסטודנט, השמאלני, הימני, זה שנלחם ומגן על המדינה הזאת, זה שעבורו אתה עובד ושאותו בחרת לשרת – לא מרוצה.

נחמן שי: אין לי כוונה להציב בפניך אולטימטומים, אך אני, כאזרח טוב, אמלא את תפקידי ואשמור את עיני פקוחות ואדאג שתמלא את עבודתך נאמנה.

נחמן שי: במידה שלא אראה שינויים בהתנהלותך בנושאים אלו, אינני מעוניין שתשרת אותי כנבחר ציבור.

נחמן שי: אני עייף מססמאות ואמרות סרק.

נחמן שי: בדק בית יסודי והנעת מהלכים ארוכי טווח שייתכן שרק ממשלות בעתיד יקצרו עליהם שבחים צריך להיות אינטרס משותף לשנינו.

נחמן שי: " אתמול נערך סקר.

נחמן שי: אתמול נערך סקר של "מאגר מוחות" על המחאה הציבורית, ובסקר הזה נשאל הציבור – סקר טלפוני, כך וכך נתונים, 521 משיבים, מדגם מייצג, טעות דגימה וכו' – האם אתה תומך במחאה, נשאל הציבור.

נחמן שי: 75% אמרו שהם תומכים במחאה, זה כלל המדגם, ובגילים 18–30 – זו נחשבת יותר למחאה של צעירים – 76%.

נחמן שי: 13% מבין הצעירים האלה, 14% מכלל המדגם, מתנגדים.

נחמן שי: זה אפילו סקר אותנטי, כי הוא נותן ציון יותר גבוה בבחירה האישית לבנימין נתניהו מאשר לציפי לבני, אז יכול להיות שזה אפילו מדייק.

נחמן שי: אז זה מרגיע את אנשי הליכוד אם הם חושבים שמישהו המציא את הסקר הזה ומכר להם איזושהי סחורה לא טובה.

נחמן שי: הם אפילו אומרים – תראה, הם אפילו אומרים שהמחאה החברתית המתחדשת כיום – האם היא תשנה או לא תשנה את החלטתך למי להצביע?

נחמן שי: לא תשנה – 48%; כן תשנה – 37%.

נחמן שי: אני הייתי צריך להסתיר את הממצאים האלה.

נחמן שי: אני לא מסתיר אותם.

נחמן שי: אני לא מסתיר אותם.

נחמן שי: אני אומר: זה משדר משהו מאוד חשוב – שהמחאה הזאת היא קודם כול ומעל לכול מחאה חברתית.

נחמן שי: התרגום הפוליטי שלה עשוי להגיע, ואולי לא יגיע.

נחמן שי: האנשים שיצאו לרחובות – זה אולי מצער אותי, כי אני הייתי שמח לשמוע דברים אחרים – כרגע לא להפיל את ראש הממשלה ולא להחליף את הממשלה.

נחמן שי: זה אולי יפריע לממשלה, כי היא מאוד רוצה להגיד שקדימה מארגנת את זה וה"אנרכיסטים" מארגנים את זה ו"החולצות האדומות" מארגנים את זה וכו' וכו'.

נחמן שי: לא.

נחמן שי: מארגנים את זה אזרחים ישראלים שבאופן טבעי ומדויק, חלקם – אולי אפילו רובם; אני לא יודע אם רובם – חלקם הצביעו בעד הממשלה הזאת, וזה הכי לגיטימי בעולם שהם דורשים מהממשלה הזאת להיענות לדרישות שלהם.

נחמן שי: הם תמכו בה.

נחמן שי: הם אומרים: תומכים במחאה – 77%, 78%, אחוז עצום, עצום, אבל הם עדיין לא יודעים אם זה ישנה או לא ישנה את ההחלטה שלהם איך להצביע.

נחמן שי: הם עוד לא יודעים.

נחמן שי: ובעיקר – הם תובעים מהממשלה ללכת לקראתם, לעשות משהו.

נחמן שי: וכאן הממשלה נתקפה באלם, ולמה?

נחמן שי: פתחתי בזה ואני קרוב לסיום, ואני אומר לך למה.

נחמן שי: כי מסתבר שאיש לא יודע לקרוא את הלכי הרוח הציבוריים.

נחמן שי: אמרנו שעברו מהפכות דומות – שונות ודומות – על מדינות במזרח התיכון.

נחמן שי: האנרגיה זורמת בהן בצורה שונה מאשר קודם, אין להן ראש, אין להם מנהיגות.

נחמן שי: הצלפים בדמשק, בסוריה, שעומדים ויורים, הם יורים על האיש הראשון שעומד בראש ההפגנה, הם לא עוצרים את ההפגנה.

נחמן שי: ההפגנות נמשכות.

נחמן שי: למה?

נחמן שי: למה?

נחמן שי: בגלל שהן צומחות מלמטה, ויש הרבה מנהיגים.

נחמן שי: למה?

נחמן שי: בשיטה הרשתית – של רשתות, כולנו בסוף מרושתים, כולל הכנסת הזאת – כל אחד יכול להיות מנהיג, כל אחד יכול להקים קבוצה, כל אחד יכול לתקשר עם החברים שלו, כל אחד יכול לבנות לעצמו רשתות, ורשת מתחברת לרשת, ואז אנחנו מקבלים איזה גוף בעל עוצמה אדירה שאין לו מפקד, אין לו ראש.

נחמן שי: כשביבי נתניהו שאל את העוזרים שלו: תגידו, עם מי אנחנו מדברים?

נחמן שי: הוא לא ידע.

נחמן שי: אמר: איך זה יכול להיות?

נחמן שי: תביאו לי את המפקד.

נחמן שי: אמרו לו: אין.

נחמן שי: הוא הביא בסוף את יושב-ראש הסתדרות הסטודנטים, שאל אותו מה הוא רוצה, נתן לו את רשימת הדרישות הכי מוגזמות שיכולות להיות, הדרישות האידיאליות.

נחמן שי: יש לך, הוא אמר, את זה.

מגלי והבה: אישר לו אותן?

נחמן שי: נתן.

נחמן שי: אתה יודע, כמו – יש משא-ומתן שיש לך איזה רגע של חסד, אתה אומר: החלון נפתח, מה אתה רוצה?

נחמן שי: נתן לו הכול.

נחמן שי: הוא יצא מהחדר, איציק שמולי, ואמר: אנחנו קיבלנו כל מה שרצינו.

נחמן שי: עוד לא היה דבר כזה בהיסטוריה.

נחמן שי: אבל הוא הסתכל ימינה ושמאלה והוא ראה שחלק מהצעירים הם לא סטודנטים, חלק מהמבוגרים אין להם עניין בנושא הזה, ופתאום הוא הבין שזה לא מלחמה של הסטודנטים בלבד – היא גם של הסטודנטים – ו-10,000 מקומות במעונות לא יפתרו את בעיית הדיור במדינת ישראל.

נחמן שי: אתה או משפחתך או מזכירת הכנסת לא ילכו עכשיו לגור במעונות הסטודנטים.

נחמן שי: ולכן התשובה שהוא נתן להם לא משיבה.

נחמן שי: אז הוא אמר: עם מי לדבר?

נחמן שי: עם מי מדברים?

נחמן שי: אנחנו לא יודעים עם מי לדבר.

נחמן שי: שלח את השרים שלו.

נחמן שי: כאן נוצרה תופעה חדשה.

נחמן שי: אני אומר לך, אדוני היושב-ראש, היא מחייבת חשיבה אחרת לגמרי – גם אותנו, לחשוב: האם אנחנו באיזה מקום יודעים לקרוא ולהבין את הציבור הזה?

נחמן שי: האם אנחנו מסוגלים לתקשר אתו?

נחמן שי: האם אנחנו מסוגלים להיענות לרצונותיו ולצרכיו?

נחמן שי: איפה אנחנו שומעים את זה ואיפה אנחנו קוראים את זה?

נחמן שי: גם זה לא בא אלינו בשיטות הרגילות.

נחמן שי: דוחפים לך פתקים כשאתה בא להופעות ציבוריות: יש לי בקשה, יש לי פנייה אליך.

נחמן שי: אתה צריך להיכנס בזה לאינטרנט, אתה צריך לעקוב אחרי התארגנויות, אתה צריך לשאול את עצמך: כמה כוח יש בהם?

נחמן שי: האם יש לזה משמעות, האם אין לזה משמעות?

נחמן שי: זה עולם חדש לגמרי.

נחמן שי: אני אומר לכם שהממשלה לא יודעת איך להתעסק עם זה.

נחמן שי: תראו מה קרה.

נחמן שי: בשבוע הראשון אמרו: חסר משמעות, תעזבו את זה, זה סתם.

נחמן שי: בשבוע השני, חיבוק גדול מכל הכיוונים, ושלחו את משה-אס-גדול-כחלון לטלוויזיה.

נחמן שי: קיבל צ'ופר, ערוץ-2.

נחמן שי: חילקו.

נחמן שי: אצל ראש הממשלה מי שהולך ל-2 יותר חשוב ממי שהולך לערוץ-10.

נחמן שי: הוא יודע, ברייטינג הוא מבין.

נחמן שי: שלח את כחלון.

נחמן שי: כחלון איש מבריק.

נחמן שי: אמר: רגע, לבי אתכם, אנחנו ביחד.

נחמן שי: מה פתאום, אני נגדכם, על מה אתם מדברים?

נחמן שי: אני אתכם, יחד נעשה את השינוי הגדול.

נחמן שי: יפה, אמרתי, חכם.

נחמן שי: עברו עוד כמה ימים, ראו שהעסק לא מתפרק, שום טכניקה לא עובדת, לא של השוטר הטוב, לא של השוטר הרע, לא קדימה לא אחורה.

נחמן שי: לא הולך שום דבר, אמרו: אוקיי, עכשיו בואו נעשה משהו אחר, נתקוף אותם.

נחמן שי: והכי הכי הכי, אתה יודע מה הממשלה הזאת רוצה, אדוני היושב-ראש?

נחמן שי: שהסיוט ייגמר.

נחמן שי: פשוט ביבי רוצה לקום בבוקר ולשאול: זה עבר?

נחמן שי: הלכו?

נחמן שי: אולי זה היה סתם חלום רע?

נחמן שי: אולי זה באמת לא קרה?

נחמן שי: כי לא יודעים איך.

נחמן שי: אז בונים על הסבלנות הישראלית הקצרה.

נחמן שי: אנחנו יודעים, אנחנו מדינה של מזון מהיר, של ספידי.

נחמן שי: אנחנו עושים הכול מהר.

נחמן שי: מוכרים מהר, הולכים מהר, עולים מהר, יורדים מהר, הכול מהר.

נחמן שי: כל סיפור בחדשות אצלנו יש לו 24 שעות של זכות קיום, אולי 48, אחר כך בא משהו חדש, מדיח אותו, עוסקים בנושא אחר.

נחמן שי: זה לא עובד, במקרה שלפנינו המחאה הזאת מחזיקה שבוע אחר שבוע.

נחמן שי: לא רק שהיא מקיימת את עצמה, היא מתרחבת ונוספים אליה סקטורים.

נחמן שי: צעדת העגלות בשבת האחרונה, בסוף השבוע שעבר וגם בתל-אביב, אחר כך בירושלים, נשים שהכניסו את הילדים שלהן – יש עם זה בעיה מסוימת, ילדים שמשתתפים בהפגנות, אנחנו יודעים, אבל ילדים שעולים או-טו-טו יותר מאשר אוניברסיטה.

נחמן שי: מה זה או-טו-טו?

נחמן שי: עולים יותר מאשר אוניברסיטה.

נחמן שי: לשלוח ילד לגן במדינת ישראל עולה יותר מאשר לתת לו חינוך אוניברסיטאי – 2,500 שקלים לחודש.

נחמן שי: אז האמהות לקחו את הילדים ויצאו לרחובות.

נחמן שי: אז זה האמהות.

נחמן שי: אחר כך באים המורים, אמרו: רק רגע, בואו נעצור את ההפרטה.

נחמן שי: לפני כן אלה היו מחוסרי הדיור, פה זה האמהות החד-הוריות.

נחמן שי: כל יום זה נוגע ופוגע בסקטור אחר.

נחמן שי: לכן התקווה הזאת, שאולי אולי זה יעבור – זה לא יעבור.

נחמן שי: אני אגיד לכם עוד משהו: אוי ואבוי אם זה יעבור.

נחמן שי: אוי ואבוי לנו אם זה יעבור.

נחמן שי: אוי ואבוי לנו אם 150,000 איש, שייצגו מאות אלפי אנשים ושיצאו לרחובות, יחזרו הביתה מתוסכלים ויגידו: איבדנו את האמון במדינה הזאת, בשיטה הפוליטית הזאת, זה כבר כנראה מגיע; איבדנו את האמון ביכולת שלנו להילחם בתוך השיטה הזאת – לא נגד השיטה הזאת.

נחמן שי: איבדנו את האמון שלנו בישראליות שבנו, בערכים של החברה שלנו, ועכשיו נישאר בבית כי כבר אין לנו מה לעשות יותר.

נחמן שי: כל עוד יש תקווה, יש עתיד.

נחמן שי: אנשים עם תקווה הם אנשים עם עתיד.

נחמן שי: ברגע שהקבוצה הנפלאה הזאת או הוריהם או חבריהם יאבדו את התקווה, יהיה הדבר הגרוע מכול.

נחמן שי: אני רוצה לסיים.

נחמן שי: אדוני היושב-ראש, האזנת לי בקשב רב, אני מאוד מודה לך, כי באולם לא ראיתי יותר מדי חברים.

נחמן שי: יש שיר מפורסם שנקרא "חורף 73'".

נחמן שי: החורף הזה הוא שיר שמייצג את הילדים של חורף 73', שמביעים תקווה לעתיד יותר טוב.

נחמן שי: ב-73' היתה מלחמה איומה, אז הם מדברים על השלום.

נחמן שי: אבל זה שיר על הבטחה ועל קיומה.

נחמן שי: אני רוצה רק לקרוא את השורות האחרונות של השיר ובזה אני אפרד מכם.

נחמן שי: הוא אומר כך, המלים האחרונות, של שמואל הספרי: "הבטחתם יונה,/ עלה של זית/ הבטחתם שלום בבית/ הבטחתם אביב ופריחות/ הבטחתם לקיים הבטחות".

נחמן שי: אני מקווה מאוד שאנחנו בכנסת הזאת, הממשלה הזאת, ואם לא הממשלה הזאת אז הממשלה שלנו שתבוא אחריה, תדע לדבר אל הילדים של קיץ 2011 ולומר להם את המלים הללו: הבטחתם לקיים הבטחות.

נחמן שי: תודה רבה.

מגלי והבה: תודה לחבר הכנסת נחמן שי.

מגלי והבה: אין יותר יפה מהסיום הזה, שכולם מייחלים לו.

מגלי והבה: אני מזמין את חברת הכנסת רחל אדטו.

מגלי והבה: יש לך 30 דקות.

מגלי והבה: אחר כך שי חרמש, גם לו יש 30 דקות.

מגלי והבה: בבקשה, גברתי.

רחל אדטו: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, אנחנו מדברים היום על חוק הווד"לים, אבל אני מניחה שכולם מדברים לא רק על החוק אלא על מה שהביא ליצירת החוק.

רחל אדטו: אמא שלי וסבתא שלי עליהן השלום היו אומרות לי תמיד: החיפזון מהשטן.

רחל אדטו: אני חושבת שמה שקורה לנו היום באופן קבלת ההחלטות רק מחזק את התחושה של החיפזון מהשטן.

רחל אדטו: לפני שנדבר על הדברים שמסביב, בואו נדבר על החוק עצמו.

רחל אדטו: מה למעשה אנחנו רוצים?

רחל אדטו: למה אנחנו חושבים שהחוק הזה לא טוב?

רחל אדטו: החוק הזה הוא חוק שהולך לשנות, היסטורית, את פניה של המדינה, את פניה הפיזיים של המדינה.

רחל אדטו: רק לפני כמה שנים תושבי ירושלים ניהלו מלחמה עצומה על תוכנית ספדיה ועל התוכנית של הבנייה בעמק הארזים – שתי תוכניות בינוי ענקיות שהתכוונו למלא בבתים ולמלא בשכונות שלמות את הפינות הירוקות של ירושלים.

רחל אדטו: לאחר מחאה אזרחית מאוד נמרצת השתכנע ראש העיר דאז, לופוליאנסקי, והטיל וטו על ההחלטה ואמר: טובת העיר ירושלים, טובת אזרחיה – הם צריכים גם, חוץ מבתים, צריכים גם ריאות ירוקות ואיכות חיים, ולכן התוכניות האלו בוטלו.

רחל אדטו: היה אם יעבור חוק הווד"לים הנוכחי, אין יותר דבר כזה שתהיה מחאה אזרחית, שאנשים שגרים באזור יוכלו להביע את דעתם, אנשים שאיכות חיים חשובה להם.

רחל אדטו: פשוט זה לא יהיה קיים יותר, כי אין מקום יותר לדברים האלה, כי לא יהיה מקום למחאה של תושבים.

רחל אדטו: כי אם יחליטו לגלוש לכיוון חוף הים, ובאותה עת זה מה שצריך יהיה לעשות, ויבנו באזור חוף הים.

רחל אדטו: או אם יצטרכו להעביר תשתיות על שטחים ירוקים ושטחים ציבוריים, יעבירו, כי לא יהיה מי שיעצור את הדברים האלה.

רחל אדטו: ולכן עומדים היום הארגונים הירוקים וראשי הערים והשלטון המקומי ומתנגדים בכל כוחם לתוכניות האלה, כי הוועדות שתקומנה, שש הוועדות שתקומנה הן ועדות עוקפות ארגונים ירוקים, הן ועדות שעוקפות התנגדויות אזרחים, תושבים.

רחל אדטו: הן התנגדויות שעוקפות למעשה את ראשי הערים, כי פשוט לא שואלים אותם.

רחל אדטו: ולכן, כשאני אומרת כרגע: החיפזון מהשטן, זאת חקיקה שנעשית כרגע במהירות, כשיש לוח זמנים דחוף.

רחל אדטו: היום זה סוף המושב, המחאה החברתית, ותאריך יעד שצריך להביא את התוצאות, צריך להביא את החוק, ולא משנה אם יש כרגע לקונות בחוק; לקונות שברבות הימים תהיינה בכייה לדורות.

רחל אדטו: מה אנחנו אומרים בדבר הזה?

רחל אדטו: יש הוועדות.

רחל אדטו: אומרים שהאסון הכי גדול – אומר נתניהו ראש הממשלה, הוא אומר כמה פעמים:

רחל אדטו: האסון הכי גדול זה מערכת התכנון.

רחל אדטו: אבל למעשה לא מערכת התכנון היא האסון הכי גדול.

רחל אדטו: למעשה הבעיה והפקק הגדול הם הרישוי והמימוש.

רחל אדטו: אנחנו יודעים היום שיש 160,000 תוכניות בתים שקיבלו את כל האישורים.

רחל אדטו: למה הבתים האלה לא נבנים?

רחל אדטו: למה כרגע אנחנו עומדים עם 160,000 יחידות דיור מאושרות ולא מתחילים עכשיו לרוץ ולבנות את הבתים האלה?

רחל אדטו: למה זה תקוע?

רחל אדטו: זה תקוע כי חלק מהקבלנים החליטו לא לבנות את זה, וחלק החליטו לא לממש את זכותם, וחלק מהם צריכים לתאם עדיין עם התשתיות ועם הכבישים שצריכים להגיע ועם הביוב שצריך להגיע.

רחל אדטו: הבתים האלה כרגע ישנם, הם יכולים להיות מוקמים.

רחל אדטו: אפשר להאיץ את הבינוי שלהם, ואז לא צריך לרוץ עם תוכנית וד"לים.

רחל אדטו: אפשר לבנות אותם לזוגות צעירים ואפשר לבנות אותם למשפחות מרובות ילדים – אפשר לעשות מה שרוצים, אם היו מתחילים לבנות את 160,000 הבתים האלה.

רחל אדטו: אבל הבתים האלה לא נבנים.

רחל אדטו: התוכניות קיימות ואנחנו רצים קדימה לתוכנית חדשה, לתוכנית חדשה שלהערכתנו תהיה בכייה לדורות.

רחל אדטו: מה יקרה בתוכנית הזאת?

רחל אדטו: דבר ראשון, אמר ראש הממשלה, מפשירים אדמות.

רחל אדטו: מי יקנה אדמות?

רחל אדטו: אתה תקנה?

רחל אדטו: לא.

רחל אדטו: אני אקנה?

רחל אדטו: גם לא.

רחל אדטו: מי שיקנה יהיו יזמים, יהיו קבלנים, יקנו את האדמות האלה במחיר זול במיוחד, יגישו תוכניות, יקבלו אישור תוך חודש וחצי לתוכניות, ואז, מאותו רגע אין שום חובה להתחיל לבנות.

רחל אדטו: אין לוח זמנים מתי הבית הזה צריך להיות גמור.

רחל אדטו: הדבר היחיד שאנחנו יודעים זה שהקבלנים, בתוך שנתיים וחצי צריכים להשלים 25% מהתשתיות לבנייה.

רחל אדטו: מה זה אומר?

רחל אדטו: הם יקבלו את האדמות בזול, יעשו 25% מהתשתיות – ואני לא יודעת מה בדיוק המשמעות של תשתיות – ואז ימתינו.

רחל אדטו: למה ימתינו?

רחל אדטו: כל אחד ימתין למה שהוא רוצה: ימתין לזמנים טובים יותר; ימתין לעליית מחירים; ימתין אני לא יודעת למה.

רחל אדטו: מי שיחזיק את הקרקעות – ברבות הימים, בסופו של דבר מסתבר שבמדינת ישראל בדרך כלל היה טוב להחזיק קרקעות.

רחל אדטו: תמיד זה השתלם.

רחל אדטו: לכן, היזמים והקבלנים הם אלה שבסופו של יום יש חשש מאוד גדול שיחזיקו אדמות, לא יבנו כצפוי, כי בחוק הזה אין שום מחויבות לקבלן מה הוא צריך לבנות – לא רק כמה זמן הוא צריך לבנות אלא גם מה הוא צריך לבנות.

רחל אדטו: האם הוא צריך לבנות רק דירות קטנות?

רחל אדטו: האם הוא צריך לבנות דירות קטנות ודירות גדולות?

רחל אדטו: שום דבר לא מוגדר, אין קריטריונים.

רחל אדטו: אין בחקיקה הזאת קריטריונים, אין קריטריונים לשום דבר.

רחל אדטו: עכשיו, מדברים כל הזמן על דיור בר-השגה – בואו נכניס את דיור בר-השגה בחוק.

רחל אדטו: אין הגדרה של דיור בר-השגה, אז מה מכניסים לחוק?

רחל אדטו: מכניסים את המלה הגדולה "דיור בר-השגה", בלי שהגדירו מה זה דיור בר-השגה, בלי שהגדירו את הקריטריונים.

רחל אדטו: האם קריטריונים לדיור בר-השגה יהיו: זוג צעיר; זוג צעיר שגר בפריפריה; זוג צעיר שההורים שלו יכולים לעזור; זוג צעיר שההורים שלו לא יכולים לעזור; זוג צעיר עם ילדים; זוג צעיר בלי ילדים; יוצאי צבא; לא יוצאי צבא?

רחל אדטו: האם דיור בר-השגה זה רק בפריפריה?

רחל אדטו: שום דבר.

רחל אדטו: אלה השאלות המהותיות, אלה השאלות הקשות, אלה השאלות שצריך לתת להן תשובה, אלה הקריטריונים שאנחנו אומרים.

רחל אדטו: העיקר הכניסו פסקה: דיור בר-השגה.

רחל אדטו: לכן, החוק הזה, יותר מאשר ייתן מענה הוא יעלה בעיות, הוא ייצור בעיות, והדרך לתקן את כל הדברים האלה תהיה ארוכה, קשה וכמעט בלתי אפשרית.

רחל אדטו: אם התחלתי ודיברתי במשפטים הראשונים בנושא החיפזון, והזכרתי את הדוגמאות של עמק הארזים – אני לא יודעת, אולי ירדנה זוכרת, בתור תושבת ירושלים – יש פינת חמד אחת במרכז העיר הזאת: גן סאקר, אזור עמק הארזים, אזור שעדיין צבאים ממשיכים לנדוד שם בלילות.

רחל אדטו: האזור הזה בחטף התמלא מגדלים, התמלא רבי-קומות, ובלי שאף אחד יש לו גם אחריות איך לחבר את הבתים ביניהם, מה הם השטחים הירוקים.

רחל אדטו: כי קבלן שבונה לא יהיה חייב להתקשר לראש העיר ולשאול את ראש העיר: תגיד, מה התוכניות שלך לגבי בתי-ספר באזור?

רחל אדטו: כמה גני-ילדים, אתה מעריך?

רחל אדטו: לאן אתה חושב אני צריך לחבר את הביוב?

רחל אדטו: אין לו שום מחויבות לדברים האלה, כי הוועדה, שתוך חודש וחצי צריכה לתת לו אישור, לא יכולה לתת לו מענה לכל הדברים האלה, וזאת הוועדה היחידה שהוא צריך לעבור.

רחל אדטו: זו הוועדה שתיתן לו את האישור הזה.

רחל אדטו: מה זכותו של ראש עיר, שיש לו תוכנית מיתאר עיר?

רחל אדטו: אין לו שום זכות להתערב בדברים האלה, אין לו שום זכות להשפיע בתוכניות האלה.

רחל אדטו: לכן, החקיקה המהירה הזאת – החוק הזה, החוק הבעייתי הזה, הוא חוק שאסור לתת לו לעבור.

רחל אדטו: אולי, בגדול, צריך לתת לו את הזמן שלו, צריך להכין אותו כמו שצריך, אבל אי-אפשר לתת תוכנית "באז וגמרנו", תוך שישה שבועות.

רחל אדטו: להגיד: תעבירו את החוק בכל הכוח, בכל המהירות, אין זמן לשמוע מתנגדים, אין זמן לשמוע דעות אחרות, לא נתייחס לראשי הערים, לא נתייחס לראשי המועצות.

רחל אדטו: לבנות, לבנות, לבנות, להעביר את החוק וזהו.

רחל אדטו: אני חושבת שהחוק הזה הוא לא ראוי.

רחל אדטו: יכול להיות שהוא יהיה ראוי אם יעבדו עליו כמו שצריך.

רחל אדטו: הכוונה בוודאי טובה, הכוונה לתת מענה היא בוודאי טובה.

רחל אדטו: הדרך שבה היא מוגשת היא לא נכונה, היא לא טובה, וכמו שאמרתי, אני לא רואה איך אנחנו ברבות הימים ניהנה.

רחל אדטו: אנחנו רק נפסיד מזה, וכל ההישגים שבעבר השיגו הארגונים הירוקים – לא לבנות ליד החופים, כי החופים שייכים לאזרחי מדינת ישראל, ואסור לבנות שם – אני רואה שהדבר הזה יתמסמס בקלי קלות עכשיו בצורה הזאת, שבה שש הוועדות תבדוקנה ותיתנה את האישורים כל כך במהירות.

רחל אדטו: לכן, החוק הזה, אסור להעביר אותו בדרך הזאת, באופן ברור וחד-משמעי.

רחל אדטו: יחד עם החוק הזה – כדוגמה לחיפזון בחקיקה – יחד עם החוק הזה הוגש חוק נוסף, שבא לדבר על משרדים להשכרה.

רחל אדטו: יכול להיות שבאמת זה נכון שיש תופעות של משרדים במרכזי הערים, הרבה רופאי שיניים, הרבה עורכי-דין, הרבה רואי-חשבון, הרבה אנשים שהשקיעו הרבה כסף להפוך – למשל, רופאי שיניים שהשקיעו הון עתק בהפיכת המשרדים האלה למרפאות שבהן הם ישתמשו שנים.

רחל אדטו: אבל יכול להיות שיש איזשהו היגיון בדבר הזה שאומר שלא נמלא את הדירות של מרכזי הערים במשרדים.

רחל אדטו: למשרדים יש בנייני משרדים, יש היום הרבה בנייה חדשה למשרדים – נעביר.

רחל אדטו: בסדר, אפשר לחיות עם זה, אפשר לחיות עם הדרישה הזאת.

רחל אדטו: אבל מה קרה?

רחל אדטו: במסגרת המהירות הזאת לקחו את החוק הזה ועטפו אותו, כמו בחוק ההסדרים, בחקיקה נוספת.

רחל אדטו: מה אומרת החקיקה הנוספת שליוותה את החוק הזה?

רחל אדטו: החקיקה הנוספת אמרה: לבטל את הפטור שהיה עד היום לדירת יחיד.

רחל אדטו: כלומר, מי שיש לו דירת יחיד, יכול למכור את הדירה שלו אחת לארבע שנים.

רחל אדטו: באותה נשימה שחיברו את העניין של המשרדים, דחפו בדלת האחורית גם את הנושא הזה של הפטור.

רחל אדטו: מה הקשר?

רחל אדטו: למה הכניסו אחד עם השני?

רחל אדטו: אם אדם שיש לו בניין השכיר אותו למשרד ימכור עכשיו את המשרד, יפנה את המשרד ויהפוך את זה לדירת מגורים – בסדר.

רחל אדטו: איך זה קשור – באותה הזדמנות נתפוס טרמפ על העניין של פטור אחת לארבע שנים?

רחל אדטו: כמעט כולנו, מרביתנו, אנשים שיש להם דירת מגורים, מחליפים דירה מעת לעת.

רחל אדטו: מרביתנו נהנים מהפטור הזה אחת לארבע שנים.

רחל אדטו: למה בכלל עלה הרעיון הזדוני הזה, לכרוך את שני הדברים האלה ביחד ולחשוב שאף אחד בכלל לא ירגיש שבאותה הזדמנות שאנחנו הופכים את בנייני המשרדים לבנייני מגורים, באותה הזדמנות, בואו נתפוס על זה טרמפ ונבטל את הפטור?

רחל אדטו: בטח אף אחד לא ירגיש.

רחל אדטו: זאת ההזדמנות באמת לשבח את ועדת הכספים, בראשות חבר הכנסת גפני, שהיו ערים מספיק לדבר הזה, עלו על זה במהירות הבזק ופיצלו את החוק הזה, ונשארנו רק עם עניין המשרדים.

רחל אדטו: אבל על מה זה מעיד?

רחל אדטו: זה מעיד על חוסר תום לב קיצוני.

רחל אדטו: כמו שחוק ההסדרים ראוי לכל גינוי בדרך שבה הוא מכניס דברים בדלת האחורית, גם הפעם הנושא של פינוי משרדים והפיכתם לדירות מגורים, ובאותו הקשר נכניס גם את העניין של ביטול הפטור לדירת יחיד – זה מראה צורת חשיבה לא נכונה, מעוותת.

רחל אדטו: ההתנשאות של משרד האוצר בדברים האלה, החשיבה שרק משרד האוצר – התורה כולה והחוכמה נתונה בידיו.

רחל אדטו: לכן שמחתי שהדבר לפחות בוטל, על הפיצול הזה של הפטור, ואני מקווה שזה לא יגיע לידי יישום.

רחל אדטו: כאשר אנחנו מדברים על צורת חשיבה או על דרך החשיבה של – לא יודעת מי מכוון את זה, הממשלה או ראש הממשלה, לא יודעת מה.

רחל אדטו: אביא עוד דוגמה, רק היום העירו את תשומת לבי: הרפתנים, שרשרת המזון, הסופרמרקט, יוקר המחירים של החלב.

רחל אדטו: נאמר שאנחנו עכשיו פותחים את השוק ליבוא מתחרה של גבינות.

רחל אדטו: מה הולכים להביא לארץ?

רחל אדטו: חלב?

רחל אדטו: לא, כי חלב אי-אפשר להביא מארץ לארץ.

רחל אדטו: אז אבקת חלב.

רחל אדטו: אבקת חלב – בארץ יהפכו אותה לחלב ומוצרי חלב.

רחל אדטו: גבינות רכות?

רחל אדטו: אי-אפשר להביא.

רחל אדטו: גבינות רכות אי-אפשר להביא כי הן צריכות להיות טריות.

רחל אדטו: מה יביאו?

רחל אדטו: יביאו גבינות קשות.

רחל אדטו: מה זה גבינות קשות?

רחל אדטו: גבינות קשות זה גבינות שהן כולן עתירות שומן.

רחל אדטו: גבינות קשות זה גבינות של 30% שומן ומעלה.

רחל אדטו: מה אנחנו עושים עכשיו?

רחל אדטו: אנחנו מצד אחד נלחמים במגפת ההשמנה; נלחמים במגפת הסוכרת; משרד הבריאות מכין תוכנית לאומית; אני הגשתי הצעת חוק אורח חיים בריא, שכל מטרתה להביא לידי שינוי בהרגלי חיים; משרד החינוך משקיע כספים בחינוך לבריאות.

רחל אדטו: כל המערכות היום מבינות שאנחנו מדברים על מגפה עולמית של סוכרת והשמנה.

רחל אדטו: מה עושה ראש הממשלה במשרדו עכשיו ברעיון הגדול הזה?

רחל אדטו: חושף ליבוא עכשיו רק גבינות עתירות שומן.

רחל אדטו: אין גבינות קשות שהן לא עתירות שומן.

רחל אדטו: חושף אותנו להצפה של גבינות עתירות שומן.

רחל אדטו: יד אחת לא יודעת מה שהיד השנייה עושה.

רחל אדטו: איזה דבר זה?

רחל אדטו: אתה משקיע כספים היום בתוכניות לבריאות וחינוך לבריאות ושינוי פניה של החברה הישראלית.

רחל אדטו: אתה יודע כמה סוכרת והשמנה מעמיסים על תקציבי הבריאות.

רחל אדטו: אתה יודע שהיום, רק בגלל הסוכרת – העלות של נזקי הסוכרת לשנה היא 2.5 מיליארד שקלים בתקציב הבריאות, מדי שנה, ואם לא נטפל בזה, ההערכה היא שב-2020 זה יעלה 3.5 מיליארד שקלים לשנה, רק הטיפול בנזקי הסוכרת וההשמנה.

רחל אדטו: אז מה עושה עכשיו היבוא המתחרה?

רחל אדטו: אומר: יאללה, חבר'ה, חופשי, תאכלו גבינה 30%, 40%, 50%.

רחל אדטו: זה זול.

רחל אדטו: תאכלו.

רחל אדטו: על מה אנחנו מדברים?

רחל אדטו: זה פשוט – זה עצוב, זה מצחיק כמה שזה עצוב.

רחל אדטו: וככה נראית גם החקיקה, כי הצורך – ולכן אמרתי החיפזון מהשטן – כי הצורך להשביע רצון ולתת תשובות גורם לכך שזורקים דברים ולא חושבים עליהם.

רחל אדטו: כמובן, לא יכול להיות שאני אדבר 15 דקות ואני לא אדבר על הרופאים, ולכן אני כמובן לא אוותר על זכותי.

מגלי והבה: את חייבת לדבר, גם בגלל המקצוע וגם בגלל הדאגה שלך מאז שאת פה בכנסת.

רחל אדטו: נכון.

רחל אדטו: אני כמובן, כידוע, מעורבת ב-136 הימים האחרונים – 136 יום מאז החלו עיצומי הרופאים, ואני מעורבת עמוק בנושא הזה, בכל האפשרויות לתמיכה במאבק שלהם.

רחל אדטו: היום קיימה שדולת הבריאות בכנסת, שאני עומדת בראשה, דיון חירום של השדולה, והנוכחים היו כ-120 רופאים מכל רחבי המדינה, מכל המקצועות.

רחל אדטו: באו הרבה חברי כנסת להביע את דעתם, יושב-ראש ההסתדרות הרפואית, והיה דיון מאוד קשה, ושמענו לכאן ולכאן.

רחל אדטו: מטרת הדיון היתה באמת לחשוף את חברי הכנסת לא רק דרך העיתונים, אלא לאפשר את הדו-שיח הזה ולשמוע את המועקה ואת הצרות האמיתיות, וגם מעבר ליושב-ראש ההסתדרות לשמוע את הרופאים בכל המקצועות השונים.

רחל אדטו: אחד הדברים שאני חייבת – פה אני אומרת דברים בשם אומרם.

רחל אדטו: אני מספרת את הסיפור שסיפר בוועדה היום חבר הכנסת אריה אלדד.

רחל אדטו: אילולא שמעתי את הסיפור במו אוזני, לא הייתי מאמינה שהסיפור אמיתי.

רחל אדטו: והסיפור הוא כזה: חבר הכנסת אלדד ניגש לראש הממשלה אתמול ואמר לו: אדוני ראש הממשלה, מה שאתה עושה – ואני אומרת עוד פעם, אני מספרת דברים בשם אומרם – מה שאתה עושה עכשיו בזה שאתה מסרב להיפגש עם ד"ר אידלמן, יושב-ראש ההסתדרות הרפואית, אתה יורה לעצמך ברגל, כי אם חס וחלילה יקרה משהו לד"ר אידלמן, יקרה לו משהו, הוא יאושפז, יקרה לו משהו יותר חמור מזה, כל המחאה החברתית הזאת היא כאין וכאפס, היא כאין וכאפס לעומת מה שיקרה אם יקרה משהו לד"ר אידלמן.

רחל אדטו: חבר הכנסת חרמש.

מגלי והבה: חבר הכנסת חרמש, אנחנו שומעים על מליאה שקטה.

שי חרמש: ביקשו ממני להיכנס כדי שיראו אותי, אבל אם אני אצא לא יראו אותי.

שי חרמש: אני יכול לצאת.

מגלי והבה: או שתתאפק או שתדבר כמו שצריך.

רחל אדטו: אריה אלדד אומר לראש הממשלה: אם יקרה משהו לאידלמן כתוצאה מהצום הזה, אתה לא מבין את הנזק שאתה עושה לעצמך.

רחל אדטו: המחאה של ה-150,000 איש היא כאין וכאפס לעומת מה שיקרה אם יקרה משהו לאידלמן כתוצאה משביתת רעב, כתוצאה מזה שאתה לא מוכן להיפגש אתו ועם ההסתדרות הרפואית.

רחל אדטו: אמר אריה אלדד: דיברתי אתו, עשה רושם שראש הממשלה הבין את המסר.

מגלי והבה: נפל לו האסימון.

רחל אדטו: נפל לו האסימון, הבין את המסר.

רחל אדטו: אומר: ראש הממשלה מבין תקשורת, הוא מבין מצוין תקשורת והוא בוודאי איש נבון.

רחל אדטו: ולכן, הוא אומר, הרגשתי שהוא מבין מה שאני אומר.

רחל אדטו: רבע שעה אחר כך ניגש אלי אחד מאנשי האוצר ואומר: תגיד, מה אמרת לראש הממשלה?

רחל אדטו: אז אריה אלדד חוזר על הסיפור פעם נוספת ואומר: זה מה שאמרתי לראש הממשלה – שעברו שבעה ימים שהוא צם, וזה מתחיל להיות מסוכן אחרי שבעה ימים.

רחל אדטו: אחרי כמה דקות חוזר אליו איש משרד האוצר ואומר לו: תשמע, אנחנו ביררנו, הסיבוכים לא מתחילים אחרי שבעה ימים, הסיבוכים מתחילים אחרי עשרה או 15 יום.

רחל אדטו: כלומר, יש עוד זמן, לא נמהר, לא חייבים להיפגש אתו, עוד לא יקרה לו שום דבר, בוא נחכה עוד קצת, נחליש אותו עוד קצת, ואז אולי נדבר אתו.

רחל אדטו: רבותי, זה סיפור אמיתי שהיום נאמר, היום הושמע.

רחל אדטו: אני לא מאמינה שאפשר בכלל לנהל דבר כזה באטימות כזאת, בקהות חושים כזאת, בקהות לב כזאת.

רחל אדטו: איך אפשר שמישהו בכלל יגיד את זה אפילו בתור בדיחה, את המשפט הזה?

רחל אדטו: ואלה אנשי האוצר שמנהלים לנו את מערכת הבריאות לא רק 136 יום, לא רק במאבק, אלא את כל מערכת הבריאות כל הזמן.

רחל אדטו: ולכן יש צורך במאבק של הרופאים.

רחל אדטו: הצורך הוא לא רק במאבק הרופאים על שכרם, ומאבק על שכר זה דבר ראוי וזה דבר הוגן, והספינים שמביאים את הרופאים שמרוויחים 70,000 שקלים – גם אני אספר סיפור מהיום.

רחל אדטו: ישבה פרופסור ציפי דולפין, מנהלת הפגייה בבית-החולים כפר-סבא, 30 שנה מנהלת הפגייה, הוציאה את תלוש המשכורת שלה, והראתה את התשלום שהיא מקבלת בהיותה שנתיים או שלוש לפני פנסיה – הראתה את התלוש שכר שלה כרופאה בכירה, מנהלת מחלקה, פרופסור מן המניין, אחת מהנשים המובילות בתחום הפגים במדינת ישראל.

רחל אדטו: שכרה 50 שקלים לשעה.

רחל אדטו: זהו.

רחל אדטו: ואין לה אפשרות לעשות עבודה פרטית.

רחל אדטו: רופא פגים לא רץ אחרי הצהריים לנתח באיזשהו מקום, בבית-חולים פרטי או מה.

רחל אדטו: זה הסיפור, אלה הסיפורים האמיתיים.

רחל אדטו: כל הספינים – הרופאים עשירים, מרוויחים 70,000 שקלים – זה עזות מצח להגיד את זה.

רחל אדטו: יש קבוצה של אנשים שמרוויחה את הסכומים האלה, אבל זה הקבוצה הקטנה, זה השוליים.

רחל אדטו: אבל לבוא ולנהל את המאבק כאילו כל הרופאים מרוויחים הרבה?

רחל אדטו: רופא עובד וראוי שיקבל משכורת.

רחל אדטו: כל בן-אדם ראוי לו לקבל משכורת, משכורת ראויה.

רחל אדטו: כל מי שעובד ראוי שיקבל משכורת ראויה, וזה כלל, אלף-בית.

רחל אדטו: רופא שלומד שבע שנים ומתמחה שבע שנים ואחר כך נשאר בבית-חולים 30 שנה נוספות – לא כל הרופאים יכולים לרוץ לעשות עבודה פרטית.

רחל אדטו: רופאי פגים לא רצים לעשות עבודה פרטית, רופאים אפידמיולוגים לא רצים לעשות עבודה פרטית.

רחל אדטו: עמדה שם רופאה פתולוגית, אומרת: אנחנו, אין לנו עבודה פרטית.

רחל אדטו: צריכים לתת לאנשים אפשרות להתפרנס בכבוד.

רחל אדטו: האנשים האלה מחזיקים את הרפואה הציבורית של מדינת ישראל.

רחל אדטו: אסור לתת להסיט את הרפואה הציבורית לרפואה פרטית.

רחל אדטו: אנחנו יודעים שההוצאה הלאומית על בריאות במדינת ישראל ירדה, אנחנו יודעים שההוצאה הפרטית של משקי הבית לרפואה פרטית בעלייה מתמדת כל הזמן, ועל זה נאבקים הרופאים.

רחל אדטו: זה נכון שהם נאבקים על שכר ראוי, הם נאבקים על תנאי עבודה ראויים – זה רלוונטי, זה נכון, אבל זה לא רק זה.

רחל אדטו: ולכן, לא יכול להיות שאנשי משרד האוצר יפיצו את הספינים, ירגישו שהם מיצו את המשא-ומתן.

רחל אדטו: אנחנו מדברים עם אנשים שיש להם כוונות לשנות את פניה של הרפואה במדינת ישראל.

רחל אדטו: מה זה להוסיף 1,000 תקנים?

רחל אדטו: מה המשמעות של להוסיף 1,000 תקנים?

רחל אדטו: בחורף ישבנו כאן באולם הזה בשיאה של השפעת.

רחל אדטו: הכותרות בעיתונים דיברו על כך שחדרי המיון גולשים מחולים שעומדים ואין להם מיטות לאשפוז.

רחל אדטו: מגפת השפעת, אין מיטות אשפוז, הזקנה במסדרון בנהרייה.

רחל אדטו: מה רוצים הרופאים?

רחל אדטו: הרופאים רוצים להפסיק את הסיפור הזה.

רחל אדטו: הם רוצים שאם עכשיו הם יקבלו את הדרישות שלהם, לא יהיו יותר סיפורים של זקנה במסדרון בנהרייה.

רחל אדטו: זאת ההזדמנות לקום ולעשות את השינוי, זאת ההזדמנות לעשות את המעשה.

רחל אדטו: על מה עומד היום הפער?

רחל אדטו: היום – על מה עומד הפער בין דרישות הרופאים לאוצר?

רחל אדטו: על מה הוא עומד?

רחל אדטו: על 150 מיליון שקל לשנה למשך שמונה השנים הקרובות.

רחל אדטו: אנחנו יודעים ש-150 מיליון שקל עוברים כאן בקלות בכל מיני הסכמים קואליציוניים.

רחל אדטו: בן-לילה המספרים האלה עוברים.

רחל אדטו: על מה אנחנו מדברים?

רחל אדטו: 150 מיליון שקל לשנה?

רחל אדטו: על שמונה שנים לפרוס את זה, ואנחנו לא נראה יותר זקנים במסדרון.

רחל אדטו: אנחנו נראה מספיק תקנים לרופאים שגומרים את ההתמחות ויש להם מקום להישאר בו בבתי-החולים, יהיה להם מקום.

רחל אדטו: היום הם מסיימים התמחות ולא תמיד יש להם מקום.

רחל אדטו: להוסיף עוד רופאים למחלקות, ואז יהיה פחות נטל בתורנויות.

רחל אדטו: הרי אחד המאבקים של המתמחים היה שהם לא יכולים לעשות כל כך הרבה תורנויות, לא יכולים לעשות כל כך הרבה תורנויות.

רחל אדטו: יהיו מספיק רופאים, אז במקום לעשות שמונה ועשר תורנויות, הם יעשו רק שש תורנויות.

רחל אדטו: לא צריך להתווכח על 18 השעות האלה, זה כבר נגמר מזמן.

רחל אדטו: העניין הוא להקטין את מספר התורנויות לרופאים, ורק תוספת תקנים תוכל לאפשר את הורדת מספר התורנויות לרופאים.

רחל אדטו: ולכן, הרופאים צודקים.

רחל אדטו: הרופאים מנהלים מלחמה צודקת לא רק עבורם, לא רק לכיסם, אלא המלחמה שלהם היא על זכותנו כאזרחים – לאלה שיש להם הורים, להורינו, לילדינו, לנו – על עתידנו במערכת הבריאות במדינת ישראל.

רחל אדטו: ולכן, לא ברור עד לרגע זה למה ראש הממשלה מתחמק מפגישה עם אנשי ההסתדרות הרפואית.

רחל אדטו: אני מנסה כבר שבועיים, שלושה, להבין למה הוא לא מתערב בדבר הזה.

רחל אדטו: הרי נכון שהוא לא צריך להתערב בכל סכסוך עבודה, יש מספיק שרים, יש יותר מדי שרים, וכל שר היה יכול לנסות לפתור את הבעיה הזאת.

רחל אדטו: הבעיה היא שהגענו לאיזושהי נקודה שהשר הממונה, או המשרד הממונה, בין אם זה האוצר ובין אם הבריאות, לא מסוגלים לתת מענה.

רחל אדטו: המענה כרגע הוא תוספת כסף.

רחל אדטו: יש כל כך הרבה דם רע בתוך הסכסוך הזה, שצריך לבוא מישהו מבחוץ, ובמקרה הזה, שר הבריאות, שהוא שר-העל הכלכלי, ראש הממשלה, שהוא האחראי, הוא זה שצריך לבוא ולהגיד: רבותי – לדפוק על השולחן: רבותי, אתם מסיימים את הדיון עכשיו, אני מקצה לכם עוד x שקלים, אתם עכשיו גומרים ולא יוצאים מהחדר הזה.

רחל אדטו: כי יש לו הסמכות ויש לו החובה.

רחל אדטו: זה לא רק הסמכות, זה החובה שלו כראש הממשלה לעשות זאת.

רחל אדטו: למרות הקריאה הנואשת – למה אידלמן בצום?

רחל אדטו: למה הוא התחיל לצום לפני שמונה ימים?

רחל אדטו: הוא התחיל לצום כשהם יצאו מבית-הדין לעבודה, כאשר בית-הדין לעבודה קיבל למעשה את טענות הרופאים, לא נתן למדינה להוציא צווי מניעה, לא נתן למדינה לכפות עליהם בוררות, למעשה הוא קיבל את טענתם, וזה נתן את היכולת לרופאים להגיד: עכשיו מיצינו, אין לנו פרטנר בצד השני, ראש הממשלה ייפגש אתנו ויתערב.

רחל אדטו: מאחר שהוא לא מתערב, אז הצום הזה נמשך, והצום הזה נמשך שמונה ימים.

רחל אדטו: זה 136 ימים יותר מדי של העיצומים הכלכליים, העיצומים והשביתה, זה שמונה ימים יותר מדי של צום, לא ברור כמה זמן יימשך, וראש הממשלה איננו, הוא לא משמיע את קולו.

רחל אדטו: הוא לא מתעסק.

רחל אדטו: במה הוא מתעסק?

רחל אדטו: בלהביא את הגבינות השמנות מהולנד לארץ.

רחל אדטו: במה הוא מתעסק?

רחל אדטו: מערכת הבריאות היא לא דבר שולי, זה לא סכסוך ברשות שדות התעופה, שתוך שלוש שעות פותרים אותו, או סכסוכים אחרים.

רחל אדטו: זה אפילו לא מחאת ה"קוטג'", שבה הוא הכריז – תוך יום, יומיים, שלושה, אני לא זוכרת כבר כמה, הורידו את המחירים בשקל.

רחל אדטו: מערכת הבריאות היא של 7.5 מיליון אזרחי מדינת ישראל, איפה הוא?

רחל אדטו: למה הוא שותק?

רחל אדטו: תגיד: אני לא מתערב.

רחל אדטו: תגיד, תגיד מלה.

מגלי והבה: שיגיד משהו.

רחל אדטו: שיגיד משהו, בדיוק, אבל אתה לא אומר מלה.

רחל אדטו: אתה לא אומר: אני אתערב, אני לא מתערב.

רחל אדטו: אתה יודע, גם אם אתה אומר: אני לא מתערב – זה מלה.

רחל אדטו: גם אם אתה אומר:

רחל אדטו: אני מחוץ למשא-ומתן הזה, אני, שר הבריאות בנימין נתניהו, אני, השר הממונה, לא מתערב, תפתרו את הבעיה בעצמכם – גם זה נקרא.

רחל אדטו: אבל לא לתפוס צעד – שזה כמובן מאוד מאפיין אותו גם כן, לתת לדברים להסתדר מאליהם, הדברים יסתדרו, שזו גם תפיסת עולם שמאוד מאפיינת את ראש הממשלה.

רחל אדטו: אבל פה אין את האפשרות הזאת לעשות את זה, ואנחנו לא מחכים לאסון שיקרה, חס וחלילה, אם יקרה משהו ליושב-ראש הסתדרות הרפואית הצם, או לחלופין אם יקרה איזשהו אסון בבתי-החולים.

רחל אדטו: מה אנחנו צריכים?

רחל אדטו: רק אם יקרה אסון באיזה בית-חולים כתוצאה מהשביתה ונזקי השביתה, רק אז זה יקרה?

רחל אדטו: הרי נזקי השביתה האלה לא נמדדים כרגע בזמן אמת, נזקי השביתה הם לטווח קצר ונזקי השביתה הם גם לטווח הארוך, והאנשים נפגעים בטווח הקצר, ואנשים נפגעים בטווח הארוך.

רחל אדטו: ואלה שנפגעים בטווח הקצר כבר יודעים שהם נפגעו מזה ארבעה חודשים – לא הגיעו לניתוח בזמן, נדחו להם הניתוחים, נדחו להם כל מיני פעולות.

רחל אדטו: הרופאים מספיק אחראיים כדי שהנזק יוקטן, אבל דחיית ניתוחים היא נזק, גם אם זה בסך הכול ניתוח קטרקט או החלפת פרק ירך; אנשים נפגעים מזה, אף-על-פי שהניתוח הוא לא מציל חיים.

רחל אדטו: ולכן אני חוזרת ואומרת: התחלנו בווד"לים, אבל הווד"לים זה אפיון של התנהלות, זה אפיון של החלטות בחופזה, של החלטות לא שפויות, של חוסר קבלת החלטות בכלל.

רחל אדטו: ולכן הקריאה שלי כרגע היא מצד אחד: חוק הווד"לים אסור שיעבור.

רחל אדטו: דיור בר-השגה הוא עומד בפני עצמו, חייב להיעשות, חייב להיות מוגדר.

רחל אדטו: וכאשר אנחנו מדברים על הבריאות, ראש הממשלה היום צריך לפגוש את ד"ר אידלמן, והיום צריך להיפתר המשא-ומתן הזה.

רחל אדטו: תודה רבה.

מגלי והבה: תודה לחברת הכנסת רחל אדטו.

מגלי והבה: אומנם שי חרמש אמור להיות כאן, ואם הוא לא כאן, אז חבר הכנסת אריה ביבי – זהו שאומרים, תשמור על מקומך ועל זמנך.

שי חרמש: – – –

מגלי והבה: חבר הכנסת שי חרמש, כך הישיבות בקיבוץ מתנהלות?

אריה ביבי: הרבה יותר גרוע.

מגלי והבה: הרבה יותר גרוע, אז חמור מאוד.

מגלי והבה: אתה היית צריך להיות עכשיו, אבל אתה מתעסק בדברים אחרים, אבל לפנים משורת הדין נסלח לך, כי יש לך קולגה שמבין.

שי חרמש: דרך אגב, זה פעם ראשונה שרב-טוראי עולה לפני רב-גונדר.

מגלי והבה: בבקשה.

שי חרמש: מכובדי, חוק הווד"לים – לא מדובר בחוק קרקעות, לדאבוני הרב, אלא בשוד קרקעות.

שי חרמש: מהלך מורכב, שבמהלכו תעבור המדינה, שטחים נרחבים, מידי האומה לידי יזמים פרטיים.

שי חרמש: הציבור הרחב, לתחושתי הקשה, לא יראה מכך אפילו גרגר או פירור.

שי חרמש: יתירה מכך, את מחיר פרי הבאושים ישלם הציבור בנזקי איכות סביבה, איכות חיים, פגיעה בתשתיות, מחסור במבנים ובשירותי ציבור בסיסיים, וכל היתר כבר ממש לא רלוונטי.

שי חרמש: מערכת התכנון, כדאי להבין זאת, היא מערכת מורכבת.

שי חרמש: אין מודעות בציבור בעצם להבדל בין רשויות התכנון למיניהן.

שי חרמש: המדרג שביניהן – ועדה מקומית, ועדה מחוזית, מועצה ארצית לתכנון ובנייה, ועדה לשמירת קרקע חקלאית ושטחים פתוחים, כל מה שמוכר הוא שאי-אפשר להזיז דבר, מסגירת מרפסת עד רשיון בניית מחסן וכל מה שבאמצע.

שי חרמש: שומר הסף, אפילו שומר הסף, הוועדה לשמירת קרקע חקלאית ושטחים פתוחים, מה שנקרא ולקחש"פ, במעמד חגיגי זה בעצם ירדה מנכסיה ואיבדה כל משמעות.

שי חרמש: הפקק הנדל"ני, לטעמי, לא התפתח בהוקוס-פוקוס.

שי חרמש: הפתרון הוא מצג שווא על גבול ההונאה, לעג לאינטליגנציה וליכולת המחשבה של האזרח הפשוט.

שי חרמש: כל מה שמוצע לנו אינו האצה של הביצוע, ובקושי ניסיון קלוש להאצה של התכנון.

שי חרמש: שש הוועדות המוקמות בחטא יוסמכו להציב דירות תחת כל עץ רענן, על כל גבעה רמה, וחמור מכול, בלבו של פארק, לחופו של ים, ועל כל מגרש המיועד אפילו לצורכי ציבור.

שי חרמש: בידיהן כתב מינוי חופשי מכל מגבלה, תכנון וחשיבה לטווח ארוך.

שי חרמש: ממש רשיון לרצח של כל מחשבה על טובת האזרח לדורות הבאים.

שי חרמש: אבל למרבית הפלא, הפקק לא נמצא כלל בתכנון, כושל ככל שיהיה, שהרי 160,000 יחידות דיור כבר אושרו ועברו את כל שלבי התכנון.

שי חרמש: האבוס הוגש גדוש מזון, הסוס איננו בא לאכול, ולמה?

שי חרמש: הממשלה יצאה מהדיור הציבורי חרף העובדה שחוקקה את אותו חוק דיור ציבורי ואף התחייבה בסעיף 10 לחוק לנצל את תמורות המזומנים ממכירות הדירות לצורך בנייה ציבורית חדשה להשכרה.

שי חרמש: רק היום דווח בדיון בוועדת הכספים, כבוד היושב-ראש, שאתה נכחת בו: 35,000 דירות נמכרו בחוק הדיור הציבורי.

שי חרמש: אני, כמי שהייתי אחראי לאגף אחר בתפקידי כגזבר הסוכנות היהודית, מכרנו את דירות "עמיגור", שבאו, כבוד השר, במבנה אחר, מכרו עשרות אלפי דירות במחירים אומנם זולים, אבל בחודש של 39,500 דולר – – –

אורלי לוי אבקסיס: ולא כולן לזכאים.

שי חרמש: אורלי, ודאי לא כולן לזכאים, אבל מה בעצם עשו בחוק הדיור הציבורי?

שי חרמש: אם כבר שאלת, אני מכיר שר שיכון שאחראי לזה, יש לך איזושהי קרבה אליו?

שי חרמש: איזה שר שיכון שהיה גם שותף לעניין.

אורלי לוי אבקסיס: רק שהעניין היה שהכסף היה צריך לשמש למלאי נוסף של דירות – – –

שי חרמש: אורלי, שני אנשים שותפים לעניין, אחד גר בבית-שאן ואחד התחנך בגן-שמואל.

אריה ביבי: ואתה אומר על זה שגר בבית-שאן – כשאתה אומר את שמו תעבור לדום.

שי חרמש: לא, אני אומר את זה לזכות, אורלי, לא בגלל שאת יושבת פה.

שי חרמש: אגב, אני הרבה פעמים אומר קומפלימנטים עלייך אבל זה לא מגיע אלייך, אז זה בסדר.

שי חרמש: אני אומר, מחוקקי חוק הדיור הציבורי, נדמה לי שאבא היה באותו מעמד כשר שיכון, ורן כהן היה חבר כנסת.

שי חרמש: הרעיון היה הרעיון הבא: אנשים גרו עשרות שנים בדיור הציבורי, ב"עמידר", "עמיגור" והחברות המשכנות האחרות, שילמו שכר דירה מאוד מאוד נמוך, ומשנאספו אל אבותיהם עבר הדיור למדינה.

שי חרמש: קם הדור הצעיר שגדל בדירות האלה, גם בבית-שאן, ואמר: זה שכונת הולדתי, כאן נולדתי, כאן גדלתי, כאן שירתי בצבא וחזרתי עם המדים הביתה.

שי חרמש: אני לא מכיר סביבה אחרת.

שי חרמש: והנה, אבא נפטר, אמא נפטרה, ואת הבית הזה, שהוא בסופו של דבר ביתי, לקחו ממני.

שי חרמש: באו ואמרו: למען הצדק, למען המוסר, למען ההגינות, נאפשר לדיירים האלה לקנות את דירותיהם ולהוריש אותן הלאה.

שי חרמש: הרעיון היה נפלא, אבל הסיפא היתה שהכסף שיגיע ילך לקרן לדיור ציבורי.

שי חרמש: אני מוכרח לומר פה דבר שמעטים נבחרי הציבור שיאמרו אותו: החטא לא צמח בממשלה שלכם.

שי חרמש: הקפאת חוק הדיור הציבורי נולדה ביום שנולד הדיור הציבורי, ומאותו רגע כל ממשלה אמרה: זה בסדר שמוכרים את הדירות, אבל קרן – נכון אומרים: הקרן קיימת לעולם הבא?

שי חרמש: הקרן תהיה בעולם הבא.

שי חרמש: כל אחד גלגל את זה הלאה.

שי חרמש: דווח לנו היום שמכרו 35,000 דירות בדיור הציבורי.

שי חרמש: זה לא כולל את מכירות הדירות של "עמיגור", שזאת היתה אופרה אחרת, והייתי אחראי לזה.

שי חרמש: 35,000 הדירות האלה ערכן בפדיון הוא בסכומים מאוד מאוד משמעותיים.

שי חרמש: אני לא מאמין ולא מצפה, וכבוד היושב-ראש, לא אומר: הרגע תביאו את הכסף, כי הכסף לא קיים כרגע.

שי חרמש: אם היו באים ובמקום הווד"ל הזה – ואני אתייחס לזה קצת יותר מאוחר – היו אומרים: אנחנו מודיעים שמ-2012 אנחנו מפשירים את חוק הדיור הציבורי – לא ביום אחד, לא ביומיים; בחמש שנים, בשש שנים, זה חוק כבד, זה מיליארדים, אבל נכנסים לתוך השוק הזה ומפעילים את הדיור הציבורי, ברוח החוק שממשלות ישראל חוקקו ואישרו מחדש בכל שנה, רק אמרו: את הביצוע של הקרן נעשה בהמשך – לכן הממשלה יצאה מחוק הדיור הציבורי, חרף העובדה שהיא חוקקה את חוק הדיור הציבורי, והתחייבה, כמו שאמרתי, בסעיף 10, לנצל את תמורות המזומנים ממכירות הדירות לצורך בנייה ציבורית חדשה להשכרה.

שי חרמש: חוק הדיור הציבורי, אשר כל כולו כוון לרווחת האזרחים, הפך להיות מכשלה.

שי חרמש: כפי שאמרתי, הדירות נמכרו, הקרן לא קמה, וחוק ההסדרים הקפיא אותו.

שי חרמש: נעבור ליזמים – עוד קליינטים ביוזמה הבלתי-מובנת הזאת.

שי חרמש: לנגד עיניהם – נורא נורא מוזר, וזה סוד, וטוב שאין הרבה חברי כנסת, שלא ישמעו את זה יותר מדי – פונקציית המטרה שלהם היא הרווח והתשואה, ואין בזה שום מלה גסה.

שי חרמש: להרוויח ביושר זה דבר הגון.

שי חרמש: הם יודעים היטב כי הצפת השוק תביא לירידת מחירים.

שי חרמש: הם יודעים טוב יותר מהממשלה לווסת את השוק ואת הבנייה בדרך ובאופן שרווחיהם ימוקסמו, והממשלה – זו תורמת את תרומתה הנדיבה בדמות פיגורים מתמשכים בתשתיות.

שי חרמש: מה משמעות העניין?

שי חרמש: איזו זכות – אורלי.

שי חרמש: אני רוצה את אורלי.

שי חרמש: קיבלתי.

אורלי לוי אבקסיס: אני אתך.

שי חרמש: הצליח לי.

שי חרמש: אני אתן לך, אורלי, שתי דוגמאות, ויש כאלה עשרות: בכפר-יונה עומדת תוכנית בנייה של אלפי יחידות דיור.

שי חרמש: הבעיה היחידה היא מכון טיהור שופכין.

שי חרמש: בראש-העין – לא שאני מת על בנייה במרכז הארץ, ואת דעתי על היוזמות במרכז הארץ אני אגיד עוד שנייה.

שי חרמש: בצורה די ברורה אני חושב שכל הראייה של התמרכזות בין גדרה לחדרה היא אסון אקולוגי, אסטרטגי, ביטחוני, דמוגרפי, הכול.

שי חרמש: על זה נדבר אחרי זה.

שי חרמש: יותר נכון שיבנו, העיקר שיבנו – שיבנו על הים, על ההר, על הגבעה – העיקר שיבנו.

שי חרמש: בראש-העין עומדת תוכנית של 13,000 יחידות דיור, שאני לא אוהב אותה, ומצדי טוב שלא תקום אם במקומה זה יקום דרומה לאשקלון, אבל היא לא קמה כי מע"צ לא השלים כביש עוקף.

שי חרמש: המחשבה שאין היצע דירות, הוא לא קיים – יש, ואפשר, ואם הממשלה רוצה, היא יכולה לבצע את זה.

שי חרמש: מה יעזור התכנון המואץ?

שי חרמש: האומנם הוא יוסיף עוד רבבות דירות בתכנון הקלוקל למלאי העקר ממילא של הדירות המאושרות?

שי חרמש: יש 160,000, אז יהיו 260,000.

שי חרמש: על המדף יהיו מוכנים עוד.

שי חרמש: צוואר הבקבוק קיים, אבל הוא קיים גם בתכנון.

שי חרמש: במחוזית – ניתן נתון קטן, כי הנתונים אולי מדגימים את הכול – במחוז המרכז, בוועדה המחוזית, יש פחות מעשרה מתכננים.

שי חרמש: 3,000 תוכניות מוגשות מדי שנה.

שי חרמש: מה אנחנו רוצים מעשרת המתכננים האומללים האלה?

שי חרמש: רבותי, עשרה מתכננים על 3,000 תוכניות.

שי חרמש: מה אתם רוצים מהחיים שלהם?

שי חרמש: הם יעבדו יום ולילה, שבתות וחגים, אפילו ברמדאן – למה יגיעו?

שי חרמש: בחיפה המצב יותר מעניין – שלושה מתכננים.

שי חרמש: צוואר הבקבוק הוא בכלל לא בווד"ל.

שי חרמש: תן לאנשים האלה תגבורת של כוח-אדם בנושאים האלה והם יגיעו קדימה.

שי חרמש: אני רוצה דוגמה – איך אומרים, יצאה לי כרגע, שלא קשורה לווד"לים: היה דיון בוועדת הכספים לפני חודש וחצי עם המפעל הגדול ביותר באופקים.

שי חרמש: למפעל קוראים "שניב", והוא מפעל ששייך לתעשיית נייר.

שי חרמש: הוא מתחרה ב"נייר חדרה".

שי חרמש: "נייר חדרה" – כמובן למרכז הארץ יש תמיד יתרון על פני בית-שאן – –

אורלי לוי אבקסיס: לא צריך לשנע את החומרים.

שי חרמש: – – שדרות וקיבוצים.

שי חרמש: יש פה שני קיבוצניקים על הבמה, אריה, זה לא הולך ברגל.

אורלי לוי אבקסיס: אני לא בדיוק.

אורלי לוי אבקסיס: אני שכירה בקיבוץ ליד.

שי חרמש: זה לא שייך, את גרה שם.

שי חרמש: אל תתחמקי.

אורלי לוי אבקסיס: בקעת בית-שאן, בהחלט.

אורלי לוי אבקסיס: מקום יפהפה.

שי חרמש: ואת שמחה גם, יפה.

שי חרמש: המפעל הזה מתחרה ב"נייר חדרה".

שי חרמש: "נייר חדרה" – מרכז הארץ, עדיפות מיידית, נגישות של גז, מקבל גז, עלות הייצור שלו נמוכה ב-8% משל "שניב".

שי חרמש: "שניב" לא עומד במאבק הזה, מחכה לגז, מחכה לגז.

שי חרמש: מתברר שצינור הגז נמצא 8 ק"מ ממנו, אבל מה?

שי חרמש: התוכניות להובלת הגז מצומת כפר-סילבר לאופקים – אמרו לו: זה עניין של שנה וחצי.

שי חרמש: הוא אומר: שנה וחצי אני לא מחזיק מעמד.

שי חרמש: אם אתם רוצים, אני סוגר את המפעל, אני אפסיד פחות, ותהיו בריאים כולכם.

שי חרמש: בעיית מגבלת התכנון, לאשר תוכניות – הרי על מה מדובר?

שי חרמש: יש גז – יש גז; צינור הגז מגיע לכפר-סילבר – הגיע לכפר-סילבר.

שי חרמש: יצא לי לנסוע משם לאופקים, זה 8 ק"מ.

שי חרמש: זה לא נוסע לא דרך מגדלים, לא דרך מנהרות, לא דרך אוטוסטרדות – במדבר הפתוח אצלנו בנגב.

שי חרמש: ועדות התכנון לא יכולות לאשר, כי צריך מומחה לגז – אגב, זה נכון – אבל מומחי הגז היחידים שישנם עוסקים בחיות הים: בלווייתנים ובתנינים ובמירה ומאירה, בזיווה – בכל הבארות בים, ואין מומחה גז אחד שאפשר להעביר אותו לוועדה המחוזית שיבדוק את התוכניות של "שניב" להובלת הגז עוד 3 ק"מ.

אורלי לוי אבקסיס: זה מה שמעכב את זה?

שי חרמש: זה מה שמעכב את זה, כרגע.

שי חרמש: זה אחד העיכובים.

שי חרמש: היו עוד כמה עיכובים.

שי חרמש: אחד העיכובים זה שאמרו לו: שמע, זה עוד ייקח זמן לאשר את התוכניות.

שי חרמש: זה נוסע, תאמיני לי, על כביש באר-שבע–נתיבות – תאמיני לי, לא עמוס, לא צפוף, אין מחלפים, אין שום מכשלות.

שי חרמש: אני אומר, אותו הקשר בא מפה.

שי חרמש: ברגע שאין לך אנשי מקצוע, מבקרי תוכניות – אם זה לשיכון, אם זה לגז, אם לכל דבר אחר – אתה יכול להגיש מה שאתה רוצה, התוכניות תקועות.

שי חרמש: אציע כי את עלות הווד"לים – ומדובר כנראה על השקעה מאוד גדולה.

שי חרמש: איך אני יודע שההשקעה היא מאוד גדולה?

שי חרמש: ועדת הכספים לא הסכימה לאשר לפני שבוע ימים 3.5 מיליון שקל ליועץ לוועדת שרון-קדמי.

שי חרמש: פשוט לא יאומן.

שי חרמש: הייעוץ לוועדת שרון-קדמי לעניין התחרותיות במשק דורש השקעה של 3.5 מיליון שקל.

שי חרמש: קם גפני, אתם מכירים את ההופעה הדרמטית, ואמר: מי שרוצה 3.5 מיליון שקל – אני מתנדב לעשות את זה בחינם.

שי חרמש: תגידו לי לאן לבוא.

שי חרמש: אז אני אומר: את מחיר הווד"לים קחו, תוסיפו, תעתיקו לוועדות הקיימות, תקבלו תוצאה מקצועית טובה יותר, מהירה יותר, זולה יותר, מעוטת כשלים וחשוכת טעויות של פזיזויות.

שי חרמש: בואו נעבור לרישוי, שזה השלטון המקומי.

שי חרמש: הבעיה לא פחות מורכבת.

שי חרמש: השלטון המקומי קצר בתקנים.

שי חרמש: אני מכיר את זה מניסיוני כ-15 שנה כראש רשות.

שי חרמש: אתה צריך להוסיף תקן, הממונה על המחוז צריך לחתום, ההוא צריך לתקצב – זה כן בתקנים, זה לא בתקנים – ואז אומרים לך: רק שכר כזה וכזה, ועם השכר הזה והזה שאתה מציע למהנדס מהמועצה, אתה הרבה פעמים לא יכול להעסיק עוזרת בית.

שי חרמש: אותן משרות מקצועיות זוכות לתגמול דל.

שי חרמש: התוצאה היא כוח-אדם בחסר, מחסור בכוח הנדסי מקצועי, רמה מקצועית חסרת ניסיון – רישוי של דלות.

שי חרמש: ובעצם, למה נזרוק את התורה שכתבנו אך לפני כמה שנים במו ידינו וקוראים לה תמ"א 35?

שי חרמש: שנים דנו מיטב המוחות, מיטב הכוחות המקצועיים.

שי חרמש: אני יודע כמה אנחנו, כראשי מועצות אזוריות, עסקנו בתמ"א הזאת – כמה יכול רישוי כפרי לגדול, ל-300 משפחות, ל-500 משפחות, האם זה על חשבון עיירות הפיתוח, לא עיירות הפיתוח – דיונים פה באמת עמוק לתוך הלילה.

שי חרמש: ותמ"א 35 היא היום – – – תוכנית מיתאר ארצית מוכרת ומאושרת לכל דבר ועניין.

שי חרמש: מיטב המוחות עבדו עליה, חיפשו את האיזון בין הפיתוח האורבני לשימור הסביבתי.

שי חרמש: תמ"א 35 שחררה 280,000 דונם לבינוי.

שי חרמש: את שתוכנן היום משליכים לפח ואומרים: מי צריך תמ"א 35?

שי חרמש: הווד"ל יקום, ישב, יום-יומיים, שבוע ואולי שבועיים.

שי חרמש: מה שנאסר ייתן, מה שניתן ייאסר, איפה שלא ייבנה, ייבנה, איפה שכן ייבנה, לא ייבנה – – –

אורלי לוי אבקסיס: רגע, אבל הבעיה של תמ"א 35 בעצם זה שחלק מהמושבים, מהקיבוצים האלה, צריכים קודם כול לקבל את ההסכמה הפנימית של החברים כדי באמת לקום.

אורלי לוי אבקסיס: יכול להיות שזה בעצם סוג של חסם שאותו לא הצלחנו לפתוח, ולכן ישנו צורך בשחרור, דרך, אולי, הווד"לים.

שי חרמש: לא, אבל תמ"א 35 קודם כול ייעדה 265,000 דונם אדמה.

שי חרמש: זאת אומרת, יש היום כתמים על מפת מדינת ישראל שאתה יודע איפה אתה יכול לבנות.

שי חרמש: הבעיות הפנימיות בקהילות הקטנות שלנו מאוד מורכבות.

שי חרמש: אני מדבר בגדול, גרוסו מודו, בגדול, 260,000 דונם מסומנים, יש ייעוד.

שי חרמש: אמרו: פה יקום.

שי חרמש: זה מזכיר לי את זיכרונות העבר שלי, אורלי, את לא תביני על מה אני מדבר.

שי חרמש: היה שיר ששרנו פעם בשנה ביום מאוד חשוב, הוא לא היה 1 באפריל, הוא היה חודש אחרי זה.

שי חרמש: שרנו: "עולם ישן, עדי היסוד נחריבה" וכו' וכו', והסיומת היא: "לא כלום אתמול, מחר – הכול".

שי חרמש: קראו לזה "האינטרנציונל".

שי חרמש: הם משליכים, כל מה שהיה לא היה.

שי חרמש: אריה, גם אתה לא תבין כי לא גדלת בבית היוצר הזה.

אריה ביבי: אני מסכים אתך, לא.

אריה ביבי: גדלתי על בית"ר.

שי חרמש: "עולם ישן, עדי היסוד נחריבה, מגב כפוף נפרוק העול, את עולמנו אז נקימה, לא כלום אתמול, מחר – הכול".

שי חרמש: מה שהיה לא שווה כלום.

שי חרמש: יאללה בית"ר, תל-חי.

שי חרמש: ומי בעצם ייהנה מהפירות הבאושים האלה?

שי חרמש: ודאי שלא שוכני האוהלים ברוטשילד, גם לא חסרי הדיור בפריפריה, שהרי בסופו של יום הרשות נתונה לקבלן הפרטי.

שי חרמש: ברצותו בונה, ברצותו ממתין לספקולציה הבאה, ובעצם אין שום סנקציה.

שי חרמש: תבדקו רגע את החוק, ואת זה – אגב, לשבחו של ד"ר דב חנין.

שי חרמש: אתה בעצם נותן שטחים לקבלן לבנות, בונה – בונה, לא בונה – לא בונה.

שי חרמש: מקסימום קוראים לו, עושים לו "נו, נו, נו", לא שוללים את התוכנית.

שי חרמש: והרי תמיד "מגדלי החוף" מניבים פרי טעים יותר מ"גבעות גורל" בבאר-שבע, את מכירה את זה, ואם לא אביא אותך לשם – –

אורלי לוי אבקסיס: מכירה.

שי חרמש: – – או "שכונת האירוסים" בירוחם.

שי חרמש: מרחבי הדיור יופרחו, שהרי פנטהאוז ודופלקס, שמות מהטרמינולוגיה הזרה, עדיפים על מלה עברית צרה וצנועה של דירה צנועה בת חדר וסלון.

שי חרמש: ומה אכפת לו לקבלן?

שי חרמש: 25% תוך שנתיים וחצי.

שי חרמש: ואם לא? אז לא.

שי חרמש: ומה טעים יותר לחכו של היזם?

שי חרמש: תאמין לי, ממש כמו הצייד: לשבת, להמתין, מלאי תחמושת בקנה, כל שנדרש הוא הרבה סבלנות להמתין לשעת רצון, להזדמנות לצוד את הציד השמן, עסיסי, הטעון בהרבה רווח, ואיש לא דוחק ואיש לא לוחץ.

שי חרמש: אלא שאת תורת העוד דונם ועוד עז, הדרך שבה הורינו בנו את הארץ, החליפו מושגים מהעולם הגדול, מושגים גלובליים.

שי חרמש: לא תכנון מקומי אלא "סופר-טנקר".

שי חרמש: מתוספת של חמישה תקנים בעיריית יבנה לוועדה המקומית, אני מניח שראש הממשלה לא יקבל כותרת.

שי חרמש: לחיזוק המערכת הקיימת, לתגמול במועצה או עיירה שכוחת אל בפינה כזאת או אחרת אין שום אפקט שיווקי ולא תופיע כותרת בעיתון.

שי חרמש: כדי להבין את גודל העוול, ראו מי היו אורחי הכנסת, וזה דבר מעניין, מי בא לבקר פה בדיונים על הווד"לים.

שי חרמש: מעניין.

שי חרמש: הסתכלתי בו, לא הייתי יותר מדי פעיל שם כי מקומי בוועדת הכספים.

שי חרמש: חסרי דיור?

שי חרמש: לא ראיתי.

שי חרמש: מעמד הביניים מרוטשילד?

שי חרמש: לא הגיע.

שי חרמש: בעלי הון וממון, הם באו, עם הלוביסטים, עם יועצים מקצועיים, עם יועצים משפטיים, עם מומחים לכל דבר ועניין.

שי חרמש: הם היו שם בהמוניהם, ליוו את הנושא בעניין רב, הסתובבו במסדרונות, חיפשו את הח"כים, וכל מי שהיה מוכן לתת רגע תשומת לב אליהם, הם העתירו עליו שפע מידע ואינפורמציה, וכמובן אי-אפשר לומר שהיו אובייקטיביים.

שי חרמש: ומעט חזון: האומנם ארץ שלמת בטון ומלט?

שי חרמש: האומנם גוש-דן גוש בטון?

שי חרמש: עד היכן, רבותי, תגיע הצפיפות במקום הצפוף ביותר עוד מעט – לא אגיד בעולם, כי על-ידי, בעזה, יותר צפוף, אבל אין ספק, צפוף להחריד.

שי חרמש: האם לא היה ניתן להפוך את המשבר הזה למשבר של הזדמנות?

שי חרמש: האם לא היה ראוי שהקרקע בפריפריה תשווק במחיר אפס ולו כדי ליצור תמריץ להגירה למרחבים הפתוחים?

שי חרמש: ופה, גברתי היושבת-ראש, לא היתה יכולה ליפול לזכותי זכות יותר גדולה מזה שאת היושבת-ראש.

שי חרמש: ההרחבות הקהילתיות ביישובים הכפריים.

שי חרמש: מגמה שהתחילה בהצלחה רבה במושבים והגיעה לקיבוצים – את בונה בהרחבה או שאת גרה בשכירות?

אורלי לוי אבקסיס: אני עוד מחכה שהחבר'ה בקיבוץ יאשרו את העניין של ההרחבה.

אורלי לוי אבקסיס: יש שם קצת מאבקים פנימיים, כמו שאתה יודע.

אריה ביבי: שי, אתה יכול לקצר, לא את כל הנאום שלך.

שי חרמש: קודם כול, את מוזמנת אלי, אצלי זה מסודר.

שי חרמש: לא, לא, אני לא אקצר.

אורלי לוי אבקסיס: הבעיה היא שגם בבית-שאן עוד לא הופשרו שטחים חדשים, מה שאומר שאני בשכירות.

שי חרמש: יש פה שר שעוסק בעניינים אחרים, אז לא אפריע לו.

שי חרמש: אני רוצה לספר סיפור מאתמול, שימו לב: קיבוץ משמר-הנגב נמצא על פאתי העיר רהט, העיר הבדואית הגדולה ביותר בעולם.

אריה ביבי: דרך אגב, גם הם עשו אוהלים.

שי חרמש: מי, רהט?

שי חרמש: אני אסע בשבת לבקר.

אריה ביבי: חלק גדול מהבדואים באוהלים.

שי חרמש: שימו לב, זה לא יאומן.

שי חרמש: כשהראיתי אתמול לשר אטיאס, זה כמעט הזכיר לי את הבדיחה על היהודי מהעיירה שבא לוורשה לגן החיות בפעם הראשונה, ומראים לו את הג'ירפה, והוא מסתכל ומסתכל, מסתכל ומסתכל.

שי חרמש: אחרי כמה פעמים הוא אומר לאיש שליווה אותו: אדוני היקר, אין חיה כזאת – כי הוא לא ראה בעיירה.

שי חרמש: אספר את סיפור קיבוץ משמר-הנגב, הרחבה קהילתית.

שי חרמש: הקיבוץ נמצא בנגב, ליד רהט.

שי חרמש: פונה למינהל מקרקעי ישראל, ואני רוצה שבפרוטוקול יופיע, אם אדוני שומע אותי, שיתקשר למשכן: "דורון יוסקוביץ, שמאי מקרקעין ומוסמך במינהל עסקים".

שי חרמש: אני מתבייש, כי זה גם התואר שלי, מינהל עסקים.

שי חרמש: "שמאות מקרקעין, ייעוץ כלכלי ונדל"ן, ניהול נכסים".

שי חרמש: ודורון יוסקוביץ התבקש במינהל מקרקעי ישראל לתת שמאות למגרש במשמר-הנגב.

שי חרמש: אדון יוסקוביץ קובע כדלהלן: מגרש 34, 500 מ"ר ועוד 10 מטר חצר עודפת – לא יודע מה זה – שווי המגרש: 600,000 שקל, שווי החצר העודפת – 10 מטר – 4,706.

שי חרמש: שווי ביניים – 595; שווי המגרש הכולל – 612; עלות פיתוח – 165,000, שווי המגרש – 778,000 שקל, חצי דונם.

שי חרמש: לדונם – 1,556,000 – –

אורלי לוי אבקסיס: ועוד לא בנית בית.

שי חרמש: – – וזה לא נמצא בארלוזורובה פינת דיזנגובה.

שי חרמש: זה על כביש 24, בין נתיבות, בואכה כפר-סילבר, הגעתך לבאר-שבע.

אורלי לוי אבקסיס: אולי הבעיה היא באמת אצל אותם יועצים, שהם לרגע שוכחים, אולי אנחנו מדינה קטנה, אבל הם מאמינים שהם עוד במתחם של גוש-דן.

אורלי לוי אבקסיס: פשוט לא יאומן, מנותק.

שי חרמש: לא יאומן.

שי חרמש: אתה רואה את זה, רצתי לאטיאס, שהיה עסוק באיזה דין ושיח עם הסיעה החרדית השנייה.

שי חרמש: אמרתי לו: משה גפני, זוז הצדה.

שי חרמש: הוא אמר לי: איך אתה מדבר?

שי חרמש: אמרתי לו: זוז הצדה.

שי חרמש: אמרתי לו: תראה את זה.

שי חרמש: הוא אומר: אני לא מאמין; תיקח, תוריד את זה.

שי חרמש: אז מה אנחנו רוצים וד"לים, ונדלים, בבלדים?

שי חרמש: תגיד לי מה?

שי חרמש: בואו נגיד שהתכנון הגדול ביותר – במשמר-הנגב יש 132 יחידות דיור, חלקן מאוכלסות ובחלקן אפשר מחר בבוקר לפתור בעיה.

שי חרמש: אלא מה?

שי חרמש: צריך לקחת שמאות של 778,000 שקל.

שי חרמש: אגב, אני רוצה להיות הגון: לא דורשים 778,000 שקל.

שי חרמש: דורשים רק 31% מזה, כי זה בנגב.

שי חרמש: אבל רגע, הסיפורים שלי יכולים להימשך.

שי חרמש: אריה, את יודע מה?

שי חרמש: סע הביתה, תאכל, תן לי את החצי שעה שלך.

שי חרמש: יש לי את הסיפור הבא: ב-45 השנה האחרונות אני מתגורר בקיבוץ כפר-עזה.

שי חרמש: נמצא בקו העימות.

שי חרמש: הקהילה הקרובה ביותר להנייה.

שי חרמש: בקיבוץ כפר-עזה יש הרחבה קהילתית.

שי חרמש: 45 משפחות בחרו לבנות את ביתן 1,650 מטר מגדר המערכת.

שי חרמש: יפה.

שי חרמש: קרקע, לא להתרגש, בחינם.

שי חרמש: לא חלילה כי האוצר היה נדיב גדול אלא כי זיכרונו לברכה יורי שטרן וייבדל לחיים ארוכים סטס מיסז'ניקוב ועבדכם הנאמן שי חרמש באו לפני חמש שנים וחוקקו בכנסת חוק שדרות והנגב המערבי – קו עימות דרומי, ויש פטור אפס מהקרקע.

שי חרמש: לכאורה "בוננזה".

שי חרמש: מה אפשר לעשות יותר מלבוא ולתקוע יתד?

שי חרמש: קבלן אחד בא, בנה כמה בתים, ראה שקשה העניין, אמר: חבריה, הבנתי, הלך.

שי חרמש: קבלן שני בא, בנה כמה בתים, אמר: חבריה, הייתם נפלאים, תרמתי את חלקי לציונות, תנו לחזור לתל-אביב.

שי חרמש: קבלן שלישי בא, בנה כוכים לחשמל והסתלק ונשארנו עם התוכנית.

שי חרמש: מצאנו יזם שמוכן לבוא.

שי חרמש: אומר היזם, תשמעו, היות שהאזור קשה, אתם יודעים, לא כל יום, אבל מפעם לפעם נופל כאן פצמ"ר כזה, הפועלים שלי עובדים עם קצת "צבע אדום", צריך ל-15 שניות להתחבא, חוזרים חזרה לעבודה.

שי חרמש: הוא אומר, אני רוצה דבר אחד, אני רוצה – מגלי, תשמע סיפור – אני רוצה דבר אחד: אני רוצה 80% בנייה מרוכזת, 20% בנייה פרטית.

שי חרמש: הוא אומר: אני הולך לעשות את כל הפיתוח, את כל התשתיות, אני משקיע מיליונים, לך תרוץ יום אחרי מגלי ויום אחרי אריה ויום אחרי אורלי; תן לי את חלקי, שאתה בונה באופן עצמאי, אחד בונה – נתקע, שני התגרש מאשתו, שלישי התחרט.

שי חרמש: הוא אומר: לא בונה; רוצה?

שי חרמש: 80% תנו לי ביד.

שי חרמש: על-פי חוקי המינהל, בתנאים מיוחדים אפשר לקבל את זה.

שי חרמש: אני לא מכיר תנאים יותר מיוחדים מאשר אצלי בבית, באזור שאני גר.

שי חרמש: אנחנו כבר חצי שנה לא מצליחים להגיע להסכמה על ה-80–20.

שי חרמש: עכשיו יש סיפור נוסף, כבר בנו 45 יחידות דיור.

שי חרמש: מתנהל הוויכוח האם ה-80% יהיה מהיחידה הראשונה, שזה קבלן שכבר מזמן איננו, או מהיחידה ה-45.

שי חרמש: אומר הקבלן: אני בא מה-46, מה אתם רוצים ממני מהראשונה?

שי חרמש: הדיון הזה מתנהל ביום שלישי לפני שלושה שבועות, נקבעה ועידת פסגה בירושלים, בירת ישראל לנצח, שלא תחולק: ירון ביבי, שולה בן-צבי, יועצים משפטיים, הקבלן, ראש המועצה האזורית שער-הנגב, הקיבוצים ואני.

שי חרמש: מה לעשות, שבוע לפני זה ראש המינהל התפטר.

שי חרמש: אני מצלצל, שואל מה לעשות, אומרים לי: אתה יודע מה?

שי חרמש: חכה קצת עד שיגיע ראש המינהל הבא.

שי חרמש: אני אומר: אתם השתגעתם לגמרי, זו כבר לא שאלה של כסף, כבר לא שאלה של תוכניות, שאלה של טמטום, של אטימות, של רשעות, של עצלנות, של אנטי-ציונות.

שי חרמש: אתם יודעים מה, פשוט אין מלים.

שי חרמש: אלה חוויותי מקו העימות הדרומי, שכבר יש הכול, ישנם מטורפים שמוכנים לשים 800,000 שקל על בית צמוד קרקע מתחת לפצמ"רים, אז גם להם אומרים: חכו עד שראש המינהל יתחלף, הבא יבוא, ניפגש, ודאי גם נראה מה קורה.

שי חרמש: האם לא היה ניתן במחיר חופש הבנייה הפרוע, אשר יעשיר את כיסי העשירים, לתבוע תביעה סוציאלית, לאומית, ציונית אחת בלבד?

שי חרמש: תנאי מחייב – מה אני כבר רוצה?

שי חרמש: – לו זעום ביותר: דירות עממיות, כחלק מהמתחמים של הבנייה.

שי חרמש: לא גטאות, לא שכונות לעניים, אלא דרישה שבכל בלוק ובכל מבנה יינתנו גם דירות.

שי חרמש: לא לעניים, אני לא מדבר על עניים.

שי חרמש: דירות קטנות, לא פנטהאוזים, שני חדרים וסלון, חדר וסלון, 50 מטר, 70 מטר, 800,000 שקל, 900,000 שקל.

שי חרמש: את זה לפחות.

שי חרמש: די כבר, שחטתם, שדדתם, השתגעתם, תסלחו לי, על כל השכל עם העניין הזה.

שי חרמש: לפחות תראו מבט אחד, תגידו, אנחנו מוכנים לכפות על הקבלן שעל כל בית של 40 דירות יהיו ארבע דירות של 50 מטר.

שי חרמש: גם זה לא מופיע שם.

שי חרמש: אבל יש תשובות הרבה יותר סקסיות, מתאימות, קיבלנו הודעה על 50% הנחה לעגלות ילדים באוטובוס, 50% הנחה לסטודנטים באוטובוסים.

שי חרמש: אני כבר בגיל הקשישים כך שאם אני אגור בצפון, אולי יסדרו לי גם חימום יותר זול.

שי חרמש: אצלי באזור מספיק חם גם ככה, לא צריך לחמם.

אורלי לוי אבקסיס: גם אצלנו חם.

שי חרמש: ועוד איך.

שי חרמש: חבריה, בשורה, קרקע בחינם למעונות סטודנטים.

שי חרמש: עבדכם הנאמן עומד בראש מכללה, מכללת "ספיר" הסמוכה לשדרות.

שי חרמש: בעיר שדרות נמצא כבר 12 שנה מתחם מיועד ל-600 מיטות של מעונות סטודנטים.

שי חרמש: ראו איזה פלא, הקרקע בשדרות בחינם.

שי חרמש: היא לא בחינם בגלל ה"ונדל", היא בחינם כי יש חוק שאומר שבקו עימות קרקע בחינם.

שי חרמש: ביום שהודיעו על מעונות הסטודנטים מצלצל לי חברי ורעי כאח לי, ראש עיריית שדרות, מר דוד בוסקילה, ואומר לי, תגיד לי, אתם מטומטמים?

שי חרמש: אתם צוחקים לנו בפרצוף?

שי חרמש: אין לכם בושה?

שי חרמש: הוא אומר, מה אתה מוכר לי קרקע בחינם, יש לי קרקע בחינם, תביא את המעונות.

שי חרמש: לא נולד קבלן שמוכן היום לבנות בשדרות במחירי שכירות מעונות סטודנטים, אלא אם כן יקום מישהו ויתחייב לו רק על דבר אחד – על שכירות מלאה ל-12 חודש.

שי חרמש: אם יש מישהו פה, שיקום.

שי חרמש: היחידה שקמה זו שלי יחימוביץ.

שי חרמש: אף אחד לא קם.

שי חרמש: הוא אומר לי, איזה קבלן יבנה בשדרות אם לומדים שמונה חודשים?

שי חרמש: ארבעה חודשים זה ריק.

שי חרמש: אומרים לו, המחיר יהיה רק 300, 400 שקל.

שי חרמש: חבר'ה, אתם יודעים מה, אם זה כל כך מוצלח, תעשו את זה לבד.

שי חרמש: גם ההרפתקה הזו של מעונות סטודנטים איננה יותר מאשר תאמין לי, בחיי, בחיי, לעג לרש.

שי חרמש: ולסיום, בדקה האחרונה, לאדוני ראש הממשלה ולשר שלא מקשיב, רק כדי שיעביר אליו.

שי חרמש: המינוח שנתת "סופר-טנקר" הוא ממש מתאים.

שי חרמש: זה ממש כמו אותו "סופר-טנקר" שהבאת בממון רב מעבר לים, הספיק לבצע גיחת ראווה אחת מעל רכסי הכרמל הבוערים, נתן מכת צינון ונעלם.

שי חרמש: כך גם ה"סופר-טנקר" הנדל"ני, אלא שהוא כנראה אפילו צינון קל לא יביא ונישאר כאן כולנו עם הגחלים הלוחשות ביד.

שי חרמש: לא ל"סופר-טנקר", אדוני, אנחנו נזקקים; אנחנו נזקקים, אדוני ראש הממשלה, לאינסטלטור.

שי חרמש: לאינסטלטור פשוט עם ספירלה פרימיטיבית ופשוטה, שתדע לפתוח סתימות בצנרת, לסובב את הידית וזה פותח.

שי חרמש: משבר הנדל"ן הוא לא היי-טק.

שי חרמש: משבר הנדל"ן, אדוני ראש הממשלה, הוא low-tech.

שי חרמש: הסתימות הן מעשי ידי אדם, במקרה הזה מעשה ידיך ומאנשי שולחיך.

שי חרמש: חברת הנדל"ן שלך, אדוני ראש הממשלה, חברת ממ"י, ספסר הקרקעות הגדול במדינה.

שי חרמש: בנק ישראל מכביד ידו על שוק המשכנתאות.

שי חרמש: אלה נותרו עבור האמידים בלבד.

שי חרמש: ובכך מגדילים את המצוקה.

שי חרמש: לכך, הוסף, תסלחו לי, את מצוקת העובדים הזרים.

שי חרמש: בשורת בני ישראל במצרים.

שי חרמש: עם ישראל יחזור אחרי הפירמידות לבנות את הבתים.

שי חרמש: לא יקום, כף המלט, הפיגום והטיח, זה לא יצלח.

אורלי לוי אבקסיס: משפט אחרון.

שי חרמש: שוב אל המקורות, אדוני המנהיג, עשה כמנהג משה רבנו.

שי חרמש: שים לך שרי אלפים, שרי מאות, שרי עשרות, ולא, אדוני השר, שרים בממשלה.

שי חרמש: אלה הם כוח האדם הנדרש בשרשרת, הם יעשו את העבודה.

שי חרמש: פנייה אישית בשמי ובשם היושבת-ראש.

שי חרמש: מדינת ישראל קטנה מכדי להתחלק למרכז ופריפריה.

שי חרמש: את הפתרון יש לאתר בפיזור האוכלוסין.

שי חרמש: המרחקים קצרים.

שי חרמש: תן קרקע זולה, מעט סיוע, תמרוץ מורים, פריסת תשתיות תחבורה, ותראה איך הארץ הופכת לארץ אחת, יחידה שלמה ומושלמת שאיננה מתחלקת בין מדינת גוש-דן למדינה האחרת.

אורלי לוי אבקסיס: תודה.

שי חרמש: אדוני ראש הממשלה, משפט אחרון.

שי חרמש: יצחק בן-אהרון, זיכרונו לברכה, מקברניטי ההתיישבות וההסתדרות, טבע את המטבע "עוז לגבורה בטרם פורענות".

שי חרמש: הפורענות כבר לפתחך, אזור עוז ופעל בתבונה, בנחישות, ובעיקר באמצעים הנכונים.

שי חרמש: אל יהיה חוק הווד"לים, חוק הוונדלים, חוק אשר רק ימיט פורענות על כולנו.

שי חרמש: תודה רבה.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה לך, חבר הכנסת שי חרמש.

אורלי לוי אבקסיס: לפני שאנחנו ממשיכים עם הבא בתור ברשימת הדוברים, הודעה למזכיר הכנסת.

נאזם בדר: ברשות יושבת-ראש הישיבה, אני מתכבד להודיע, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה ולקריאה שלישית: הצעת חוק ההוצאה לפועל (תיקון מס' 34), התשע"א–2011, שהחזירה ועדת החוקה, חוק ומשפט; הצעת חוק לפיקוח על ייצור הצמח ושיווקו, התשע"א–2011, שהחזירה ועדת הכלכלה; הצעת חוק ההתגוננות האזרחית (תיקון מס' 16), התשע"א–2011, שהחזירה ועדת החוץ והביטחון; הצעת חוק לתיקון פקודת בתי-הסוהר (מס' 40), התשע"א–2011, שהחזירה ועדת הפנים והגנת הסביבה; הצעת חוק הרשויות המקומיות (בחירות) (תיקון מס' 40), התשע"א–2011, שהחזירה ועדת הפנים והגנת הסביבה.

נאזם בדר: החלטת ועדת האתיקה בקובלנות בעניין הדיון במליאת הכנסת בנושא המשט לעזה.

נאזם בדר: תודה.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה לך.

אורלי לוי אבקסיס: (קריאה שנייה וקריאה שלישית)

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו עם הבא בתור ברשימת הדוברים, חברי לנשיאות, סגן יושב-ראש הכנסת, חבר הכנסת מגלי והבה.

אורלי לוי אבקסיס: בבקשה, חבר הכנסת מגלי, לרשותך 30 דקות.

מגלי והבה: גברתי היושבת-ראש, השר מתן וילנאי, חברי חברי הכנסת, יצא לי, גברתי, אתמול, כשיושב-ראש הכלכלה, חבר הכנסת כרמל שאמה, הציג את חוק הווד"לים, לנהל את הישיבה.

מגלי והבה: כששמעתי אותו נעשיתי יותר חרד, כיוון שהוא בא והציג לנו את הצעת החוק, באומרו שזה הפתרון לבעיית הדיור במדינת ישראל, וזה הפתרון לאותם אנשים שכבר יותר משבועיים-שלושה מוחים על מה שמתרחש בסוגיה של בעיית הדיור ובעיות אחרות.

מגלי והבה: כשאנחנו היום יושבים כאן ומסתכלים על עצמנו, אנחנו ככנסת, אני חושב שמי שהאזין ושמע ועקב אחרי הוועדות – לא היתה ועדה אחת ולא היתה ישיבה אחת שלא הציגו – בעיקר אנשי האופוזיציה – את הבעיות הבוערות של מדינת ישראל.

מגלי והבה: ואמרנו שאנחנו מדברים על בעיות הדיור, שמה לעשות, כל הזמן הם אומרים: יש ממשלה שהיתה פה ולא עשתה כלום.

מגלי והבה: אבל שנתיים וחצי – המנגינה הזאת נמאסה.

מגלי והבה: ובסוף מגיעים אלינו עם הצעת חוק, אחרי שכל הבעיות האלה היו ידועות, התרענו עליהן, דיברנו עליהן, וכל זה מעשי ידיה של הממשלה הנוכחית.

מגלי והבה: וכשמסתכלים על המדיניות החברתית של הממשלה הזאת, ראינו לאורך השנתיים וחצי – ואני מדבר על כל הקואליציה, אי-אפשר רק להסתכל על חלק מהקואליציה – הרימו את ידיהם לאותה מדיניות, כאשר המיסוי העקיף שמוטל על האזרחים כל הזמן קיבל את האישור של המליאה הזאת, גם בוועדות וגם כאן במליאה.

מגלי והבה: כשאנחנו מדברים על העלאות המחירים, מישהו שיער שאחרי שנעלה את הבלו על הדלק זה לא ישפיע על כל המחירים ולא יביא את הבעיות הבוערות של האוכלוסייה?

מגלי והבה: זה לא, אנשים, הרי התרענו ואמרנו.

מגלי והבה: אני הרי יכול לדקלם את המספרים של העובדים, עובדי הציבור – 750,000 עובדים בסקטור הציבורי, גברתי היושבת-ראש – שליש מהם מקבל פחות מהמשכורת הממוצעת במשק.

מגלי והבה: וכשאנחנו רואים את המטלות של אותו סקטור – וזה מה שנקרא ציבור שלא מייצג רק ציבור אחד או מגזר אחד או מקום אחד; זה ציבור שחוצה מפלגות, מייצג את כל המגזרים, מייצג את כל המקומות, אם זה המרכז ואם זה הפריפריה.

מגלי והבה: ואפילו חלק מחברי הקואליציה, שדיברו בחריפות נגד הממשלה, אמרו שהבועה הזאת עוד תתפוצץ לנו בפרצוף.

מגלי והבה: והיו חברי כנסת אמיצים שאמרו:

מגלי והבה: אנחנו נצביע נגד כל המדיניות הזאת של הממשלה, ולצערי הרב בסופו של דבר המדיניות הזאת ממשיכה.

מגלי והבה: אני לא רוצה להיכנס למהות החוק וההסתייגויות, שבכלל – היו הסתייגויות טכניות, היו הסתייגויות מהותיות שאנחנו הצגנו, ושוב היה חוק מונע מראש, לא אפשרו אפילו לקבל הסתייגות אחת.

מגלי והבה: וכשאמרנו: חברים, יש הסתייגות, אנחנו מדברים על דיור בר-השגה, איך אפשר לעשות הקלות ולעשות תכנון.

מגלי והבה: אנחנו לא מדברים כרגע על הנזקים של התכנון המקוצר, אלא אנחנו מדברים על תכנון מהיר שמטרתו להביא לשינוי, ושאנחנו בסופו של דבר בתוך המטרות לא נגיד שאנחנו מוכנים להתחייב על דיור בר-השגה.

מגלי והבה: למי הדיור הזה בר-השגה?

מגלי והבה: לאותן אוכלוסיות שזקוקות לדיור הזה.

מגלי והבה: ובסוף, במשפט אחד, אמרו: דיור בהישג יד.

מגלי והבה: התשובה של הממשלה הזאת לאותם אנשים, לאלה שגרים באוהלי המחאה, ומרוב בושה של הממשלה הזאת אפילו מנסים להדביק לאותם אנשים כל מיני צורות, כל מיני תיאורים שלא מתאימים לאנשים מתורבתים.

מגלי והבה: לאיזה סף נמוך הגיעו הממשלה הזאת ואלה שיושבים בה?

מגלי והבה: כשאני מדבר באמת על החוק הזה וצורת הקבלה שלו – גם העלינו סוגיה אחרת במסגרת חוק הווד"לים: מה קורה עם הלא-יהודים?

מגלי והבה: מה קורה עם האוכלוסייה הערבית בתוך מדינת ישראל?

מגלי והבה: מה, להם לא מגיע דיור?

מגלי והבה: להם לא מגיע הקלות בדיור?

מגלי והבה: אז אמרו: ודאי, אנחנו חייבים להתחשב בהם.

מגלי והבה: דיור למיעוטים – כאשר שוב, כמו שהכניסו דיור בהישג יד, אמרו דיור למיעוטים.

מגלי והבה: אנחנו יודעים שאין לנו בנייה רוויה בתוך היישובים האלה, ואפילו אם אתה רוצה לתכנן, ואמרו: עד 100 יחידות דיור.

מגלי והבה: הרי בקושי הוועדות הקיימות נותנות אישור לארבע קומות או לארבע יחידות דיור, והיום דורשים מאותן רשויות להתארגן בשנה וחצי, לדברי יושב-ראש הוועדה, ולהכין תוכניות לבניית 100 יחידות דיור.

מגלי והבה: כשאנחנו מדברים על הנושא הזה של החוק הזה, שהוא לדעתו של ראש הממשלה, לדעת רבים מדובריו, לדעת רבים מחבריו לאותה סיעה – הם אומרים: זה הפתרון, זה המהפכה בדיור, זה הפתרון להגיע לדיור, ואפשר מהר מאוד להוציא את החסמים, להוריד את המכשולים, ואפשר לבנות.

מגלי והבה: ואתה שואל את עצמך: האם אני חי בסרט?

מגלי והבה: אנחנו ראינו מנהיגים וראינו ראשי ממשלות שתמיד ידעו לשים את האצבע במקום הנכון וידעו איך לפתור בעיות.

מגלי והבה: אם אני אוסיף לכל הבעיות של החוק הזה וההשלכות שלו את הסוגיה שאנחנו מתמודדים אתה, כבר הוציאו את המדינה הזאת בכל הנושא שנקרא נושא מדיני, ואני לא רוצה להיכנס אליו.

מגלי והבה: היום מצבה של מדינת ישראל מבחינה מדינית הוא המצב הגרוע ביותר מאז ומתמיד.

מגלי והבה: וככה, כמו שמתעלמים מהמצב המדיני, ככה מתעלמים ממחאות הציבור, ככה מתעלמים ממחאות הציבור שנמצא באוהלים.

מגלי והבה: וכשאני מחבר לזה – כשאני לוקח את אותו הציבור שנמצא ברוטשילד ואני לוקח את הציבורים האחרים, פתאום ניסו לתת להם אופי ואפיון מיוחד, ושכחו שיש אנשים בקריית-שמונה במאהלים ויש אנשים בבאר-שבע ויש אנשים ברהט ויש אנשים בכל ישראל.

מגלי והבה: והזלזול הזה, ולשמוע גם – אתם יודעים, בסוריה – תשמעי, חברת הכנסת יחימוביץ – היה עיתון שנקרא "תשרין", שכתב כל הזמן מה שראש הממשלה והממשלה והנשיא רצו והמפלגה, מפלגת הבעת'.

מגלי והבה: יש גם בישראל עיתון מטעם, שפתאום נותן ציונים לאותם שובתים, לאותם אנשים שמביעים מחאות.

מגלי והבה: הפכנו עוד מעט – המשטרים השכנים, מנסים להחליף אותם, אנחנו מנסים להידמות לאותם משטרים שיש להם עיתון מטעם, יש תשדירים מטעם, יש כתבים מטעם.

מגלי והבה: אני אומר להם: תתביישו.

מגלי והבה: אתם לא יודעים שהעם הזה, שהאנשים האלה, נאבקים על הקיום שלהם?

מגלי והבה: שהאנשים האלה, כל רצונם זה שתהיה להם דירה ושיהיה להם איפה לגור, איפה לשים את הראש, איפה לגדל את הילדים שלהם?

מגלי והבה: לצערי הרב, כשאני רואה את הפתרונות של הממשלה, אני ממש – כאחד שמלווה את הדברים, מלווה את העובדות בוועדת הכספים, אני רק יכול להשתאות ולשאול את עצמי לאן רוצים להוביל, הממשלה הזאת, לאן רוצים להוביל את העם הזה.

מגלי והבה: הממשלה הזאת, לאן היא רוצה להוביל?

מגלי והבה: וכל פעם, מהר מאוד, מאתרים איזה שרפה, מנסים לכבות אותה, מחוקקים את החוקים, משתמשים בכוח הדורסני, ואז כשבאים לבדוק את העובדות, רואים שאנחנו נשארים תקועים באותו מקום.

מגלי והבה: הרבה דובר, גברתי, על הנושא הזה של המשברים שאנחנו מדברים עליהם, אבל אף אחד לא יינקה, אף אחד לא יטוהר שמו.

מגלי והבה: אנחנו חייבים בפני הציבור, שצופה בנו ורואה אותנו כל הזמן, על כל מעשינו, על כל ההחלטות שאנחנו מקבלים כאן, ואנחנו מקבלים החלטות שהן הרות אסון לעתיד של אותו עם שרוצה לחיות במדינה הזאת.

מגלי והבה: ורואים עוד מסים עקיפים, עוד העלאות מחירים.

מגלי והבה: במקביל, ההכנסה לא גדלה.

מגלי והבה: העשירים מתעשרים והעניים נעשים יותר עניים.

מגלי והבה: זה לא אנשים שלא הולכים לעבוד, גברתי, אלה אנשים שיוצאים כל יום מהבית, כל יום לוקחים את הילדים לגן, הולכים לעבוד וחוזרים הביתה.

מגלי והבה: שני בני-הזוג בבית המשותף עובדים, אבל הם לא מצליחים לסיים את החודש.

מגלי והבה: אני כאן, בכנסת, גברתי, וזה ידוע כבר הרבה שנים, לא רואה את עצמי כחבר כנסת סקטוריאלי או מגזרי, אבל אני לא יכול להתעלם ממה שעושים למגזר שלי, לעדה שאני שייך לה.

מגלי והבה: כשאני רואה את ההתעלמות והאטימות של הממשלה – הרי כל הזמן היו פערים.

מגלי והבה: אי-אפשר לשכוח מנהיגים – כתלמיד בתיכון כשאבא שלך בא לבית-ג'ן ואמר שבית-שאן ובית-ג'ן זה אותו דבר – וממשלות עשו למען הדבר הזה, אבל מה שאנחנו רואים שנתיים וחצי, גברתי, הממשלה הזאת, עד שקיבלה תוכנית 680 מיליון שקל למגזר הדרוזי והצ'רקסי, היום אנחנו באוגוסט, אבל שקל אחד עדיין לא העבירו לרשויות ולכל מי שאמור לקבל מהתקציב הזה.

מגלי והבה: ואז הבעיות מצטברות.

מגלי והבה: פתאום לנו אין בעיות של דיור, של זוגות צעירים ושל חיילים משוחררים.

מגלי והבה: למה אני אומר לך את הדברים האלה?

מגלי והבה: כאשר אני מסתכל – אגב, את הדברים האלה יודעים כל שרי ממשלת ישראל, כולל ראש הממשלה – ועשיתי בדיקה פשוטה: בתוך 13 היישובים שלנו אין תוכנית מפורטת או תוכנית מיתאר אחת מאושרת.

מגלי והבה: זאת אומרת, היום אתה רוצה לבנות בית ואתה רוצה לפעול לפי כל הכללים, ואתה עושה כל המוטל עליך כאזרח, אתה מגיע לוועדות התכנון, ואז אומרים לך: אדוני, אתה בסדר, אבל אין לך תוכנית מיתאר.

אורלי לוי אבקסיס: ומי עוצר את זה?

מגלי והבה: ועדות התכנון.

אורלי לוי אבקסיס: האם ישנה כוונה ורצון מההנהגה במקום ומי שאמור להגיש את הבקשה?

מגלי והבה: אני יכול להביא לך דוגמה אחת על תוכנית מיתאר אחת שליוויתי אותה בבית-ג'ן.

מגלי והבה: מאז, שנתיים וחצי, כשבאתי ליושב-ראש הוועדה הארצית לתכנון ובנייה שמאי אסיף, הצגנו לו את העניין, הוא העיר את ההערות שלו, ואמרנו: אוקיי, נקבל על עצמנו את כל ההערות, נטפל בכול.

מגלי והבה: הוגשה התוכנית, שנה וחצי היתה תקועה בוועדה המקומית, עכשיו הגיעה לוועדה המחוזית.

מגלי והבה: היום – ואני אומר את זה על היישוב שלי – כשאת באה ורוצה להוציא בניין ברישוי, באישור, את לא יכולה.

מגלי והבה: יש לך שתי ברירות: או שאת בונה ואז מתחילים החוקים – בעצם במקום לתקן את החוקים האלה של הענישה הכפולה והענישה המשולשת, ואחר כך איסור שימוש – למה אני אומר את הדברים האלה, מנצל את הזמן שיש לי פה?

מגלי והבה: גם כדי שיירשם בפרוטוקול, וגם כדי שאלה שאוטמים את האוזניים שלהם, שיתחילו להסתכל בראי.

מגלי והבה: לא יכול להיות.

מגלי והבה: יושב פה שר מכובד מאוד, שר שהיה מפקד בכיר בצבא, שמכיר את בני העדה הדרוזית והצ'רקסית.

מגלי והבה: אדוני השר, ביום ראשון בבית-ג'ן – ואתה מכיר את זה – רואים את האוטובוסים שעליהם עולים עשרות חיילים עם כומתה של גולני, של גבעתי, של הנח"ל ושל כל היחידות, והולכים עם הנשק ב"הצלב", ועם הקיטבג הגדול הזה.

מגלי והבה: אבל תתפלא, הם חוזרים הביתה ואין להם איפה לבנות.

מגלי והבה: גברתי, בבית-ג'ן עשר שנים לא חולק מגרש אחד לחייל משוחרר.

מגלי והבה: בשביל שלא אחטא בלשוני, חולקו שני מגרשים – אחד לנכה צה"ל שנפצע במבצע "עופרת יצוקה" בעזה, והשני לנכה שנפצע בגבול הלבנון.

מגלי והבה: לשני אלה משרד הביטחון בא ואמר שהוא לא מוכן יותר לקחת על עצמו את ההחלטות האלה, כן תוכנית מיתאר, בלי תוכנית מיתאר, אלא להביא ולבנות.

מגלי והבה: ופתאום יש בנייה לשני האנשים האלה.

מגלי והבה: למה אני אומר את הדברים האלה?

מגלי והבה: כי בא שר הבינוי והשיכון ואמר: אני רוצה לסייע לאותם יישובים בהחלטת ממשלה, בהצעת חוק.

מגלי והבה: הנה, יש לי תוכנית להציל את אלה שמגיע להם, בפריפריה או ביישובים שאנחנו נקבע, משכנתה עם מענק של 100,000 שקלים.

מגלי והבה: היום היתה דרמה בוועדת הכספים.

מגלי והבה: אני לא נראה לך כאחד שמזיל דמעה מהר, אבל כשראיתי את הרשימה, שחזרה על עצמה, לא נמצא יישוב דרוזי או צ'רקסי אחד לישועה.

מגלי והבה: מישהו בממשלה הזאת החליט לעשות חשבון עם הדרוזים על כך שהם עושים את כל המוטל עליהם, שהם אזרחים נאמנים, שעושים את כל החובות שלהם.

מגלי והבה: אבל כשאנחנו מגיעים לזכויות, אין.

מגלי והבה: גברתי, כשתראי את הרשימה – התחילו להקריא את הרשימה ואומרים שזו בנייה רוויה, ויישובים מהצפון ויישובים מהדרום – אני בעד שיהיו כמה שיותר יישובים, אבל כשאת מסתכלת על רשימה ואין יישוב אחד לישועה – בוועדת הכספים קיבלנו היום החלטה – – –

אורלי לוי אבקסיס: כמה יישובים היו שם?

מגלי והבה: יש שם 30 יישובים, ישנם כמה יישובים ערביים ובדואיים, ישנם כמה יישובים בצפון ובדרום, ואין אף יישוב דרוזי.

מגלי והבה: ועדת הכספים יצאה היום מגדרה ואמרה שלא מוכנים לאשר לממשלה את ההחלטה הזאת, עד שיכניסו קריטריונים לדרוזים ועד שייכנס לפחות יישוב אחד.

מגלי והבה: אבל לא צריך להגיע למצב הזה.

מגלי והבה: מאיפה האטימות הזאת?

מגלי והבה: למה האטימות הזאת?

רחל אדטו: אישרו – – –

מגלי והבה: אישרו, אבל אני מקווה שהממשלה תכבד.

מגלי והבה: היתה פנייה, לא קיבלנו את הצעת החוק הזאת ויצאה החלטה של ועדת הכספים, שהועברה לראש הממשלה, לשר האוצר ולשר השיכון, ואמרו להם: תכניסו את הדרוזים.

מגלי והבה: אפילו יושב-ראש הוועדה, חבר הכנסת גפני, שמייצג מגזר כלשהו, אומר: אני מוכן שהחרדים לא יהיו פה, אבל לא יכול להיות שיתעלמו מאוכלוסייה שלמה.

מגלי והבה: עד איפה האטימות, לאן אנחנו רוצים להגיע?

מגלי והבה: ואז אומרים לך: הבאנו הצעת חוק שתיתן פתרון לדיור.

מגלי והבה: גברתי, הרי הפערים שלנו התחילו לפני הרבה זמן.

מגלי והבה: כדי לסגור אותם אמרו: אז נעשה תוכניות תלת-שנתיות וחמש-שנתיות.

מגלי והבה: ממשלה הולכת וממשלה באה.

מגלי והבה: למה אני אומר על הממשלה הזאת?

מגלי והבה: כי שנתיים וחצי לא עשו כלום, לא עשו מאומה.

מגלי והבה: ואז אמרו שאנחנו מדברים על המחאות הציבוריות שהתחילו ברוטשילד – והיום אני רוצה לברך את הדרוזים שיצאו היום, וגם אתמול וגם שלשום, אם זה בחורפיש ואם זה בירכא, ואם זה במקומות אחרים, שיצאו והקימו מאהלי מחאה.

מגלי והבה: מאהלי מחאה על האפליה שממשלת ישראל לא רק שהיא דואגת שהיא תהיה אלא היא מחוקקת חוקים כדי להנציח את האפליה הזאת.

מגלי והבה: הכרתי ראשי ממשלות והכרתי שרים בממשלות.

מגלי והבה: לא הכרתי עוד ראש ממשלה שמפנים אליו את הבעיה, מצביעים לו עליה, והוא אומר: אוקיי; שאתה מסביר לו את זה ונותן לו נייר בסוגיית הדיור עצמו, והוא מתעלם.

מגלי והבה: אז מה הם רוצים?

מגלי והבה: לאן הם רוצים שנגיע?

מגלי והבה: ואת זה – כשאני נמצא כאן ואומר את זה, אני מבטא את כל תחושתו של כל דרוזי וכל צ'רקסי, כי בשני המגזרים האלה, גברתי, מה ייחודי במגזרים האלה?

מגלי והבה: היחידים, מאז קום המדינה, שעושים שירות צבאי חובה.

מגלי והבה: לא רק זה – יושב פה שר שמכיר את הנתונים.

מגלי והבה: אחוז ההתגייסות ליחידות הקרביות – יותר מהיהודים.

מגלי והבה: אני לא צריך להיות חבר כנסת, סגן יושב-ראש כנסת מגזרי בשביל לדבר על המגזר שלי, אבל הממשלה הזאת מכריחה אותי להתמקד במגזר הזה, שסובל.

מגלי והבה: לא דיברתי על בעיות של מי שבא ורוצה לפתור את בעיות התכנון והבנייה.

מגלי והבה: דרך אגב, בשביל ההיסטוריה, רק שתדעי, גברתי היושבת-ראש, אני הגשתי אותה הצעת חוק שהממשלה אימצה ולקחה – לא בשביל וד"לים, להקים או לבנות דיור לפי הצעת החוק לדיור לאומי, אלא הצעת חוק שתפתור ותאשרר את הבנייה הבלתי-מורשית, שאחראי עליה, מי שגרם אותה, זה משרדי הממשלה, אם זה משרד הפנים ואם זה משרד השיכון, ואנחנו יודעים שאפשר היה לפתור את הבעיות.

מגלי והבה: את יודעת מה אמרו לי, הממשלה?

מגלי והבה: אל תביא את זה, אל תמשיך עם הצעת חוק, תהפוך את זה להצעה לסדר, נעשה סדרת דיונים ובסדרת הדיונים נגיע למסקנות איך נפתור את הבעיה.

מגלי והבה: חוכמה גדולה.

מגלי והבה: אנחנו, דרך אגב, יש לנו ביום ראשון הקרוב דיון פותח בוועדת הפנים, כולל השתתפות שרים.

מגלי והבה: אבל הבעיה זה לא הדיונים ולא הצעות החוק.

מגלי והבה: הבעיה היא יישום מדיניות ושינוי סדר העדיפויות.

מגלי והבה: לא יכול להיות שסדר העדיפויות ימשיך להיות מעוות.

מגלי והבה: ולהגיד לנו – מי שיושב בוועדת הכספים יודע כל שקל לאן הוא הולך.

מגלי והבה: גם אנחנו יודעים את המספרים.

מגלי והבה: ומי שאומר לך, גברתי, שבמדינת ישראל יש בעיה של כסף, הוא טועה ומטעה.

מגלי והבה: במדינת ישראל יש בעיה של מנהיגות ממשלתית, של ממשלה שלא יודעת למשול ולא יודעת לשלוט, ויש בעיה של סדר עדיפויות.

מגלי והבה: ומי שלא רואה שלהמשיך לקפח את הדרוזים והצ'רקסים זו בעיה שהולכת להיות בעיה לאומית, אז הוא בעצמו בבעיה.

מגלי והבה: ואני אומר את הדברים, ואני אחראי עליהם.

מגלי והבה: הממשלה לא תוכל להמשיך להתעלם מבעיות בוערות אלה.

מגלי והבה: לא דיברתי עדיין על בעיות אחרות.

מגלי והבה: גברתי, כידוע לך, בדאלית-אל-כרמל ועוספיא, כידוע לך, יש קרוב ל-800 בתים שלא מחוברים לחשמל.

מגלי והבה: אתה שואל את עצמך, אתה שואל את המחוז – חברי אריה ביבי מסתובב במגזר בכל מיני מקומות ומכיר את העדה הדרוזית מאז היותו בן 18, מאז השתלב אתם בשירות, ומכיר את הבעיות האלה.

מגלי והבה: את מגיעה לבית שהוא מחובר או דרך גנרטור או בחשמל פיראטי, ואת אומרת לאותו אזרח: בבקשה, תביא לי את הניירות שלך, אני רוצה לבדוק.

מגלי והבה: ואז את רואה שהוא עשה את התוכניות שלו, הגיש את זה לוועדת התכנון והבנייה המקומית, הוועדה לקחה את הניירות שלו ואישרה לו את התוכנית שהיא בסדר, ואומרת לו: בסדר, אנחנו נדון.

מגלי והבה: אבל, אדוני, אתה נמצא מחוץ לקו הכחול, תוכנית המיתאר שלך נמצאת במחוז, ועוד לא אישרו אותה.

מגלי והבה: אז הוא אומר: מתי אני יכול לבנות?

מגלי והבה: אז זה לוקח זמן, ואז אומרים לו: תבנה, ואנחנו נדאג תוך כדי.

אורלי לוי אבקסיס: כך אומרים.

מגלי והבה: כן.

מגלי והבה: אני אומר את הדברים האלה ואני יכול להביא לך דוגמאות שלפעמים השכל הישר לא מוכן ולא יקבל אותן.

מגלי והבה: כשאת מדברת – הפכו, דרך אגב, את ועדות התכנון והבנייה המקומיות, וכאן, במקום לטפל בחסמים ובפקק בשביל להכשיר את הבנייה ולהרשות אותה, הפכו אותן להיות ועדות, הפכו אותן להיות גובי כספים, כי האזרח, דרך אגב, שנשפט על עבירת בנייה, שיכולה להיות לפעמים, את יודעת, עד 100,000 ש"ח, את אומרת: אני שילמתי, אבל מה המדינה צריכה לעשות?

מגלי והבה: עשיתי את כל המוטל עלי, בניתי, לא חיכיתי לתוכנית המיתאר שתאושר, ואז שפטו אותי פעם ראשונה.

מגלי והבה: אחר כך חוזרים, יש פטנט – שופטים אותך עוד פעם על אותה עבירה.

אורלי לוי אבקסיס: – – –

מגלי והבה: ואז, כששופטים אותך עוד פעם את משלמת עוד קנס, יותר גדול, ויכול להיות שיוציאו לך גם צו הריסה, ויכולים גם לבקש ממך איסור שימוש, שזה מגיע לסכומים אסטרונומיים.

מגלי והבה: אני לא אומר שאנחנו מסודרים בכל דבר, אבל משרדי הממשלה, בתיאום עם הרשויות, לא יכולים לקבל החלטה להקים ועדת תכנון אד-הוק שתטפל שנה, שנה וחצי לגמור את כל הסוגיה הזאת, לפתור את הבעיה הזו, ולא לשמוע את הבעיות האלה?

מגלי והבה: למה אני אומר לך את הדברים האלה?

מגלי והבה: כי בתוך עמי אני חי.

מגלי והבה: אני רואה את הצעירים האלה כשאני חוזר הביתה.

מגלי והבה: עכשיו הקימו מאהלים, ועכשיו גם הם מוחים.

מגלי והבה: ועכשיו – לא רק שמזדהים.

מגלי והבה: ואני, באמת, קיבלתי המון קריאות היום כששמעו על מה שקרה בוועדת הכספים, והרבה אנשים שלחו לי מילות עידוד, ואותם אנשים שניצבים במאהלים אפילו אמרו לי: אנחנו יודעים – לא דורשים מהצעירים שלכם שיבואו להיות באוהלים, אבל אנחנו מזדהים עם המאבק שלכם.

מגלי והבה: וגם נגיד לראש הממשלה שכשאנחנו מדברים על פתרון דיור, לא כמו ששר השיכון עושה – מתעלם מבעיות מגזר שלם.

מגלי והבה: אני מנסה לחלום – האם דוד לוי כשר בינוי ושיכון היה בא, מקבל החלטה ואומר: אני מוציא את הדרוזים והצ'רקסים, אין להם זכות כזאת להיות שם, ועוד לעשות את זה?

מגלי והבה: אני אומר לך, זו קהות חושים שאין לה הסבר.

מגלי והבה: שמעתי איזה מלים אמר היום יושב-ראש ועדת הכספים.

מגלי והבה: הוא אמר: אני מייצג מגזר, אבל כשאני רואה ממשלה שאטמה את אוזניה, אטמה את השכל הישר ומנסה להתמודד עם הבעיות על-ידי דחיקת האנשים האלה מחוץ למשחק, על-ידי קיפוחם.

מגלי והבה: ואני אומר: אלה מקבלי החלטות, והשר מתן וילנאי, עליך משימה לא פשוטה – רק להעביר, כי הם לא קוראים את הפרוטוקול: השטח בוער לא בגלל שנוח להם לעזוב את הכול ולטפל בסוגיות האלה; כי יש חוסר טיפול וחוסר מדיניות, שזה יכול – אנחנו יודעים איך זה יתחיל, אך לא יודעים איך זה ייגמר.

מגלי והבה: אם אני אחזור לתפקידי כחבר כנסת שנמצא, כחבר בוועדת הכספים, שמכיר את המספרים, מכיר את הצעות החוק – הבעיה היא לא קואליציה–אופוזיציה, גברתי.

מגלי והבה: הבעיה – כיצד היום אנחנו, מדינת ישראל, שכל הזמן דיברו עליה כמדינה דמוקרטית, כמדינה שמהווה מודל – איך אתם אומרים?

מגלי והבה: אור לגויים.

מגלי והבה: איך יכולים להמשיך להיות בה פערים חברתיים-כלכליים קשים, במקום שנהיה שווים בכול, גם בחובות, גם במטלות, נהיה שווים גם בזכויות?

מגלי והבה: היום אנחנו מדברים על אותם אנשים, אותן משפחות, שלא יכולים לגמור את החודש, שלא יכולים לשלם אפילו את מחיר השכירות, שלא לדבר על דירה.

מגלי והבה: ולדחות את כל הבעיות האלה – בואו נעשה עוד חוק.

מגלי והבה: אם הממשלה רצתה להיות, רק טיפול אחד, גברתי, מיידי, שלא מחייב שום דבר – לפטור את הדיירים הראשונים, הזוג הצעיר שקונה דירה ראשונה ממע"מ, רק להוריד לו את המע"מ.

אורלי לוי אבקסיס: – – הצעת חוק כזאת.

מגלי והבה: הנחת הצעת חוק?

מגלי והבה: אני מצטרף אליה ואני מוכן לחתום עליה, ואני אמרתי את הדברים האלה.

מגלי והבה: זה להראות לאותם צעירים: הנה, אנחנו באים ונותנים כתף.

מגלי והבה: אלה שמבינים – להיכנס מתחת לאלונקה.

מגלי והבה: אז הנה, אנחנו מוכנים לתת כתף ולעשות הכול.

מגלי והבה: מה יותר מכך?

מגלי והבה: לקבל החלטות מיידיות.

מגלי והבה: תעזבו את החקיקות.

מגלי והבה: כשאני בא ואומר – מגיעים אלינו לוועדת הכספים, ומבקשים – חבר הכנסת ביבי, רק תקשיב – העברות תקציביות של 2.5 מיליארד, ו-3 מיליארד, להסיט או להעביר משנה לשנה.

מגלי והבה: אתם לא סיימתם לכלות את הכסף הזה?

מגלי והבה: תעבירו מיליארד שקל למשרד השיכון.

מגלי והבה: אנחנו לא אומרים שצריך לפרוץ את מסגרות התקציב, אני מדבר מהכסף הקיים.

אורלי לוי אבקסיס: אתה מדבר על הרזרבות שקיימות בסוף שנה.

מגלי והבה: הכול קיים, הכול נמצא, אין בעיה של כסף, יש בעיה של סדרי עדיפויות.

מגלי והבה: והדרך הזאת שהממשלה הזאת מוליכה אותנו, ואני אומר לך – הנה, אנחנו מדברים, נדבר כבר 24 שעות ו-48 שעות, מחר ירימו את היד, ימשיכו להתעלם, אבל יש לי מה להגיד לאותם אנשים, שלבנו אתם, נלווה אותם, ואני לא מדבר קואליציה–אופוזיציה.

מגלי והבה: שמעתי חברים שאכפת להם מהקואליציה ושמעתי חברים מהאופוזיציה.

מגלי והבה: חייבים לשנות את סדר העדיפויות.

מגלי והבה: אדוני ראש הממשלה, תתעורר מהשיכרון הזה שאתה לא עושה כלום, כי ססמאות ומסיבות עיתונאים – הוכיחו לכולם – לא טובות למדינת ישראל.

מגלי והבה: ההחלטות שלך לא טובות לצעירים, לא טובות לעדות השונות.

מגלי והבה: ואני אומר לך ומטיל עליך את האחריות שהעדות הנאמנות האלה, הדרוזים והצ'רקסים, תיתן להם את השוויון.

מגלי והבה: כבר שנים מדברים עליו, אז תהפוך אותו הלכה למעשה.

מגלי והבה: ואני מודה לגברתי, גם על הסבלנות.

מגלי והבה: אני בדרך כלל מדבר על נושאים שקשורים לכל אזרחי ישראל.

מגלי והבה: אני מתנצל בפני אלה – – –

אורלי לוי אבקסיס: אתה לא צריך להתנצל על זה, אני חושבת שזו גם חובתך.

מגלי והבה: אני מאוד מודה לך, כי לפעמים את באמת מרגישה שאנחנו צריכים לטפל בכולם, בוודאי ובוודאי באותה עדה שאני מייצג.

אורלי לוי אבקסיס: בהחלט.

מגלי והבה: תודה לך, גברתי.

אורלי לוי אבקסיס: אתה צודק.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה לך, חבר הכנסת מגלי והבה.

אורלי לוי אבקסיס: הבא בתור ברשימת הדוברים – חבר הכנסת אריה ביבי.

אורלי לוי אבקסיס: בבקשה, חבר הכנסת אריה ביבי, גם לרשותך 30 דקות.

אריה ביבי: גברתי היושבת-ראש, אדוני השר, מכובדי חבר הכנסת מגלי, מה שטוב, אתה יודע, בשביל נואם בראשית דרכו זה טוב שהוא רואה שהכול ריק כזה.

אריה ביבי: ככה לומדים לנאום.

אריה ביבי: לפעמים, כשלימדו אותנו, אתה זוכר, מר וילנאי?

אריה ביבי: כשלימדו אותנו תורת הנאום בפו"ם או בקורס מ"פים, קורס קצינים, אז אמרו: תעמוד מול הראי ותתחיל לדבר, וזה יעזור לך בהמשך הדרך.

אריה ביבי: אני רוצה דווקא להתחיל בברכה לכל ידידינו הערבים, שיהיה להם צום קל.

אריה ביבי: עכשיו הם ברמדאן, ובדיוק עכשיו יש להם המפסקת שלהם, הם מתחילים עכשיו בדיוק לאכול.

אריה ביבי: מדברים על חוק הווד"לים.

אריה ביבי: זה באמת חוק – את יודעת מה זה מזכיר לי?

אריה ביבי: זה מזכיר לי שהיתה פעם להקה שקראו לה "בצל ירוק".

אריה ביבי: אני לא יודע כמה מכם זוכרים את הלהקה הזאת.

אריה ביבי: בא מבקר, אמרו לו: תגיד משהו על הלהקה הזו, אז הוא אומר: זה בצל ירוק, אבל אני חושב, זה שום ירוק, ואני חושב בכלל זה שום דבר.

אריה ביבי: זה מה שהוא אמר.

אריה ביבי: ואני רוצה להגיד לכם, כל הנושא הזה הוא שום דבר.

אריה ביבי: זה נושא של פחדנות, זה נושא של לחץ חברתי, זה נושא של, מה אני אגיד לך, בערבית אומרים, יש פתגם בערבית שאומר, ואתם יודעים: בא יכַּחִלְהַא עָמַאהַא.

אריה ביבי: זאת אומרת, הוא בא לשים לה כָּחָל בעיניים, והוא עיוור לה את העין.

אריה ביבי: זה מה שקורה.

אריה ביבי: זה בדיוק מה שקורה עם חוק הווד"לים.

אריה ביבי: אתה יודע, אדוני, כשאדם קם בבוקר, היום, במדינת ישראל, לפני כל הבלגן שהיה, פותח את החלון, מעניין אותו באמת הפצצה האטומית באירן?

אריה ביבי: אני אומר לכם, לא.

אריה ביבי: גם לא מעניין אותו מה קורה בסוריה; כבר לא מעניין אותו מה קורה במצרים; לא מעניין אותו מה קורה בתוניסיה; תתפלאו לשמוע – גם לא מעניין אותו גם מה קורה עם ארצות-הברית.

אריה ביבי: הבורסה של ארצות-הברית עולה או נופלת, ואם אותה "דיסקברי", או אחרת, היא עדיין משוטטת בחלל או שהיא למטה או שהשאירו אותה או שלא השאירו אותה.

אריה ביבי: מה שמעניין אותו – קם בבוקר, אוכל את ארוחת הבוקר, הולך לעבודה, חוזר מהעבודה, ומסתכל, הוא אומר: ריבונו של עולם, אני עובד, מרוויח כסף; אשתי עובדת, מרוויחה כסף, ואנחנו ב"אובר", ואנחנו ב"אובר".

אריה ביבי: זה פלא?

אריה ביבי: אומרים גם שהכלכלה היא בעצם המניעה את גלגלי ההיסטוריה, ואנחנו בדיוק הגענו למצב שהכלכלה הניעה את גלגלי ההיסטוריה, ורק לפני כמה חודשים דיברנו על זה, והנה, אנחנו רואים את כל הבנים שאנחנו אמרנו עליהם "מפונקים", שהם לא מסוגלים, שהם יושבים על הגדר, שהם טרמפיסטים; אנחנו רואים את אותם בנים, שלא מזמן צחקנו שהם לא מסוגלים, הם אלה שהוכיחו לנו שהם כן מסוגלים.

אריה ביבי: ולימדו אותנו עוד דבר אחד.

אריה ביבי: לימדו אותנו את תנועות הידיים.

אריה ביבי: והנה פלא, למשל דבר כזה היה ביבי מקבל?

אריה ביבי: לא.

אריה ביבי: היו עושים לו ככה – את יודעת מה זה, גברתי?

אריה ביבי: ככה זה כל הכבוד לך.

אריה ביבי: ככה – אל תדבר.

אריה ביבי: ככה – שמענו אותך, אתה מדבר לא לעניין.

אריה ביבי: אז היו עושים לו את התנועה הזו – שמענו אותך, אדוני, אתה לא מדבר לעניין, כן, מה שנקרא parler.

אריה ביבי: parler זה "באגה באגה", זה הרבה דיבורים.

אריה ביבי: הצעירים שלנו היו אומרים: דיבורים כמו חול, אין מה לאכול.

אריה ביבי: זאת בדיוק הססמה המתאימה.

אריה ביבי: היתה אפילו איזה קיסרית שאמרו לה שהעם, אין לו אוכל, אז היא אמרה: שיאכלו עוגות.

אורלי לוי אבקסיס: מרי אנטואנט.

אריה ביבי: כן.

אריה ביבי: אמרה: שיאכלו עוגות.

אורלי לוי אבקסיס: אתה יודע איך היא גמרה בסוף.

אריה ביבי: אני רוצה לומר לך, גברתי – שיאכלו עוגות, היום וכל יום.

אריה ביבי: אני יושב-ראש השדולה של השוטרים, הסוהרים והגמלאים.

אורלי לוי אבקסיס: קיבלתם בשורה השבוע.

אריה ביבי: דקה.

אריה ביבי: והשוטרים, שוב פעם זרו להם חול בעיניים ואמרו להם: אתם מקבלים במקום 5,000, 7,000.

אריה ביבי: אבל מה, הורידו להם בכל מיני חסכונות, רק הם לא כל כך ראו את זה.

אריה ביבי: כי את יודעת, אנשי התקציב, הם יודעים לעשות את הדברים האלה, והם לא כל כך שמו לב.

אורלי לוי אבקסיס: מה זאת אומרת?

אריה ביבי: זאת אומרת שהשוטרים, שכבה של 10%, הם יקבלו את התוספת.

אריה ביבי: מה קורה ליתר הנגדים?

אריה ביבי: מה קורה ליתר האנשים האחרים?

אורלי לוי אבקסיס: לא לא, אבל אלה המתחילים, זאת אומרת שהשכר שלהם יגדל בהתאמה.

אריה ביבי: כן, אבל זה לא בהתאמה ליתר, וזה בעצם פוצץ את העסקה.

אריה ביבי: היו אמורים לחתום מחר בשעה 12:00 על הסכם, והנה ההסכם עדיין לא קורה.

אריה ביבי: אבל מעבר לכך, גברתי, את יודעת מה מצב הגמלאים?

אריה ביבי: את יודעת מה מצב גמלאי המשטרה?

אריה ביבי: מצב גמלאי המשטרה, אדם שעזב את המשטרה, שירת את המדינה מקום המדינה ועזב לפני 30 שנה, מצבו מאוד עגום.

אריה ביבי: מצבו עגום.

אריה ביבי: מצבו עגום, כי הוא מקבל 1,500–2,000 שקל.

אריה ביבי: תראי לי אנשים שיכולים לחיות מ-1,500–2,000 שקל.

אריה ביבי: את יודעת שבפסח הגמלאים, ואנחנו השדולה, חילקנו מעל ל-400 מנות לגמלאי משטרה שלא יכולים להתקיים, לא יכולים להתקיים?

אריה ביבי: זה הגמלאים.

אריה ביבי: והנה מה אנחנו רואים?

אריה ביבי: פטנט חדש.

אריה ביבי: זה לא חדש, זה כבר ישן.

אריה ביבי: עד עכשיו לא דיברו עליו.

אריה ביבי: כל הנושא הזה שנקרא עובדי קבלן.

אריה ביבי: בלשון אחרת, חברות כוח-אדם.

אריה ביבי: צצו להן חברות כוח-אדם, וזה פטנט.

אריה ביבי: הממשלה משתמשת בהן, כל משרדי הממשלה משתמשים בהן, בתי-חולים משתמשים בהן, בתי-ספר משתמשים בהן.

אריה ביבי: מה קורה בעצם?

אריה ביבי: זה לעשוק אנשים בפירוש.

אריה ביבי: האיש מקבל 22 שקלים או 21, או 23 שקלים, הקבלן מקבל 40 שקלים.

אריה ביבי: האבסורד היותר גדול, ואת זה אמרו לי קבלנים, איך אפשר לעשות רווח יותר גדול?

אריה ביבי: נניח במקום עשרה מביאים תשעה, אז הוא מרוויח פעמיים.

אריה ביבי: הוא גם אומר שהביא עשרה – – –

אורלי לוי אבקסיס: אין ביקורת?

אריה ביבי: ביקורת?

אריה ביבי: אנחנו בדיוק יודעים מה הביקורת.

אריה ביבי: הביקורת, אז הוא הלך לשם, אז הוא הלך לפה, הוא עזר לפה, וככה הוא מרוויח פעמיים וכולם נהיו עשירים.

אריה ביבי: לא ראיתי חברות כוח-אדם שפשטו רגל, דרך אגב.

אורלי לוי אבקסיס: דרך אגב, אני חושבת שכל הנושא הזה של עובדי קבלן הוא משנת 1991.

אורלי לוי אבקסיס: אני חושבת שזה גם פאדיחה של ההסתדרות אז, שלא עמדה על הרגליים.

אריה ביבי: זה כדי לעקוף כל מיני חוקים, כל מיני תנאים שצריכים לתת לעובדים.

אריה ביבי: אנחנו מדברים על זה.

אריה ביבי: יש גם אחיות, כשפתאום במקום אחות בית-ספר, שאנחנו רגילים אליה, מביאים לך אחות עובדת קבלן.

אריה ביבי: אחות על שמונה בתי-ספר.

אורלי לוי אבקסיס: זה קרה בממשלה שלך, אדוני.

אורלי לוי אבקסיס: זה קרה גם בממשלה שלך, לצערי הרב.

אריה ביבי: כן, את זוכרת שדיברנו על זה?

אורלי לוי אבקסיס: נכון.

אורלי לוי אבקסיס: יש לנו הצעת חוק לשנות את זה.

אורלי לוי אבקסיס: היא נמצאת על דוכן הממשלה.

אריה ביבי: גברתי, אני לא מדבר על איזה ממשלה עכשיו.

אורלי לוי אבקסיס: צודק, הרבה ממשלות עשו את זה.

אריה ביבי: אני כל החיים שלי הייתי חברתי ואני ממשיך להיות בנושא הזה חברתי.

אורלי לוי אבקסיס: אני שמחה.

אריה ביבי: אני, כשהייתי ראש אכ"א, כשבחרתי אנשים לתפקידים, אמרתי, הדבר הראשון שביקשתי – אמרו לי: הוא קצין מצוין.

אריה ביבי: אמרתי: אני רק רוצה לדעת אם הוא בן-אדם, אם יש לו חמלה, אם הוא אוהב אנשים.

אריה ביבי: אם אין לו את זה, אני לא רוצה שהוא יתעסק עם אנשים.

אריה ביבי: מסתבר שאנחנו כל הזמן שמים אנשים שאין להם טיפת חמלה, טיפת חמלה.

אריה ביבי: אנחנו צריכים אנשים שיאהבו אנשים.

אריה ביבי: הדוגמה הכי טובה, שחברי היקר פה מבית-ג'ן עלה פה על הדוכן ואמר: תשמעו, הדרוזים זאת פצצת זמן שאנחנו צריכים לשים אליה לב.

אריה ביבי: הוא אומר כמה פעמים כבר, ואני אומר את זה.

אריה ביבי: אני אומר לכם שזאת פצצת זמן, ואנחנו צריכים לשים לב.

אריה ביבי: בכלל, בכל הפריפריה.

אריה ביבי: גם את, גברתי, נמצאת, את מהאזורים האלה ואת יודעת.

אריה ביבי: ואני לא רוצה להזכיר, אני הערצתי בן-אדם וזה אבא שלך.

אריה ביבי: הוא יודע את זה, וכל פעם שאני פוגש אותו – וזה לא מהיום, שנים, וגם את הדוד שלך, זכרו לברכה.

אריה ביבי: שנים שאנחנו ידידים.

אריה ביבי: אם לא נביא תעסוקה לשם, אז הם פצצת זמן.

אריה ביבי: אם לא נקצר את הדרכים לשם, אם לא נדאג שמי שמגיע מכיוון כרמיאל לתל-אביב או לאזורים האלה, שיהיו לו 40 דקות, כבישים מהירים, רכבות ותעסוקה באזור, הם פצצת זמן.

אריה ביבי: אני אתן לך דוגמה.

אריה ביבי: עבדך הנאמן בא לבית-ג'ן ושם היתה מתפרה.

אריה ביבי: אמרו לי: תשמע, אנחנו רוצים שתבוא למתפרה.

אריה ביבי: אני בא לשם, רואה 130 נשים עובדות.

אריה ביבי: אחת מהן זאת אחותו של האיל, ידידנו, קלאן.

אריה ביבי: אני שואל אותה: כמה את מרוויחה?

אריה ביבי: אומרת לי: 3,200 שקלים.

אריה ביבי: אני אומר: בסדר.

אריה ביבי: אבל היא התחילה לבכות.

אריה ביבי: אני שואל: למה את בוכה?

אריה ביבי: אומרת: הולכים לסגור את המתפרה.

אריה ביבי: מה מסתבר?

אריה ביבי: אני אומר: ריבונו של עולם, למה הולכים לסגור את המתפרה הזאת?

אריה ביבי: מה מסתבר?

אריה ביבי: שהמתפרה עושה מדים לצה"ל, למשטרה ולשב"ס.

אריה ביבי: שב"ס והמשטרה וצה"ל קיבלו הצעת מחיר מסין ב-40% פחות, ואז הם רוצים לסגור את המתפרה.

אריה ביבי: הרמתי טלפון לידידי איציק אהרונוביץ, למפכ"ל ולנציב.

אריה ביבי: הם היו בסדר, באמת לזכותם.

אריה ביבי: הם אמרו: לא יהיה, אנחנו נספוג את הדבר הזה וניתן למתפרה.

מגלי והבה: עשינו חקיקה בנושא הזה.

אריה ביבי: כן, בדיוק.

אריה ביבי: וניתן למתפרה להמשיך את החיים שלה, מה שנקרא.

אריה ביבי: גברתי, זה אחד מני דברים.

אריה ביבי: אני אתן לך עכשיו עוד דוגמה לכל מה שאנחנו רוצים לעשות בחקיקה חפוזה.

אריה ביבי: כל מי שיש לו דירה, מי שיש לו דירה שנייה או שלישית, עכשיו יתחילו להטיל מס עליהן.

אריה ביבי: זאת גם טעות.

אריה ביבי: למה טעות?

אריה ביבי: אני מכיר הרבה עצמאים שהיו עצמאים ולא ביטחו את החיים שלהם, אין להם גם פנסיה, והם קנו עוד דירה או עוד שתיים, ומזה – אני אתן לך דוגמה.

אריה ביבי: יגאל ביבי, מוכר וחביב, היה ארבע קדנציות בכנסת.

אריה ביבי: אמא שלו, יש לה עוד דירה בטבריה והיא חיה מהדירה הזאת.

אריה ביבי: עכשיו אם יגידו דירה שנייה, יטילו עליה מסים, ואז למסכנה הזאת לא יהיה ממה לחיות.

אורלי לוי אבקסיס: לא, היא תוכל למכור ולהשתמש בכסף.

אריה ביבי: תשמעי, את הפטנטים האלה.

אריה ביבי: והיא תשתמש ואחר כך מה?

אריה ביבי: ואם היא תחיה עד 120?

אריה ביבי: הדברים האלה הם לא קלים.

אריה ביבי: ראש הממשלה דיבר על סחיבת אלונקה.

אריה ביבי: אדוני השר, שנינו סחבנו אלונקה ב-890, אתה זוכר?

אריה ביבי: אתה היית בפלוגה ה' אני הייתי בפלוגה א'.

אריה ביבי: שנינו היינו במחזורים מקבילים, אנחנו בני אותו גיל הרי.

מתן וילנאי: – – –

אריה ביבי: כן.

אריה ביבי: כזכור לך, כשסוחבים אלונקה, כמה אנשים יושבים על האלונקה?

אריה ביבי: אחד.

אריה ביבי: כמה אנשים סוחבים את האלונקה?

אריה ביבי: ארבעה, ומתחלפים.

אריה ביבי: מה קרה באמת?

אריה ביבי: הוא צודק, ראש הממשלה.

אריה ביבי: הוא צריך 14 עד 20 איש שיסחבו את האלונקה.

אריה ביבי: אתה יודע למה?

אריה ביבי: כי על האלונקה הזו ישנם לפחות חמישה או שישה איש במקום אחד.

אריה ביבי: ומי סוחב?

אריה ביבי: סוחב אדם אחד.

אריה ביבי: סוחבים המסכנים הצעירים האלה, אלה שאין להם והם צריכים ככה: לעבוד, ללכת למילואים, לתת משכנתה, לשלם חשמל, לשלם מצרכים לבית, טיטולים לילד, גני-ילדים.

אריה ביבי: אם אני עושה את כל הרשימה, הרשימה היא ארוכה מאוד.

אריה ביבי: מה שנקרא, השמיכה היא קצרה.

אריה ביבי: אני לא מכיר היום צעיר שיכול עם השמיכה הזו, שנקראת משכורת, לכסות את כל ההוצאות האלה.

אריה ביבי: הוא מכסה את הראש, אז הרגליים.

אריה ביבי: ואם הוא, אותו צעיר, שאין לו אבא – או בתנאי שהאבא שלו גם יהיה נטול משכנתה, נטול ילדים צעירים, שלא התחתן עוד פעם.

אריה ביבי: אם הוא התחתן עוד פעם יש לו ילדים ואז הוא לא יכול לעזור לו, וכו' וכו', ואז בעצם יוכל לעזור לו, לצערי.

אריה ביבי: שוב אביא דוגמה מהצבא, אדוני השר, למה אתה פה, אז אני – אתה זוכר, בשריון, בתרגילי שריון היה מצב כזה: כשהמפקד היה נוסע עם הטנק היו לו שני דגלים.

אריה ביבי: כשהיה עושה ככה בטנק, מה היה עושה?

אריה ביבי: היה אומר: תראו אותי ותעשו כמוני.

אריה ביבי: כשהיה עושה ככה בדגלים – זאת אומרת: תראו אותי, אל תעשו כמוני, אני עליתי על מוקש.

אריה ביבי: אני רוצה לומר לך, אדוני השר, שאתה מייצג פה את הממשלה.

אריה ביבי: הממשלה הזו עולה על מוקש אחרי מוקש אחרי מוקש אחרי מוקש, כל הדרך אבל.

אריה ביבי: זה לא, תגיד: עלתה על מוקש אחד והתיישרה והמשיכה, ואז אנחנו אומרים, אוקיי, זה מוקש אחד.

אריה ביבי: אבל לא כל הזמן עם הדגלים ככה, עם המוקש על מוקש.

אריה ביבי: כל הדברים האלה זה על גבי הצעירים.

אורלי לוי אבקסיס: אני חייבת להודות, לא נעים לי אולי, אני לא מצויה בשפה הצה"לית או באמת באיזושהי חוויה – – –

אריה ביבי: לא, אבל לעלות על מוקש זה לא צבא.

אריה ביבי: זה כל אחד מבין.

אורלי לוי אבקסיס: אבל תגיד לי, מה העניין עם הדגלים?

אריה ביבי: לא, זה לא רק דגלים, זה הצעירים גם.

אריה ביבי: הסברתי לך.

אריה ביבי: כשעושים ככה עם היד הצעירים, מה זה אומר?

אריה ביבי: הנה, היא גם יודעת.

אריה ביבי: זאת אומרת, אני מבסוט ממך.

אריה ביבי: ככה עושים עם היד – זאת אומרת, תשמע, תשתוק.

אריה ביבי: וכשעושים ככה – אתה מדבר לא לעניין.

אריה ביבי: אני מתפלא עליכם, את הדברים – – –

אורלי לוי אבקסיס: אני לא מכירה, מצטערת.

אריה ביבי: אז אתם לא הייתם ברוטשילד שמה, או שלא הייתם באוהלים.

אורית זוארץ: אני הייתי בדימונה.

אריה ביבי: בדימונה?

אריה ביבי: אז התנועות האלה עוד לא הגיעו?

אריה ביבי: אז בבקשה, שיראו אותי, אני אלמד אותם.

אריה ביבי: אני אלמד אותם את התנועות האלה.

אריה ביבי: מה קורה?

אריה ביבי: יש לנו מיליון אנשים במצב סוציו-אקונומי נמוך; על המיליון הזה יש לנו 700,000 אנשים שהם בגמלאות.

אריה ביבי: בנוסף להם, יש לנו עוד, על אותה אלונקה שדיברנו עליה יש לנו עוד כל מיני מגזרים שאנחנו צריכים – וזה הולך, ואנחנו הולכים ועושים פירמידה בדיוק הפוכה, פירמידה שהבסיס שלה הוא בעצם יתד, והפירמידה עצמה היא באוויר.

אריה ביבי: זאת אומרת, היסודות לאט-לאט מתחילים להישמט, ובמקום שהיסודות יהיו למטה, היסודות מתחילים להיות למעלה, והפירמידה הזו לא יכולה להתקיים לאורך זמן.

אריה ביבי: אלא מה?

אריה ביבי: חייבים להיות, ופה אמר חברי קודם ואמרו גם לפניו: סדרי העדיפויות הם לא סדרי עדיפויות כמו שאנחנו היינו רוצים או כמו שחברה מתוקנת רוצה.

אריה ביבי: לא ייתכן שבן-אדם עובד 12 שנה – ותעשו חשבון – בן-אדם עובד 12 שנה, והוא מרוויח מה שבן-אדם עובד אחר מרוויח בחודש אחד.

אריה ביבי: רק הוא, התמזל מזלו ועובד 12 שנה כפקיד בממשלה או כצעיר בכל מיני עבודות, והשני התמזל מזלו להיות מנכ"ל באחת מהחברות של הטייקונים.

אורית זוארץ: איפה השר?

אורית זוארץ: מרוב שרים לא רואים את היער.

אריה ביבי: תשמעי, הם לא נמצאים פה אבל הרוח שלהם, הרוח שלהם נמצאת בכל מיני, תיכף אני אגיד לך איפה.

אורלי לוי אבקסיס: נכון שזה לא פופולרי היום, אבל תנו לי לסנגר על השר, שהוא באמת שר רציני.

אורלי לוי אבקסיס: הוא קיבל איזה טלפון, ומאחר שהוא גם בתפקיד ביטחוני, יכול להיות שזה משהו דחוף.

אורלי לוי אבקסיס: אבל בהחלט אתה יכול לדרוש לעצור את השעון ולהמתין, זה בידיך.

אריה ביבי: לא, לא, לא, זה בסדר.

אריה ביבי: לצערנו, וזה לא מזמן – – –

אורלי לוי אבקסיס: הנה, השר חזר.

אריה ביבי: לא, זה בסדר.

אריה ביבי: עם וילנאי אני מתקזז, מסתדר.

אריה ביבי: אנחנו גם חברים לא מהיום.

אריה ביבי: הוא יכול לצאת, להיכנס.

אריה ביבי: הוא יודע שאני בסדר.

אריה ביבי: אני אומר, אדוני השר, אנשים עובדים 12 שנה, עם משכורות של 12 שנה, ואדם עובד חודש.

אריה ביבי: חודש אחד, כאשר האחר עובד 12 שנה.

אריה ביבי: מה אנחנו גילינו בתקופה האחרונה?

אריה ביבי: גילינו דבר אחד, שם חדש.

אריה ביבי: אני לא זוכר, כשאני הייתי בצנחנים – וגם לא במשמר הגבול – לא זוכר שהיה שם כזה, טייקונים.

אריה ביבי: מתי זה התחיל, מר וילנאי?

אריה ביבי: הטייקונים, השם הזה, מתי זה התחיל?

אריה ביבי: אני לא זוכר את זה.

אריה ביבי: פתאום אנחנו מדברים: טייקונים, טייקונים, טייקונים.

אריה ביבי: אבל מה?

אריה ביבי: השם מוכיח את עצמו, באמת יש טייקונים.

אריה ביבי: ומה קורה עם הטייקונים?

אריה ביבי: מסתבר שאותם טייקונים לא מתעסקים בדבר אחד.

אריה ביבי: נניח, בזמנו היה חייט, התעסק בחייטות; סנדלר, התעסק בנעליים.

אריה ביבי: אבל הטייקונים, הם מתעסקים בכל הדברים של החיים שלנו.

אריה ביבי: טייקון אחד יכול להיות אחראי על כל התקשורת, אבל אותו טייקון גם אחראי על כל הבנקים, ואותו טייקון גם אחראי על הכבישים, ואותו טייקון – בשום מדינה מתוקנת לא יכול להיות אדם שמשתלט במסלול כזה לאורך כל החיים.

אריה ביבי: היו מדינות כאלה.

אריה ביבי: יוון, למשל, ואנחנו רואים איפה היא; ספרד, למשל, ואנחנו רואים איפה היא; פורטוגל, למשל, ואנחנו רואים איפה היא.

אריה ביבי: אנחנו במקומות האלה נהיה אם אנחנו לא נדע איך לקחת.

אריה ביבי: אני לא אומר, צריכים להיות עשירים, כי אחרת לא תהיה תעסוקה לאנשים.

אריה ביבי: אבל צריכה להיות גם פרופורציה, ואין פרופורציה.

אריה ביבי: צריכה להיות פרופורציה כזו שאדם שעובד, לא ייתכן שיעבוד 12 שנה כאשר השני עובד בסך הכול חודש.

אריה ביבי: וגילינו עוד דבר אחד, שנקרא "שוק חופשי".

אריה ביבי: זה פטנט.

אריה ביבי: שוק חופשי עם הרבה הפרטות.

אריה ביבי: אני רוצה לומר שחלק מההפרטות גם אני מכיר.

אריה ביבי: כשהייתי נציב באו אלי ואמרו לי: שמע, בוא תעשה הפרטות של בתי-סוהר.

אריה ביבי: אמרתי להם: אין בעיה, בוא נעשה הפרטות של צה"ל, ונעשה עוד הפרטות כאלה, וזה בסדר.

אריה ביבי: אבל אותם אנשים – שמונעים על-ידי טייקונים, שדיברנו עליהם קודם – יופי יודעים לעשות את ההפרטות.

אריה ביבי: ומי מרוויח מכל ההפרטות?

אריה ביבי: אנחנו בדיוק יודעים.

אריה ביבי: ההפרטות לא באו לתקן; הן באו לחרבש.

אריה ביבי: וזאת ססמה שאנחנו שומעים אותה בכל דבר ועניין, כאילו שהפרטה זאת מילת קסם.

אריה ביבי: אז אני אומר כאן: נא לבדוק את כל ההפרטות.

אריה ביבי: לא ייתכן שאדם שמתווך מרוויח יותר מאדם יוצר.

אריה ביבי: לא ייתכן.

אריה ביבי: אם תשאלו את שי חרמש, שדיבר לפני, הוא יגיד לכם שלא ייתכן שאדם רפתן מרוויח על החלב רק 40% ממחיר התוצרת, וכל ה-60% הולכים למתווכים בדרך.

אריה ביבי: ועוד – אתם מתחלפים?

אריה ביבי: תתחלפו, בינתיים הפז"מ דופק.

אורלי לוי אבקסיס: רוצה שאני אעצור את השעון?

אריה ביבי: לא, זה בסדר.

מגלי והבה: בבקשה, אדוני.

אריה ביבי: אדוני, אני באמת אקצר.

אריה ביבי: אני גם רוצה לומר שנוצר במדינת ישראל חינוך לעשירים, נוצרו רפואה לעשירים, אוכל לעשירים, וגם תוחלת חיים לעשירים.

אריה ביבי: זה כבר לא נשמע.

אריה ביבי: אתה יודע, אדוני, אני שמעתי סיפור לפני איזה חודש מאחד החברים שלי, שסיפר לי: שמע, הטייקון הזה, כשרצה לאכול, הוא שלח מטוס ללונדון להביא לו אוכל.

אריה ביבי: תתפלא לשמוע, יש גם דבר כזה.

מגלי והבה: פה בישראל?

אריה ביבי: פה בישראל.

אריה ביבי: שלח מטוס ללונדון להביא לו אוכל.

אריה ביבי: אדוני יודע מה זה?

עתניאל שנלר: – – – כשרות מיוחדת.

אריה ביבי: אני לא מדבר על קבוצת כדורגל, שעם מטוסים לבד וכו' וכו'.

אריה ביבי: איזה חלום אנחנו רוצים לתת לילדים שלנו?

אריה ביבי: איזה?

אריה ביבי: איזה חלום?

אריה ביבי: להגיד להם תהיה מה?

אריה ביבי: תהיה ילד שלא תהיה לך דירה?

אריה ביבי: תהיה ילד שלא יוכל לגמור את החודש?

אריה ביבי: מה תיתן לו? ובכלל, היות שאני רואה את השעון, ויש לי הרבה מה לדבר בכל הנושא של הווד"לים, אני חוזר לתחילת דברי.

אריה ביבי: אתה, עתניאל, לא שמעת.

אריה ביבי: אמרתי שהיתה פעם להקה שקראו לה "בצל ירוק", אז היה מבקר שאמר עליה: זה בעצם לא בצל ירוק; זה שום ירוק.

אריה ביבי: אבל מה, זה לא שום ירוק – זה שום דבר.

אריה ביבי: אז כל הווד"לים, לצערי, זה שום דבר.

מגלי והבה: תודה לחבר הכנסת אריה ביבי.

מגלי והבה: אני מזמין את חבר הכנסת עתניאל שנלר, שהוא הבא בתור.

מגלי והבה: יש לך, אדוני, חצי שעה.

מגלי והבה: אחריו – חברת הכנסת אורית זוארץ.

מגלי והבה: בבקשה, אדוני.

עתניאל שנלר: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אדוני השר, זה עשר שנים ויותר אני חווה חוויה אישית מאוד מעניינת בנושא של קידום בנייה, שינוי תוכניות, אישורי תוכניות.

עתניאל שנלר: ובכן, היה לי – לא יודע אם הייתי קורא לזה מזל, אבל זכיתי לרעיה מבנות עקרון, מזכרת-בתיה הוותיקה.

עתניאל שנלר: לציבור שפחות בקי – אחת המושבות הראשונות, 1882, הברון רוטשילד, 11 משפחות עוברות מרוסיה ומקימות את תחילת החקלאות, עבודת האדמה.

עתניאל שנלר: והנה, זכינו לנסות לקדם בנייה באותם חלקים בחצר, באותם 2.5 דונם הנמצאים בכל משק חקלאי, במקום שמיועד לכך.

עתניאל שנלר: ובכן, המועצה עשתה את כל מה שנדרש בשינוי תוכניות, תב"עות, הפקדות, אישורים, רישומים – טוב, כל זה נגמר לפני עשר שנים.

עתניאל שנלר: זה עשר שנים אנחנו מנסים לממש את מה שהחליטו הוועדות האזוריות.

עתניאל שנלר: יש שם איזו ועדה – לא אזכיר אנשים, אבל את הוועדה אני לא יכול שלא להזכיר.

עתניאל שנלר: קוראים לה "זמורה" ברחובות.

עתניאל שנלר: היא זומרת וגוזמת כל אפשרות לפתוח, לפתח, להרחיב, בכל מיני ביורוקרטיות, ואני לא מצליח להבין איך הגיעו להיקף הביורוקרטיות הקיימות.

עתניאל שנלר: אז אמרנו ככה: התוכניות הקיימות כבר לא עוזרות, כי אף אחד לא מתייחס אליהן; התוכניות החדשות נתקעות, כל פעם בטענה אחרת; חוות הדעת לעולם לא מספקות.

עתניאל שנלר: גם אם מדובר בחוות דעת בתחום איכות סביבה, שימור אתרים – דברים חשובים – תמיד יגידו לך לתת עוד חוות דעת.

עתניאל שנלר: אז הבנו שגם הכסף כבר לא שייך בין אף אחד, כי כשאתה רב על דבר כזה עשר שנים, ואתה מציע חוות דעת כאלה וחוות דעת אחרות, הכסף יוצא.

עתניאל שנלר: ואני שואל: אם אנשים כמונו לא מצליחים להתגבר על הביורוקרטיה, באמת, אזרחי ישראל האחרים כן יכולים להתגבר על הביורוקרטיה?

עתניאל שנלר: ואז התגלה לי דבר שלא ידעתי מעולם – מקצוע חדש במסגרת הרצון לרסן את האבטלה ולהוסיף מקומות תעסוקה.

עתניאל שנלר: הסכיתו ושמעו, כנסת נכבדה.

עתניאל שנלר: הבנו ששום דבר לא עוזר.

עתניאל שנלר: הפנו אותנו לבעל מקצוע חדש, הוא נקרא: מתווך ביורוקרטי.

עתניאל שנלר: כל שאתה צריך לעשות – לתת לו כסף, והרבה כסף, מתוך, אני מניח, כי זה עולה – אני לא יודע בדיוק למה, אבל בעולם של מדינה שלישית מתווך צריך הרבה כסף, וההבטחה היא שאם המתווך יקבל מספיק כסף, מהר מאוד הביורוקרטיה תסתיים.

עתניאל שנלר: בטח סיפרתי סיפור על עלי בבא, שמעתי את זה השבוע באיזה נאום של מישהו, בטח זה מין סיפור שלא ראוי למדינת חוק – ואנחנו מדינת חוק; לא ראוי למדינה מתקדמת – ואנחנו מדינה מתקדמת.

עתניאל שנלר: אנחנו צריכים לתת כסף לתיווך על ביורוקרטיה?

עתניאל שנלר: לכן, נדמה לי שהמסקנה הראשונה מהדיון כאן צריכה להיות חיסול מקצוע המתווך, שתדלן לביורוקרטיה, שהוא בעצם – כל הביורוקרטיה נועדה לשרת את האזרח, ולא שהאזרח ישרת אותה, אולי ישלם לה.

עתניאל שנלר: הדיון שלנו, אדוני היושב-ראש, כבוד השר, הוא דיון רציני, גם אם יש לו גוון פוליטי.

עתניאל שנלר: הוא כל כך רציני, שהוא חייב לחצות את כל מפלגות הבית הזה, כי הוא לא דיון המדבר על חוק הווד"לים, אלא הוא בעצם דיון שמדבר על דמותה החברתית-כלכלית של המדינה לטווח ארוך.

עתניאל שנלר: הממשלה, ראש הממשלה הודיע ושריו הודיעו – ואני מקבל את ההודעה הזאת, אני מקבל את ההודעה הזאת באהבה, בשמחה – שבדעתו לפתוח את הפלומבה – אני משתמש במונח של ראש הממשלה כאן אתמול, כמדומני – לפתוח את הפלומבה בשני המקומות על מנת שהחסמים יוכלו לצאת החוצה.

עתניאל שנלר: ואז הציעו מגוון חוקים.

עתניאל שנלר: אני עדיין מקבל את זה בהמון תקווה וציפייה.

עתניאל שנלר: אבל באמת, כששמעתי היום את הסכנה מחוק הווד"לים, העליתי כמה תהיות לעצמי: האם באמת הווד"לים יגרמו לכך שבוועדות הזריזות יבנו יותר דירות קטנות, של שלושה חדרים, או ששוב זה קיצור ביורוקרטיה בשביל העשירונים העליונים?

עתניאל שנלר: האם קיצור הביורוקרטיה יוריד את מחיר הקרקע, או יוריד את מחיר הביורוקרטיה שעליה דיברתי בראשית דברי, והאם באמת נוכל לראות דירות לזוגות צעירים, בנות-השגה, או שמא זה שוב דירות ארבעה-חמישה, קוטג'ים תרתי משמע וכו'?

עתניאל שנלר: האם באמת יצליחו שמי שהיה יזם לעניין יהיה פחות רעב להרוויח עוד?

עתניאל שנלר: האם יהיו חסמים, כן, בצד שמוטל על הציבור?

עתניאל שנלר: חסם לגובה ערך קרקע, חסם לגובה מרווח רווחים או עלויות בנייה ומרחב הרווחים, חסם בגודל הדירה, חסם לבעלי זכויות לרכוש את הבית – בעלי דירות שנייה, שלישית, בעלי דיור לטובת ספקולציות.

עתניאל שנלר: האם יסירו בפלומבה הזאת, שעליה הממשלה מדברת, מצד אחד חסמים ביורוקרטיים אבל יעשו חסמים למה שמכונה טייקונים, בעלי ההון או בעלי השליטה והממון?

עתניאל שנלר: עבור מי?

עתניאל שנלר: עבור העם ללא קשר מה דעתו הפוליטית, כי זה ממש לא חשוב.

עתניאל שנלר: זאת תהיה בחינת הדרך, אדוני השר, של הממשלה בעניין הזה – פתיחת חסמים, ולשים בצד השני את הסייגים, על מנת שהדברים יגיעו לעם ולא לאף אחד אחר.

עתניאל שנלר: וכאן ניכנס למערכת גדולה של בחינה.

עתניאל שנלר: תהיה בחינה של הממשלה ברצינות החלטותיה, וכפי שהכנסת יודעת, אני מסוג חברי הכנסת שנותן קרדיט תמיד לכל ממשלה, ובלבד שההחלטות תהיינה ראויות לכלל הציבור.

עתניאל שנלר: יש כאן אבן בוחן של השרים הממונים על כך ושל היכולת שלהם לנהל דו-שיח ראוי, אמיתי, כן ובלי שטיקים ובלי טריקים עם אלה שבשעות האלה ממש יושבים לנסח את אותן אמות מידה של פני החברה בהקשר הכלכלי-חברתי, פניה לעתיד.

עתניאל שנלר: שמעתי בדרכי לכאן בתקשורת על הטיוטות של הדברים.

עתניאל שנלר: חלק נראה סביר וראוי.

עתניאל שנלר: צריכים להכניס את הדברים לפרופורציות, על מנת שאנחנו נוכל להמשיך את המומנטום הכלכלי.

עתניאל שנלר: אני אדבר על זה עוד כמה דקות במלה אחת או שתיים.

עתניאל שנלר: יש כאן אבן בוחן של יושרה.

עתניאל שנלר: נוהגים לומר אינטגריטי, שהיא יושרה.

עתניאל שנלר: האם באמת הפתרונות – הזכרתי את זה מקודם – יהיו פתרונות אמיתיים של אותן דירות לאלה שמיועדות להם הדירות, כפי שהזכרתי מקודם?

עתניאל שנלר: יש כאן היבט אחר נוסף, אבן בוחן עצומה לתהליך הביורוקרטי הפנים-ממשלתי בתחום הייעוץ המשפטי.

עתניאל שנלר: אותו הדבר אני גם אומר בתחום הביקורת.

עתניאל שנלר: האם בעת חירום שכזאת ימצאו היועצים המשפטיים את הדרך איך כן לקדם את הדברים?

עתניאל שנלר: לא להעמיד חסמים משפטיים של שלייקעס על שלייקעס, ואני אומר את זה מתוך רצון ומתוך קריאה ליועצים משפטיים – תחפשו איך כן לקדם, לא איך לא לקדם.

עתניאל שנלר: אני זוכר ששימשתי במשרד התחבורה, וחברי סגן יושב-ראש הכנסת והבה מגלי, עבדנו יחד כמה וכמה שנים, וכמה היה לנו קשה עם החסמים הביורוקרטיים הפנימיים.

עתניאל שנלר: זה היה יועצים משפטיים, חשבים.

עתניאל שנלר: כמה שעות הקדשנו לזה.

עתניאל שנלר: אתם נולדתם לתת למערכת תשובות איך לעשות, לא איך לא לעשות.

עתניאל שנלר: אני גם אפנה מעל הבמה הזאת למבקר המדינה.

מגלי והבה: זה היה מדובר בסכנות ובחיי נפשות.

עתניאל שנלר: מדובר על בטיחות בדרכים, על חיי אדם.

עתניאל שנלר: הסבירו לנו למה עדיף לעשות הכול לפי בית שמאי, על בית שמאי, על בית שמאי, לחומרה, ובלבד – אז טוב, אז יהיו תאונות דרכים.

עתניאל שנלר: ואני אומר עכשיו: אל תלכו לי לחומרה כאשר אנשים שוכבים ברחוב או סטודנטים אין להם מקום לגור או – אני פגשתי בשבוע האחרון שתי משפחות המתגוררות ביחד בדירה של ארבעה חדרים.

עתניאל שנלר: זוגות צעירים, בלי ילדים.

עתניאל שנלר: אבל, למען השם, התחתנתם עכשיו, רוצים לגור לבד, למה אתם צריכים שותפים?

עתניאל שנלר: בשביל מה?

עתניאל שנלר: הם אפילו לא מדברים אחד עם השני.

עתניאל שנלר: פשוט אין להם ברירה, כי זה מה יש.

עתניאל שנלר: אני אומר את הדברים ואני קורא מכאן גם למבקר המדינה: כמעט כל דבר שאתה נוגע בו, וכחבר הוועדה לביקורת המדינה אנחנו רואים את זה יום-יום, שלפעמים הממשלה – אוחז בהם איזה פחד.

עתניאל שנלר: אז ביקורת כן, על-פי הנהלים כן, אבל גם דין; אתם יודעים, העולם לא נידון רק על הדין, גם על הרחמים, והדין יש לו עוד היבטים ולא הכול על הצ'ופצ'יק של הדין.

עתניאל שנלר: לכן צריכים גם בביורוקרטיה הפנימית לקרוא לגמישות ככל שניתן.

עתניאל שנלר: אבל זה לא מספיק.

עתניאל שנלר: יש גם אבן בוחן בלקרוא לארגונים האזרחיים.

עתניאל שנלר: חלק מהארגונים האזרחיים עושים עבודה נפלאה, למשל הארגונים הירוקים.

עתניאל שנלר: ואוי לנו אם לא היו לנו ארגונים ירוקים, אבל האם במאמץ הלאומי הרחב נגלה גם גמישות שם?

עתניאל שנלר: שוב, אני נאלץ לקחת דוגמאות מהיותי במשרד התחבורה.

עתניאל שנלר: אתם יודעים כמה שנים, רבותי חברי הכנסת, כבוד השר, אתם יודעים כמה שנים לקח לעשות את כביש עוקף צפת דרום?

עתניאל שנלר: עוקף צפת דרום, ששינה את כל מרכז הגליל עכשיו, העוקף הזה לקח עשרות שנים.

עתניאל שנלר: אתם יודעים למה?

עתניאל שנלר: כי היתה שאלה חשובה, באמת חשובה, של מעבר בעלי-החיים מצד אחד של הכביש לצד שני, עם גשרים וכו'.

עתניאל שנלר: זה דבר אמיתי.

עתניאל שנלר: אתם יודעים כמה התנגדו לכביש חוצה-שומרון בטענות חשובות, אמיתית חשובות?

עתניאל שנלר: אז המדינה השקיעה יותר באיכות הסביבה והיום הכביש הזה פועל.

עתניאל שנלר: ואני רוצה לראות אותנו היום, במדינת ישראל, בשנת 2011 בלי כביש 6. אני רוצה לראות מה היה נוסע כאן.

עתניאל שנלר: דיברו אז על פיזור אוכלוסייה, נגב, דרום.

עתניאל שנלר: רכבת לירושלים – כמה עצרו את המסילה?

עתניאל שנלר: חודשים, כמעט שנים, על ואדי מסוים.

עתניאל שנלר: בצדק נלחמו על הוואדי.

עתניאל שנלר: מצד שני, קבוצה אחרת בצדק נלחמה על האבק שהחפירות עושות כשחופרים את המנהרה.

עתניאל שנלר: לכן, כשמדובר על ויתור של כולם, מדובר גם על פחות מ-100% בנושאים אחרים, ואני מאוד ירוק.

עתניאל שנלר: הוא הדין לזכויות האזרח.

עתניאל שנלר: צריכים לזכור שהאינטרס הציבורי הוא תמיד לפני האינטרס הפרטי, ולא משנה איך אתה צובע את האינטרס הפרטי, על-ידי מי.

עתניאל שנלר: אנחנו נולדנו לבנות מדינה, נולדנו לבנות חברה.

עתניאל שנלר: אני התחנכתי בקיבוץ, התחנכתי בחברה שוויונית, סוציאליסטית.

עתניאל שנלר: התחנכתי על ערבות הדדית, ואי-אפשר להעמיד תמיד את הפרט לפני הצורך של הכלל.

עתניאל שנלר: ואני אומר את זה גם למפגינים.

עתניאל שנלר: וזו שעת מבחן.

עתניאל שנלר: אני לא כל כך אוהב שהמבחן הזה בשטח היום נצבע בצבע פוליטי כזה או אחר.

עתניאל שנלר: כמה שמחתי היום אחרי הצהריים לראות שחברי המתנחלים ומועצת יש"ע הצטרפו לתהליך, להפגנות, למחאה.

עתניאל שנלר: זה לא מאבק פוליטי של מפלגה, וביום שזה יהיה מאבק פוליטי של מפלגה, לא תהיה למאבק הזה שום משמעות; ואז נוכל לשאת כאן עוד נאום, פחות נאום – אין לזה שום משמעות.

עתניאל שנלר: ואז אני אומר בפירוש: מבחינתי, אין משבר ברגע שזה פוליטי, אלא אם כן זה אמיתי.

עתניאל שנלר: ואם זה אמיתי, זה גם מבחן שלנו כאופוזיציה.

עתניאל שנלר: המבחן שלנו כאופוזיציה ברגע של משבר – להושיט יד קונקרטית לממשלה בהקשר הזה.

עתניאל שנלר: אני לא מדבר על ממשלת אחדות ולא על שום שינוי מבני, אבל אם הממשלה הולכת לצעדים אמיתיים, לגבות אותם צעדים – בהנחה שהם מקובלים גם עלינו.

עתניאל שנלר: זה יהיה המבחן שלנו, מבחן לא פשוט.

עתניאל שנלר: אדוני היושב-ראש, השר, חברי הכנסת, אנחנו בימים מיוחדים, אנחנו בימים שנקראים ימי בין המצרים, ימים שבהם נפרצה חומת העיר ירושלים ובית-המקדש חרב – בתשעה באב.

עתניאל שנלר: אנחנו היום בב' בחודש אב ובעוד שבוע ימים בשעה הזאת יהיה ליל תשעה באב.

עתניאל שנלר: ומי שיודע על מה חרב בית-המקדש ועל מה חרבה ירושלים מבין שאנחנו בעצם – לא על וד"לים ולא על מצוקות, הוא חרב רק על דבר אחד, על שנאת חינם.

עתניאל שנלר: העם הזה לא השכיל ברגעי משבר להתגבר על היצר הרע של כל אחד ואחד, וזה לא על שנאת חינם רק בין היהודים לבין עצמם, זה שנאת חינם בהגדרה הפנימית.

עתניאל שנלר: זה צעקות, זה ביזוי, זה מתח.

עתניאל שנלר: לא הבנו את הערך של האדם באשר הוא אדם.

עתניאל שנלר: וכשאנחנו נמצאים ברגע של מחלוקת על עניין לאומי, אהבת חינם היא חלק מהפתרון.

עתניאל שנלר: ולכן, אדוני השר, כל צעד שהממשלה הזאת תעשה מתוך הושטת יד, ראוי שהיא תיענה בהושטת יד גם שלנו באופוזיציה.

עתניאל שנלר: והדיון, כל עוד הוא יהיה ענייני, מתוך דאגה לציבור, מתוך אהבת חינם, סופו להתקיים.

עתניאל שנלר: כי ויכוח שלא מתוך אהבת חינם אלא מתוך שנאת חינם, סופו שלא יתקיים, כך אומרים חז"ל.

עתניאל שנלר: אני רוצה לומר – והפתקה שנתתי, אדוני היושב-ראש, היא מצוינת – שגם הפורום לשוויון בנטל, אנשי המילואים, הצטרף למאבק, ואני מברך אותם.

עתניאל שנלר: אני מברך אותם, וזה לא סוד שכל היושבים כאן, ונדמה לי שגם השר, גם אדוני היושב-ראש וגם אנוכי, כולנו קצינים בכירים בצבא שעושים, עשינו, והלוואי וייתנו לנו לשרת עד גיל 120, כי זה חלק מהשייכות שלנו.

עתניאל שנלר: ולכן הנדרשים, הנזקקים, במקום זה או אחר, בכל הארץ, מצפון לדרום, החיילים, והרופאים, והסטודנטים ומועצת יש"ע וכולם כאחד – זו מחאתנו.

עתניאל שנלר: אבל כאשר אני רואה שעיתונאי מאוד חשוב – עכשיו אני לוקח סיכון, פוליטיקאי אומר ביקורת על עיתונאים.

עתניאל שנלר: כשאני רואה עיתונאי מאוד חשוב, מאוד מוערך, נחמיה שטרסלר, כותב: בואו, ניקח את הכסף מיהודה ושומרון, נפתור את הבעיות – באמת, אדוני השר, מישהו משקיע ביהודה ושומרון היום?

עתניאל שנלר: כך בונים ביחד הסכמה לצאת ביחד לתיקון?

עתניאל שנלר: עוד פעם, אותם אנשים שלוקחים מטבעות לשון שחוקות – ההתנחלויות על חשבון ערי פיתוח, שמעתי השבוע.

עתניאל שנלר: שמעתי עכשיו: עולים חדשים דפקו את הסטודנטים.

עתניאל שנלר: כך לא נבנה כלום.

עתניאל שנלר: שנאת חינם.

עתניאל שנלר: כשאני רואה באמת דמגוגיה של כתב מאוד מוערך, אברמוביץ, שמשתלח במתנחלים – נו, באמת, אין בזה כלום, זה נזק לעניין עצמו.

עתניאל שנלר: זה יוצר קרע, ודאי וודאי קורע את היכולת ליצור הזדהות מקיר אל קיר.

עתניאל שנלר: אז אני מבין, יש להם דעות פוליטיות, ואני רוצה להזכיר לאלה שאני מבקר עכשיו שאני בקדימה ואני בעד היפרדות, וכולם יודעים את דעתי.

עתניאל שנלר: אבל לבנות דרך רמיסה, דרך ביקורת לא ראויה, בשביל קידום אינטרסים – לא יצליח המאבק.

עתניאל שנלר: מי שדופק את המאבק – סליחה על הביטוי הזה – זה אלה שהופכים את זה לפוליטי, רוצים להכניס טריז בתוך החברה הישראלית.

עתניאל שנלר: הם יחסלו את המאבק הזה.

עתניאל שנלר: שותפות היא כלי להצלחה.

עתניאל שנלר: בוא נחשוב הפוך, אדוני השר.

עתניאל שנלר: לו יצויר שהיתה מחאת ימין נגד הממשלה, אין לי ספק שהממשלה היתה מוציאה יותר כלים, יותר פתרונות, כי זה נותן פתרונות למה שהיא מבינה.

עתניאל שנלר: לו יצויר הפוך, שההפגנה והמחאה היתה של השמאל נגד הממשלה, היו באים בביקורת על ישיבת סיעה של הליכוד אתמול – כזאת, אחרת, אני לא הייתי שם, לא יכול להעיד, ואני גם לא חושב שזה כל כך חשוב.

עתניאל שנלר: החשוב הוא שאם רוצים לעשות מחאה אמיתית צריכים לחפש את הביחד ולא את הנפרד.

עתניאל שנלר: אין לי ספק שאם הימין היה מוביל את המחאות, הפתרונות היו יותר דרמטיים – או אחרת, לו לא היו אומרים תקפיאו את ההתנחלויות.

עתניאל שנלר: נו, אז הנה, מועצת יש"ע מצטרפת להפגנה; עושים ביחד.

עתניאל שנלר: במלים אחרות, צריכים להיות הרבה יותר חכמים גם כשמבקרים.

עתניאל שנלר: לבקר בחוכמה – החוכמה היא, מחלוקת לשם שמים סופה להתקיים, לא שנאת חינם של ערב תשעה באב.

עתניאל שנלר: חתמנו על מכתב לראש הממשלה, היינו כמה חברים בקדימה, נדמה לי חמישה חברים בקדימה, יחד עם עוד כ-50 חברי כנסת, שחלק מהפתרונות לבנייה יהיו גם – אני אומר במדויק עכשיו – גם באזורים המוסכמים ביהודה ושומרון.

עתניאל שנלר: אני לא שם עכשיו את הצד המדיני, הוא מורכב מאוד, קשה מאוד, זה לא כל כך פשוט, זה לא אמרה כל כך פשוטה, אבל למה זה נועד?

עתניאל שנלר: זה נועד להגיד: כן, נמצא פתרונות מתוך הביחד ולא מתוך הנפרד.

עתניאל שנלר: אתמול היתה ישיבת ועדת חוץ וביטחון במליאתה.

עתניאל שנלר: לא אומרים דברים מתוך הישיבה.

עתניאל שנלר: אני רק אומר – זה היה עם ראש הממשלה – שתי התבטאויות שהיו, ואני מקווה שאני לא עובר על משהו ואומר משהו שלא צריך להגיד.

עתניאל שנלר: שני חברי כנסת מאוד חשובים, משום כבודם – ודיברתי על אהבת חינם – אני לא אזכיר את שמותיהם, באמת חשובים, פנו אל ראש הממשלה ואמרו לו: אדוני ראש הממשלה, תקפיא את ההתנחלויות – הכול ייפתר.

עתניאל שנלר: השם ישמור, בלי קשר עכשיו לכל הוויכוח הזה.

עתניאל שנלר: אנחנו רוצים לקדם את הצד המדיני, רוצים לקדם את הצד הכלכלי, את הצד החברתי.

עתניאל שנלר: האם באמת אפשר להתקדם מדינית בדיוק כמו בנושא החברתי, להתקדם מדינית כאשר 50% מהעם מתנגד לתהליך מדיני?

עתניאל שנלר: אנחנו רציניים?

עתניאל שנלר: המפתח להתקדם מדינית זה שאותם שני חברי כנסת חשובים ורציניים מאוד היו באים ואומרים: בואו נחבק את המתיישבים ויחד נחשוב איך אנחנו יכולים לקדם את האינטרס המדיני על מנת למנוע מדינה דו-לאומית.

עתניאל שנלר: לזה היינו מתחברים כולנו.

עתניאל שנלר: אבל אנחנו רגילים למשהו אחר – איך להכניס איזה תקיעה, איזה חרב, וכל מי שקצת יותר חריף בלשונו, קצת יותר מעליב, קצת יותר מתלהם, הוא פופולרי רגע.

עתניאל שנלר: זה לא שווה כלום, לא שווה את הנייר, לא שווה את המלה.

עתניאל שנלר: כל מי שמנסה לדבר אמיתית – זה נקלט, לא יעזור.

עתניאל שנלר: ולכן אני סבור – ואני קורא באמת לכל הבית הזה: הבעיה היא לא פוליטית; הבעיה היא בעיה חברתית של תפיסת עולם פוליטית, ואנחנו כולם צריכים לעזור לשנות את תפיסת העולם הפוליטית הזאת.

עתניאל שנלר: ואני אומר את זה כי אני מצד אחד גדלתי בקיבוץ, ומצד שני אני כן מאמין במשק חופשי.

עתניאל שנלר: אבל דע כל מידה נכונה, אמרו חז"ל, כמעט בכל דבר, אין שחור ללא לבן.

עתניאל שנלר: איך אומרת יושבת-ראש התנועה שלי?

עתניאל שנלר: היא אומרת הרבה דברים חשובים, ואחד הדברים שהיא אומרת – ואני מציין את זה לשבח בהרבה מקומות – שהאפור הוא לא פשרה, הוא מלכתחילה.

עתניאל שנלר: העולם הוא לא שחור–לבן, גם לא הנאומים חוצבי הלהבות שלנו, ולא כל הצדק בוודאי לא אתי, אבל לא עם כל אחד ואחד.

עתניאל שנלר: העולם הוא יותר מורכב.

עתניאל שנלר: אם אתה רוצה לשכנע בדברים שלך, אתה צריך הרבה פעמים להסתכל ולהיכנס לעורו של הצד השני של המטבע, ואז תראה את הדברים יותר מאוזנים.

עתניאל שנלר: לכן אני חושב שכל אלה שבמשך 30 שנה הסבירו לנו – אני אומר לנו כמתנחל – שבגללכם אין שלום, בגללכם המצב הכלכלי רע, בינתיים לא הביאו אותנו לשום דבר.

עתניאל שנלר: אין שלום, וביידיש: כולו כלאם פאד'י.

עתניאל שנלר: וכולו כלאם פאד'י בגלל שלקחו צד אחד של המטבע וניסו לכופף את העם ברוב כזה או אחר.

עתניאל שנלר: אני רוצה לקרוא לך, אדוני השר, כי אתה מייצג את הממשלה, ומשום שאתה אחד השרים היותר ערכיים שאני מכיר, ומשום שבתוך דמך יש ציונות יותר מחמצן, ואהבת הארץ יותר מצבע אדום, ואהבת העם כעם יותר מכל דבר אחר, אתה אולי מתחבר למה שאני אומר, שביחד עם הממשלה, אנחנו צריכים לתמוך בכל צד שייתן פתרון אמיתי לאיזון הראוי במדיניות החברתית-כלכלית.

עתניאל שנלר: אני רוצה לציין כמה דברים קטנים בדקות שנותרו לי.

עתניאל שנלר: אני רוצה להציב שלושה דברים מרכזיים.

עתניאל שנלר: היעד האחד – ביטול הביורוקרטיה מול האזרח, ביטול הביורוקרטיה בתוך בעלי זכויות הווטו, בעלי זכויות הווטו והביורוקרטיה הממשלתית.

עתניאל שנלר: אני אומר את זה אחרי הרבה שנים שניהלתי מערכות גדולות בחברה הישראלית בשירות הממשלתי.

עתניאל שנלר: זה זכות הווטו המשפטית, זכות הווטו של החשב, זכות הווטו של מבקר המדינה – לא לוותר עליהם, אבל לחפש בהם גמישות.

עתניאל שנלר: הדבר השני – כן לחזור במידה ראויה, במידה הנכונה, לבקרה ופיקוח על המחירים באותם מצרכי יסוד, בקרה ופיקוח על התנהלות על-פי החוק בכל מה שקשור לשכבות הנמוכות, הבינוניות, קרי, שכר מינימום, זכויות עובדים.

עתניאל שנלר: כך צריך לעשות במדינה שהיא מדינה יהודית – כמו מדינה לא יהודית, אבל ודאי מדינה יהודית, שאתה צריך לחוס על הגר, על העני, על הדל ועל אלה שבמצוקה, וכמובן לייצר דיור בר-השגה.

עתניאל שנלר: יהיה לזה מחיר.

עתניאל שנלר: המחיר יהיה אולי עוד אחוז אבטלה, המחיר יהיה אולי ירידת רמת החיים לחלק מאתנו.

עתניאל שנלר: המחיר יהיה אולי בהיקף הצמיחה לטווח קצר, אבל החוסן הפנימי יגדל, ואת המחיר שלו אני מוכן לשלם.

עתניאל שנלר: את המחיר של החוסן הפנימי חייבים לשלם.

עתניאל שנלר: אני אתמול הזהרתי בוועדת החוץ והביטחון בשאלה הזאת, ואמרתי שהיום יש רוח ברחוב, רוח של ים סוער.

עתניאל שנלר: נדמה לי, כאיש ציבור הרבה שנים, וגם קצת כמפקד – אני קורא לשר: אדוני המפקד, כשהים סוער לא מנסים לחתור נגד הגלים או רק עם הגלים.

עתניאל שנלר: קודם כול מנסים לייצב את הספינה, לא להיבהל.

עתניאל שנלר: נכון, המצב קשה, ואני רוצה להזהיר אותם לקחת מאוד ברצינות את הגלים הללו, לא לזלזל בזה, ולקחת אותם בקור רוח, במחשבה.

עתניאל שנלר: ייקח עוד שבוע – עוד שבוע, אבל החלטות נכונות.

עתניאל שנלר: לא לאבד את האינטרסים הלאומיים ארוכי הטווח שלנו, גם אם ברגע זה נראה לנו שאנחנו צריכים להפליג לאיזה כיוון; לא ללכת עם הרוח הנושבת, לצד לקיחתה בחשבון.

עתניאל שנלר: שמעתי הרבה אנשים מדברים השבוע, היום, אתמול: אפשר לקחת מתקציב הביטחון לטובת הדברים האחרים.

עתניאל שנלר: אולי כן, אולי לא.

עתניאל שנלר: יש שאלות מאוד מאוד מרכזיות.

עתניאל שנלר: אני רק רוצה לומר שגם אם עכשיו הרוח נושבת לכיוון x וכולנו מזדהים עם הרוח הזאת – אני מקווה שכולם מזדהים עם הרוח הזאת – צריכים לדעת לנווט אותה נכון, כי אם אנחנו נוותר על ההרתעה של מדינת ישראל, אני לא בטוח שיהיה למי לדאוג לשנים רבות; אם אנחנו נוותר על יכולת ההכרעה שלנו, אני לא בטוח שיהיה ביטחון לשוכני הדירות העתידיות שנבנה; אם נוותר על העורף, אני לא בטוח שתהיה תחושת ביטחון, שהיא חלק מהחוסן הלאומי; ואם נוותר על היכולת המודיעינית שלנו, בוודאי שלא תהיה רגיעה ושלווה בחיי היום-יום.

עתניאל שנלר: ולכן אני פונה אליך, אדוני.

עתניאל שנלר: אתה שר לביטחון – ביטחון העורף.

עתניאל שנלר: יש שצריכים לשנות סדרי עולם בנושא החברתי-כלכלי – מדוד, באורח רוח, באחריות, עם הרוח לנווט את הרוח.

עתניאל שנלר: לפני שאני אסיים אני אספר איזה סיפור קצר.

עתניאל שנלר: היה איזה איכר שרצה להסיט את מי הנהר על מנת להשקות את שדותיו.

עתניאל שנלר: איכר צעיר בא ובנה סכר.

עתניאל שנלר: הירוקים באו ואמרו לו: הסכר מקלקל את הנוף.

עתניאל שנלר: אמר: אין בעיה.

עתניאל שנלר: לקח זכוכית משוריינת, מצובה כנראה, ועשה סכר גדול לנחל.

עתניאל שנלר: עמד על-ידו הזקן ואמר: יא אבני, מה, סכר מזכוכית?

עתניאל שנלר: לא עושים ככה סכר.

עתניאל שנלר: בוא נשתול קנים של סוף בנחל, יגדלו, לאט-לאט יסיטו את הנחל.

עתניאל שנלר: מה בוער לך?

עתניאל שנלר: הרי בסוף אתה רוצה להשקות את השדות.

עתניאל שנלר: אמר לו לזקן: אתה זקן, מה אתה יודע, העולם המודרני.

עתניאל שנלר: בעיה?

עתניאל שנלר: מייד קיר זכוכית משוריין – סכר.

עתניאל שנלר: הגיע צונאמי, הצונאמי ריסק את הזכוכית ולא היה יותר סכר.

עתניאל שנלר: אדוני השר, המים הורידו את הקנים, ואחרי שהצונאמי עבר חזרו המים, והמים הלכו למקום שלהם.

עתניאל שנלר: אנחנו נמצאים בצונאמי, והממשלה צריכה לשתול קנים.

עתניאל שנלר: ייקח יותר זמן, אבל פתרון אמיתי; פתרון אמיתי שייתן בונוס לטווח ארוך.

עתניאל שנלר: המאבק צודק, אם לא תהיה פוליטיקה.

עתניאל שנלר: אמר מי שאמר: מטרתה של ממשלה גם בשלום וגם במלחמה אינה לזכות בתהילת השליטים, כי אם באושרם של האנשים הפשוטים.

עתניאל שנלר: ואני אומר את הדברים גם לממשלה הזאת.

עתניאל שנלר: אסיים במה שאמרתי באמצע דברי.

עתניאל שנלר: זאת הזדמנות בלתי רגילה של הממשלה והעם הזה דווקא השבוע, שבוע של בין המצרים, שבוע שחל בו תשעה באב, להראות לדור הבא ולנו במראה מהי אהבת חינם.

עתניאל שנלר: ממשלת ישראל היא אומנם קואליציה ואני באופוזיציה, ובאופוזיציה רוצים להחליף את השלטון.

עתניאל שנלר: כשיש משבר חברתי או מלחמתי או מאבק לשלום, כוחה של ממשלה, של חברה, של עם, להיות ביחד.

עתניאל שנלר: אני חושב שהמבחן שלנו, של הממשלה – בעשייה נכונה; כל השאר – לתמוך ולהגן על החלטות נכונות.

עתניאל שנלר: כי אמרו חז"ל, בפרקי אבות: כל מחלוקת שהיא לא לשם שמים, כמחלוקת קורח ועדתו – סופה שלא תתקיים.

עתניאל שנלר: ומחלוקת שהיא לשם שמים, כשל הלל ושמאי – סופה להתקיים.

עתניאל שנלר: יש כאן משימה משותפת – מחלוקת על האיך, לא על המה.

עתניאל שנלר: אני מתפלל שבמוצאי תשעה באב, עד אז ייגמרו המחלוקות ונהיה אגודה אחת מתוך מחלוקת שהיא לשם שמים.

עתניאל שנלר: נדמה לי שזאת האווירה הנכונה להיכנס לתשעה באב, ליום שבו נתפלל לבניינה של ירושלים, בניין הארץ ובניין החברה הישראלית.

עתניאל שנלר: תודה רבה.

אורי מקלב: תודה רבה גם לך.

אורי מקלב: ובתוך הנחמה הזאת גם תהיה לך נחמה אישית על מות אביך, זיכרונו לברכה.

אורי מקלב: אם כך, נעבור לדוברת הבאה.

אורי מקלב: חברת הכנסת אורית זוארץ, בבקשה.

אורי מקלב: כפי שוודאי את יודעת – 30 דקות.

אורית זוארץ: כבוד היושב-ראש, כבוד השר, חברי חברי הכנסת, ברגעים אלה ממש, כבוד השר, עומדים מאות מפגינים ומפגינות מחוץ לבית הזה.

אורית זוארץ: אנחנו לא שומעים את קולם, את זעקתם, את התופים שהם הביאו כדי לעורר את אמות הספים בבית הזה, בתוך הבית האטום, הסגור והמנותק, שלא רואה את מצוקתם.

אורית זוארץ: כבוד השר, הייתי שמחה להפסיק את דברי ולצאת יחד אתך אל אותם צעירים וצעירות שהתקבצו הנה מכל הארץ ועומדים בחוץ וזועקים את זעקתם, ואף אחד לא יוצא אליהם, ואף אחד לא מקשיב ואף אחד לא רואה ולא שומע.

אורית זוארץ: אנחנו שומעים כאן את ראש הממשלה עומד בכל שבוע מחדש, זחוח, מלא הערכה עצמית על כל הפעילות שלו, כשמגדל הקלפים הווירטואלי שהוא בנה מתמוטט על ראשיהם של אלפי הצעירים והצעירות שיושבים באוהלים בתל-אביב, בראשון, בחיפה, בדימונה, בירושלים – בכל הארץ.

אורית זוארץ: הזחיחות הזאת רק מחזקת את אוטם שריר הלב, את האטימות, את חוסר הרגישות של ראש הממשלה לנושאים החברתיים הבוערים.

אורית זוארץ: יש בידי מכתב ממרס 2011, עוד לפני שהתחילו כל ההפגנות, עוד לפני שהצעירים יצאו ומחו את מחאתם בתוך האוהלים ועם העגלות, ברחבי הערים, בכל הארץ, ואני חושבת שהמחאה הזאת הפכה להיות מחאה אזרחית כוללת.

אורית זוארץ: אני יכולה רק לברך על כך שהקואליציה האטומה והממשלה האטומה הזאת לא הצליחו לסתום את הפיות שלנו, של האזרחים ושל נציגי הארגונים שפועלים בכל יום מחדש כדי לדאוג לצרכים האמיתיים של האזרחים.

אורית זוארץ: יש כאן מסמך שהועבר לראש הממשלה וגם אליך, אל השרים, של האגודה לזכויות האזרח בישראל, של ארגון "במקום" ושל "האגודה לצדק חלוקתי", שמאירים בפנסים ענקיים – אני מדברת על מרס 2011 – את כל הכשלים והמחדלים שעולים וצפים היום, כשהמגדל הזה מתמוטט על ראשיהם של האזרחים והאזרחיות שעומדים כאן בחוץ.

אורית זוארץ: אבל הבית הזה סגור, האקווריום הזה אטום מכל חלקיו, אנחנו לא שומעים מה קורה שם.

אורית זוארץ: אבל אי-אפשר להתעלם מהזעקה הזאת, ובטח החלטה כל כך נמהרת של קידום והקמה של ועדות לדיור לאומי, שאמורות כביכול לפתור את כל הבעיות, ושרק מעצימות את הקשיים ואת הבעיות, ולא יביאו לשום פתרון.

אורית זוארץ: כבוד השר, כבוד היושב-ראש, אני חייבת לשתף אתכם בחוויה אישית מהשבוע, ממפגש מאוד מרגש שהיה לי.

אורית זוארץ: אני חברה בוועדת החוץ והביטחון ועומדת בראש צוות שמפקח על העברת הבסיסים לדרום, שזו סוגיה בפני עצמה, אבל מתוקף תפקידי אני מסיירת ומגיעה גם לדרום.

אורית זוארץ: השבוע הגעתי לדימונה – – –

אורי מקלב: אני מכיר את העבודה החשובה שאת עושה במסגרת – – –

אורית זוארץ: כבוד היושב-ראש הוא חבר בצוות והוא שותף פעיל.

אורי מקלב: אנחנו מכירים את העבודה החשובה.

אורי מקלב: באמת עבודה חשובה ומקיפה.

אורית זוארץ: בעיקר בכל מה שקשור לגיוס של חיילים מהחברה החרדית לפרויקטים האלה – אנחנו מדברים על שני פרויקטים שבהם יש שילוב מאוד מאוד מוגבר של חרדים – וסיוע בדיור גם לחיילים החרדים שיבואו ויתגוררו בדרום וגם לחיילים ולחיילות שיגיעו לגור בדרום שהם לא חרדים, ויש כאן פרויקט לאומי שבאמת אפשר למנף אותו.

אורית זוארץ: בתוקף תפקידי הגעתי לדימונה, הגעתי לירוחם, ביקרתי, סיירתי, נפגשתי עם ראש המועצה.

אורית זוארץ: הגעתי גם לדימונה.

אורית זוארץ: בדימונה, אחרי המפגש שהתקיים, ביקשו ממני לצאת לעיר האוהלים בדימונה.

אורית זוארץ: אמרתי, אבל עיר האוהלים היא בתל-אביב וההפגנות מתרכזות במרכז ובערים נוספות, ופתאום הסתבר לי שבעיר דימונה, שבה כביכול יוקר המחיה אמור להיות נמוך יותר, זוג צעיר, ידם אינה משגת.

אורית זוארץ: אנחנו מדברים על פרויקט לאומי של מדינת ישראל.

אורית זוארץ: אני בטוחה שהשר מכיר את פרויקט "איילים", של כפרי סטודנטים, ואחד הכפרים, לצורך העניין, נמצא בדימונה, והסטודנטים הצעירים מגיעים לדימונה, לומדים שם, סטודנטים וסטודנטיות, מתגוררים שם בתקופת הלימודים שלהם ולשמחתי הרבה הם גם רוצים להישאר שם לאחר שהם סיימו את הלימודים, כשהם מצאו מקומות תעסוקה.

אורית זוארץ: יש כאן הרבה מאוד מקומות תעסוקה לאותם צעירים באזור הזה, במרחב הזה, הם רוצים להישאר.

אורית זוארץ: זו היתה המטרה המרכזית כשהקימו את אותם כפרי צעירים, שישתלבו בדרום, שישתלבו בפריפריה, והגיל של האזרחים והאזרחיות בעצם יהיה צעיר יותר, יהיה דור עתיד של מתיישבים שיגורו שם.

אורית זוארץ: ובאמת הגעתי לגבעה, לא ביהודה ושומרון, לגבעה, לגבעה חשופה, שעליה העמידו קרוונים.

אורית זוארץ: הוקם שם גרעין של צעירים שסיימו ללמוד ורוצים לגור.

אורית זוארץ: ישבתי אתם ושמעתי את זעקתם.

אורית זוארץ: ואתם, בממשלה האטומה הזו, מנסים להשתיק אותם.

אורית זוארץ: מנסים להפוך את המאבק הזה למעין מאבק תל-אביבי, ושמעתי כל מיני אמירות: אלה שלא ירשו דירה בבאזל.

אורית זוארץ: כבוד השר, כבוד היושב-ראש, מדובר בצעירים, יהודים, ציונים, ערכיים, שלמדו בדרום, למדו בנגב ורוצים להמשיך להתגורר שם.

אורית זוארץ: מדובר במשפחות צעירות, עם ילדים, שרוצים להמשיך לחיות ולהפריח את השממה; את השממה ואת האטימות של הממשלה הזו.

אורית זוארץ: שמעתי שהם לא מצליחים לקנות שם דירה.

אורית זוארץ: מדובר גם בבני המקום הצעירים שחוזרים לשמחתנו.

אורית זוארץ: אחת הבעיות המרכזיות ביישובים האלה – מדובר בהגירה שלילית.

אורית זוארץ: צעירים שעוברים ללמוד בירושלים, בתל-אביב, באזורים אחרים ומוצאים שם את ביתם החדש, בונים את ביתם, שוכרים שם דירות במחירים מופקעים ולא חוזרים לגור בדרום או בצפון.

אורית זוארץ: כאן מדובר בקבוצה ערכית, וזו רק דוגמה אחת מני רבות.

אורית זוארץ: עשרות צעירים פרוסים בנגב ובגליל, מבקשים לרכוש דירה, והפתרונות שאתם מציעים הם פתרונות שלא ייתנו מענה אף לא לאחד מאותם צעירים.

אורית זוארץ: לכן מכאן אני רוצה לחזק גם את המפגינים והמפגינות שעומדים מחוץ לבית הזה וזועקים את זעקתם.

אורית זוארץ: אני מנסה להעביר את קולם כאן, מעל הבימה הזו, במקום שניתנה לי רשות הדיבור, וגם את זעקתם של מאות הצעירים, בוגרי כפרי הצעירים והסטודנטים, שרוצים לחיות בפריפריה והפתרונות שאתם מציעים לא ייתנו להם מענה.

אורית זוארץ: הפשרות ובינוי באזור המרכז, פתח-תקווה, לא ייתנו להם מענה.

אורית זוארץ: ההיפך הוא הנכון, הם ידחקו אותם לשוליים, כי גם שם, לא רק שאין דירות.

אורית זוארץ: מעט הדירות שנשארו הן במחירים מופקעים.

אורית זוארץ: לכן מדובר כאן לא באיזשהו פתרון קסם.

אורית זוארץ: הווד"לים, הקמת הווד"לים, הוועדות לדיור לאומי, כבוד השר, כבוד היושב-ראש, לא יחזירו את המנהיגות.

אורית זוארץ: כי כשאין מנהיגות ואין מדיניות ואין דרך ברורה, בכל פעם מתרומם כאן איזשהו "סופר-טנקר" מעל ראשנו ומנסים לכבות את השרפות באיזשהו מהלך מזורז והזוי, לא פותרים את הבעיות האמיתיות.

אורית זוארץ: במקרה הזה מדובר בממשלה ללא מנהיג, ללא מצביא, ללא מוביל, ללא דרך.

אורית זוארץ: הראיה לכך היא שכל אחד בממשלה הזו אומר מה שהוא רוצה, מתי שהוא רוצה, איך שהוא רוצה וכמה שהוא רוצה, גם בנושאים החברתיים, שלא לדבר על הנושאים המדיניים.

אורית זוארץ: יש לנו דוגמאות קלאסיות להיעדר מנהיגות, להיעדר דרך.

אורית זוארץ: לכן כל ה"סופר-טנקר" הזה שמנסה להוביל נתניהו מעל ראשנו, הוא בלוף אחד גדול והוא לא ייתן שום מענה ושום פתרון.

אורית זוארץ: מדובר פה בסדרה של נאומים של ראש הממשלה, ערב רב של מלים והצהרות חסרות תוכן וחסרות טעם, כשאין שום מעשים.

אורית זוארץ: אנחנו שומעים על 50,000 יחידות דיור שאתם מדברים עליהן בצורה יותר אינטנסיבית כבר שנתיים.

אורית זוארץ: אנחנו יכולים להעלות מחדש את כל הסרטים ואת כל הנאומים, גם של ראש הממשלה וגם של שריו על 50,000 יחידות.

אורית זוארץ: איפה הייתם שנתיים?

אורית זוארץ: למה לא התרתם את כל מסכת הביורוקרטיה?

אורית זוארץ: הכלים בידיים שלכם.

אורית זוארץ: אתם בהצעת מחליטים אחת, כזו או אחרת, יכולים לשנות את כל המארג הזה ולהוביל לפתרון אמיתי.

אורית זוארץ: נרדמתם בשמירה, דאגתם לכיסאות שלכם, כי זה הדבר היחידי שמעסיק אתכם.

אורית זוארץ: לכן לבכם ואוזניכם אטומים לחלוטין לצורכיהם של האזרחים.

אורית זוארץ: עכשיו אני אתייחס בצורה קצת יותר ממוקדת לתוכנית ולרעיון האווילי להקים ועדות לדיור לאומי.

אורית זוארץ: מדובר פה בתהליך ובמהלך שלא ייתן מענה לצרכים הציבוריים.

אורית זוארץ: כל ההתייחסות שלכם בהקמת הוועדות לדיור לאומי היא רק לסוגיית הדיור, לסוגיה הנקודתית והמצומצמת.

אורית זוארץ: כבוד השר, כבוד היושב-ראש, לאיזה בתי-ספר ילכו הילדים?

אורית זוארץ: לאיזה בתי-ספר ילכו הילדים?

אורית זוארץ: באיזה מרפאות הם יקבלו שירותים?

אורית זוארץ: מדובר על אלפי יחידות בנייה.

אורית זוארץ: לאיזה מרפאה ילכו האזרחים והאזרחיות?

אורי מקלב: לאיזה מעונות הם ישלחו?

אורית זוארץ: באיזה מעונות?

אורית זוארץ: תיכף אני אגיע גם למעונות-היום.

אורית זוארץ: היו לנו שלושה דיונים אתמול.

אורי מקלב: ידעתי שאת – – –

אורית זוארץ: היו לנו שלושה דיונים אתמול, אני גם אתייחס לסוגיה הזו.

אורית זוארץ: אנחנו מדברים על מבני ציבור, על שטחים ציבוריים, על שטחים פתוחים.

אורית זוארץ: אנחנו מדברים על מבנים שייתנו מענה, בתי-ספר, גני-ילדים, מעונות, מרכז קניות.

אורית זוארץ: אנחנו מדברים על מרפאות.

אורית זוארץ: כי אי-אפשר להנחית תושבים כמו מהחלל החיצון לאיזושהי שכונה, באיזושהי עיר – וראיתי בחטף את רשימת הערים, ששם אתם מתכננים להנחית שכונות, אותן ערים ויישובים שהם חסרים ממילא.

אורית זוארץ: כל אותם ערים ויישובים שציינתם בדרום, אין שם תשתיות, לא לחינוך, מספק, תשתיות לאזרחים שחיים שם – יש, אבל מהעבודה שלנו בוועדה, עם העברת הבסיסים לדרום והסיורים, אין שם תשתיות לקלוט אלפי אזרחים נוספים; בטח לא בהליך מזורז כזה או אחר.

אורית זוארץ: מה תעשו?

אורית זוארץ: ילמדו בקרוונים?

אורית זוארץ: יגורו בקרוונים?

אורית זוארץ: מה תעשו?

אורית זוארץ: איזה פתרונות אתם מציעים?

אורית זוארץ: זה נושא שלא קיבל מענה.

אורית זוארץ: אנחנו מדברים על היעדר תשתיות פיזיות, כבוד השר, וכבוד היושב-ראש, שהיה סגן ראש מועצה פה בירושלים, יודע שכשמקימים שכונה צריכים תשתיות פיזיות.

אורית זוארץ: לא ראינו שום תוכנית לתשתיות פיזיות באותם אזורים שאתם מייעדים לבנייה מואצת.

אורית זוארץ: בואו נטפל קודם כול בתשתיות הפיזיות באותם יישובים, כי בחלק לא מבוטל מהיישובים התשתיות הפיזיות קורסות.

אורית זוארץ: אנחנו מדברים על מערכת כבישים, אנחנו מדברים על תשתיות תחתיות ועיליות, על חשמל, תאורה, כבישים, מדרכות, ביוב, מט"ש, מים.

אורית זוארץ: אי-אפשר לקדם כאלה תוכניות בלי לתת את הדעת.

אורית זוארץ: אבל בממשלת נתניהו כמו בממשלת נתניהו, מעבירים "סופר-טנקר", הוא עושה הרבה מאוד רעש, כולם חושבים שהוא מביא זקיקים של פתרונות ומתנות, וכשחופרים פנימה קצת יותר לעומק, אין שם שום פתרון.

אורית זוארץ: אז גם היעדר תשתיות ציבוריות וגם היעדר תשתיות פיזיות.

אורית זוארץ: זו לא שכונה שאפשר לבנות אותה באופן וירטואלי ואנשים יעופו באוויר.

אורית זוארץ: כשאנחנו מדברים על פגיעה אנושה בפריפריה וחיסול מדיניות פיזור האוכלוסין – מצד אחד ראש הממשלה וחברי ממשלתו מצהירים חדשות לבקרים שהמטרה שלהם באמת לפזר אוכלוסייה בפריפריה, לחזק את הפריפריה, ומצד שני יש כאן איזשהו נתון שממש מדהים אותי: 80% מתוך 50,000 היחידות שיועברו לאישור הווד"לים יהיו באזורי הביקוש במרכז.

אורית זוארץ: אזורי הביקוש במרכז זה אזור פתח-תקווה, ואנחנו בעד לפתח את פתח-תקווה, אבל לא במקום הפריפריה, או גליל-ים, או הרצלייה.

אורית זוארץ: וכולנו יודעים בסופו של יום, שאותם אזרחים שיוכלו לרכוש את הבתים שם, באזורים האלה, ולא בפריפריה – שכולם כל כך מצהירים שהם רוצים לחזק – לא יוכלו לחזק אותם והם לא יוכלו לקנות את הבתים והדירות האלה.

אורית זוארץ: כולנו יודעים שכשיזמים בונים במהירות ובבזק, הם גם משווקים ומוכרים לבעלי המאה.

אורית זוארץ: אותם צעירים וצעירות שעומדים ברחובות וחיים היום באוהלים לא יוכלו לעמוד במחירים האלה.

אורית זוארץ: אנחנו מדברים על נתון נוסף.

אורית זוארץ: ההצעה שלכם מתעלמת לחלוטין מהגורם העיקרי לעליית מחירי הדיור בישראל, ואנחנו מדברים על השטחים שהם בניהול מינהל מקרקעי ישראל, ואנחנו מדברים על מכרזים שהמינהל מפרסם והזוכה הוא זה שנותן יותר כספים.

אורית זוארץ: ובמקרה הזה אנחנו כולנו יודעים שאותם צעירים וצעירות ידם אינה משגת, ולכן צריך לשנות את המדיניות כך שהאופן שבו יזכה הקבלן יהיה דווקא על המחיר הנמוך ביותר, ולא על המחיר הגבוה ביותר; המחיר הנמוך ביותר למשתכן.

אורית זוארץ: אגב, אני חייבת לומר שבזכותו של אריק שרון לנו יש בית.

אורית זוארץ: אנחנו קנינו בית באחד משבעת הכוכבים שהוקמו על-ידי אריק שרון, ובאמת המחיר היה מחיר שידנו היתה משגת.

אורית זוארץ: יכולנו לרכוש את הבית, יכולנו להשתמש בחסכונות ולקחת הלוואות ולשלם אותן ולהמשיך לחיות בכבוד; תיכף אני אגיע גם ללחיות בכבוד.

אורית זוארץ: ולכן, ההתמקדות בקיצור הליכי האישור של התוכניות יוצרת רושם מוטעה, כאילו זאת הסיבה העיקרית למחסור בדיור ולעליית מחירי הנדל"ן בישראל.

אורית זוארץ: בפועל קיימות – כבוד השר, כבוד היושב-ראש, אתם בוודאי יודעים – קיימות עשרות ואף מאות יחידות דיור בתוכניות מאושרות שטרם מומשו.

אורית זוארץ: תממשו תוכניות קיימות.

אורית זוארץ: במקום ליצור הליכים עוקפים של תכנון באמצעות וד"לים, הממשלה צריכה לבחון לעומק את הסיבות לכך שאותן יחידות דיור לא מומשו, שהתוכניות האלה לא מומשו ולא מקודמות, ולנקוט את כל האמצעים המעשיים, לא הדיבוריים, להבטחת המימוש שלהן.

אורית זוארץ: בעיקר על-ידי ביטול הזכייה של יזמים במכרזי מינהל מקרקעי ישראל, בעיקר כשהם לא מתחילים לבנות בפרק זמן מסוים וקבוע, כי גם אנחנו, שזכינו במכרז וקנינו את הבית שלנו ביישוב קהילתי באזור השרון – זה היה אחד מהפרויקטים של אריק שרון – באמת יכולנו לעמוד בתנאים, וגם יכולנו, בסכום שעמד לרשותנו, לבנות בקצב מאוד מאוד אינטנסיבי ומואץ, ותוך כמה שנים לסיים את הבנייה.

אורית זוארץ: נכון להיום זה לא כך.

אורית זוארץ: אנשים זוכים במכרזים, מקפיאים את האדמות, מחכים שהמחירים יעלו, ואז הם עושים את הקופה שלהם על חשבון הציבור ועל חשבון משלם המסים.

אורית זוארץ: הנושא הנוסף שאני רוצה להתייחס אליו, ברשותכם, כבוד היושב-ראש, כבוד השר, זה הציר הנוסף.

אורית זוארץ: הציר האחד הוא באמת דיור בר-השגה, והפתרון שאתם מציעים לא ייתן מענה; הציר השני, ואולי, כבוד השר, תוכל להעביר לראש הממשלה, להתחיל לחמם את המנועים של ה"סופר-טנקר", שייתן מענה לצרכים של הורים עם ילדים צעירים, ה"סופר-טנקר" של מעונות-היום, ה"סופר-טנקר" של סבסוד והשתתפות של המדינה והממשלה בחינוך הילדים בגיל הרך וגם בגיל היסוד.

אורית זוארץ: כבוד השר, כבוד היושב-ראש, אתמול התקיימו שלוש ישיבות.

אורית זוארץ: הישיבה הראשונה היתה ישיבה שמטרתה היתה להסדיר את הרישוי והפיקוח על מעונות-היום וגני-הילדים.

אורית זוארץ: עלות ההתאמה של מעונות-היום, גני-הילדים הפרטיים וגני-הילדים שהם בפיקוח של התמ"ת עומדת על משהו כמו 800 מיליון בשנה.

אורית זוארץ: הממשלה הם חכמים, הם מנסים לקדם הצעת חוק, ומציעים פתרונות לרישוי ופיקוח, ואנחנו בעד.

אורית זוארץ: חשוב מאוד.

אורית זוארץ: אבל, אליה וקוץ בה.

אורית זוארץ: מי יממן את עלות ההתאמות?

אורית זוארץ: 800 מיליון שקלים בשנה, להתאים את המערכות.

אורית זוארץ: מי יממן?

אורית זוארץ: מגלגלים את זה.

אורית זוארץ: האוצר לא בא עם פתרון תקציבי, זרקו, ככה, איזה פירורים: במקום 800 מיליון בשנה, נתנו מיליארד לשבע שנים.

אורית זוארץ: לכו תחפשו את הכסף, בלי שום התחייבות על הנייר, כי אנחנו כבר לא מאמינים לכם, בלי שום התחייבות בבסיס התקציב, אלא איזושהי אמירה.

אורית זוארץ: למזלנו הרב בסופו של דבר זה לא הסתייע.

אורית זוארץ: הצעת החוק לא הגיעה להצבעה.

אורית זוארץ: אבל מה היה קורה אם חלילה הצעת החוק הזו היתה מקודמת ועוברת עם הקואליציה הדורסנית הזאת?

אורית זוארץ: לשמחתי הרבה יש כאן כמה אנשים אחראיים באופוזיציה, אחד מהם הוא סגן יושב-ראש, שהוא יושב-ראש הוועדה לפניות הציבור, שקיים את הדיון הנוסף באותו היום.

אורית זוארץ: כי עברנו על "סופר-טנקר" אחד, זה שכל העלויות יחולו ויושתו על ההורים.

אורית זוארץ: ה"סופר-טנקר" השני זה עוד משהו שאנחנו סוחבים מהשנה שעברה.

אורית זוארץ: יש ההחלטה לסבסד את מעונות-היום על-ידי המדינה.

אורית זוארץ: החלטה מבורכת.

אורית זוארץ: באמת, הקצו לכך משהו כמו 180 מיליון שקלים, השתמשו בכ-60 מיליון שקלים.

אורית זוארץ: 120–130 מיליון שקלים נשארו בקופה הציבורית.

אורית זוארץ: למה נשארו בקופה הציבורית?

אורית זוארץ: בגלל הליכי הביורוקרטיה שהתמ"ת השית על ההורים.

אורית זוארץ: ישבנו אתמול בוועדה לפניות הציבור, ונציגת התמ"ת הוציאה חוברת, שהיא חוברת בעובי של הכנה לפסיכומטרי.

אורית זוארץ: אגב, החוברת היתה רק בעברית.

אורית זוארץ: מה יעשו אמהות לילדים ממשפחות ברוכות ילדים, נניח מהחברה האתיופית, שהן עוד לא קוראות עברית, או הרוסית, שלא קוראות עברית לפעמים?

אורית זוארץ: או הערבית, שגם במקרה הזה יש הרבה מאוד נשים שלא קוראות, או בני-זוגן לא קוראים בעברית?

אורית זוארץ: זה הונגש בחוברת כזו עבת כרס, והטענה של התמ"ת לאי-שימוש בתקציב ואי-העברת הסבסוד להורים זה שהם לא הגישו את הערכות.

אורית זוארץ: הרגשתי לרגע כמו באיזשהו הליך רישום לאוניברסיטה, שהסטודנט צריך להגיש את הערכה.

אורית זוארץ: בזמנו, כשהילדים שלי היו בגנים והם היו במעונות-היום, הגשנו טופס אחד.

אורית זוארץ: מילאנו את הטופס, צירפנו לטופס תלושים, צירפנו איזשהו מכתב התחייבות של המעסיק על מספר השעות שעבדתי, ובזה נגמר העניין.

אורית זוארץ: היום יש ערכה.

אורית זוארץ: אז, כבוד השר, תתחילו לחמם את המנועים של ה"סופר-טנקר".

אורית זוארץ: הציר הנוסף שעלה בדיון בוועדה – ישב שם מנכ"ל משרד התמ"ת, ואת זה ההורים צריכים לשמוע.

אורית זוארץ: בשנת הלימודים הקרובה – אנחנו מדברים על ספטמבר, בעוד כמה חודשים – – –

אורי מקלב: בעוד חודש.

אורית זוארץ: בעוד חודש.

אורית זוארץ: המחירים וההשתתפות של ההורים בגין שכר הלימוד יעלו.

אורית זוארץ: זה לא רק שחיטה, זה גם רמייה.

אורית זוארץ: כי בפברואר, אחרי שהם העבירו את הליך הרישום מהמעונות והוועדות של ארגוני הנשים שמפעילים את המעונות – העבירו את זה לגוף חיצוני.

אורית זוארץ: כשהמעונות והארגונים עשו את כל הליך הרישום, העלות היתה 5 מיליון.

אורית זוארץ: נכון להיום עלות ההקמה היתה 15 מיליון, ועלות התפעול של המערכת הזו היא 10 מיליון.

אורית זוארץ: אז איפה ההתייעלות?

אורית זוארץ: לא רק שפוגעים בהורים עם אותן ערכות עבות כרס, אלא גם העלויות הולכות וגדלות.

אורית זוארץ: אני לא מבינה את ההיגיון הזה.

אורית זוארץ: ולכן, גם במקרה הזה הודיע מנכ"ל התמ"ת שהוא לא יכול להתחייב שהמחיר לא יעלה.

אורית זוארץ: מה הוא אומר, במלים אחרות?

אורית זוארץ: המחיר יעלה.

אורית זוארץ: הורים, תכינו את עצמכם.

אורית זוארץ: עגלות?

אורית זוארץ: עכשיו צריך להעמיס על העגלות את כל הילדים ולצאת, לא רק במרכז הארץ, בכל הארץ, להפגנות של עגלות, מהצפון ועד לדרום.

אורית זוארץ: אנחנו מדברים כאן על עלייה בשכר הלימוד שתחול על ההורים כבר בחודש ספטמבר.

אורית זוארץ: אז אנחנו מדברים על מחירי מעונות שעולים.

אורית זוארץ: אנחנו מדברים על 130 מיליון שקלים שהוקצו לסבסוד מעונות-היום, לסבסוד הורים עובדים.

אורית זוארץ: ובשנה שעברה, כשישבנו ודיברו על סבסוד מעונות-היום כחלופה לחוק הכרה בהוצאות טיפול בילדים, אמרו שזה ייתן פתרון, כי יפרסו את הקריטריונים ויותר הורים יקבלו.

אורית זוארץ: אז לא רק שלא יותר הורים יקבלו, גם לא ישתמשו בכל התקציב.

אורית זוארץ: 130 מיליון שקלים חוזרים.

אורית זוארץ: עכשיו, מה עושים בתמ"ת כדי לא להחזיר את זה לאוצר?

אורית זוארץ: אמרתי את זה גם אתמול ואני חוזרת על דברי: במאפיה בדרום איטליה, כשרוצים להעלים מישהו ושלא ימצאו אותו לעולם – אני בטוחה שאתם מכירים את הסרטים ואת הסיפורים – קוברים אותו בבטון.

אורית זוארץ: זה מה שהולכים לעשות: לקבור 130 מיליון שקלים, סבסוד של מעונות-יום להורים עובדים, בבטון.

אורית זוארץ: למה בבטון?

אורית זוארץ: כי במקביל לסבסוד הציעו ציר נוסף של בנייה, ולציר של הבינוי הוסיפו עוד משהו כמו 230 מיליון שקלים, אני לא זוכרת בדיוק.

אורית זוארץ: שנתיים ימים הכסף הזה שוכב כאבן שאין לה הופכין, ועכשיו לוקחים עוד 130 מיליון מהסבסוד, גורעים אותו ומעבירים לבטון, לבינוי.

אורית זוארץ: קוברים אותו לעולמים.

אורית זוארץ: אנחנו כבר לא נראה מעונות וגנים חדשים, כי בדרך יש חוברת עבת כרס שאותם מעונות צריכים למלא ולעמוד בקריטריונים הזויים ומוטרפים, אבל גם הכסף שהוקצה לסבסוד ייגרע, ואותם הורים שאמורים לקבל את הסיוע ואת ההשתתפות של המדינה, את הפרוטות, את הפירורים, לא יוכלו לקבל את זה.

אורית זוארץ: לכן אני מדברת על הבלוף הגדול, על "סופר-טנקר" אחד גדול שהולך ומרסס כאן את כולנו.

אורית זוארץ: מנסים פה להשתיק את כולם, לדבר על איזושהי מחאה פוליטית.

אורית זוארץ: אני מאוד שמחה שאנחנו לא בתוך לב המחאה, ברמת האופוזיציה לפחות, ושנותנים לעם לזעוק את זעקתו.

אורית זוארץ: אני חושבת שזה אחד הדברים החשובים והנכונים שקרו כאן בשנה האחרונה, ושאותם ארגונים אזרחיים פועלים ימים ולילות כדי שהעם יזעק את זעקתו.

אורית זוארץ: על כך אני יכולה רק לברך.

אורית זוארץ: לסיכום דברי, יש לי סיפור קצר, כבוד היושב-ראש, כבוד השר.

אורית זוארץ: ואגב, מר נתניהו, אני רוצה רק משפט אחד אליך, אתה בטח תשמע את זה מתישהו: מדינת ישראל זה לא השולחן ממשחק ה"מונופול" שכולנו מכירים מהיותנו ילדים.

אורית זוארץ: אנחנו אזרחים, לא איזה שחקנים על המפה.

אורית זוארץ: אי-אפשר להזיז אותנו ימינה ושמאלה, לקנות מלון, לקנות שטח, להקים בית.

אורית זוארץ: אתה מכיר את המשחק, כבוד היושב-ראש?

אורית זוארץ: בתור ילדים שיחקנו אותו, דמיינו שאנחנו בונים וקונים.

אורי מקלב: אני מקווה שהיום אנחנו לא משחקים בזה.

אורית זוארץ: לדעתי מר נתניהו עוד נשאר איפשהו בגיל הרך, הוא עוד לא ממש התפתח והבין שמדינת ישראל זה לא משחק "מונופול".

אורית זוארץ: ועכשיו, לסיכום דברי, יש לי סיפור קצר ששמעתי כשהתחלתי לכהן כסגנית ראש מועצה.

אורית זוארץ: בא מישהו ודיבר על אופוזיציה, קואליציה, וסיפר את הסיפור.

אורי מקלב: בעצם את חייבת לאריק שרון לא רק את הדירה שלכם, אלא בזכות זה נהיית סגנית ראש מועצה ומזה הגעת לכנסת.

אורי מקלב: בעצם אם היית גרה בתל-אביב, דרכך לא היתה קלה להיות סגנית.

אורית זוארץ: היתה לי הזדמנות, כן, ואני באה מתוך החברה האזרחית – – –

אורי מקלב: את רואה איך שמגלגלים את הדברים.

אורית זוארץ: כן, ובסוף אני כאן בקדימה.

אורית זוארץ: אני חושבת שבמידה מסוימת אנחנו גם נושאים את דברו, אף-על-פי שלא גדלתי על ברכי ז'בוטינסקי, אלא על הצד השני של המפה הפוליטית.

אורית זוארץ: אבל קדימה מרכזת את כולנו ומלכדת אותנו, את כל העם, את כל האזרחים, את כל המאוויים והרצונות.

אורית זוארץ: אני מאמינה באמונה שלמה שעוד נחזור, נחזור בגדול, כי זעקתם של האזרחים מגיעה לשמים, אבל הבית, הממשלה הזאת אטומה.

אורית זוארץ: הסיפור נורא פשוט: ראש רשות – ובמקרה הזה ניקח את נתניהו, ראש הממשלה הנבחר – כשנכנס לתפקיד שלו, התיישב ליד השולחן, ועל השולחן הניח לו קודמו שלוש מעטפות.

אורית זוארץ: הבדיחה היא על ראש רשות.

אורית זוארץ: הניח לו שלוש מעטפות.

אורית זוארץ: אמר לו: תקשיב, אם לא הולך לך אחרי חצי שנה, תפתח את המעטפה הראשונה.

אורית זוארץ: אם לא הולך לך אחרי שנה, שנה וקצת, תפתח את המעטפה השנייה.

אורית זוארץ: אם לא הולך לך אחרי שנתיים, תפתח את המעטפה השלישית.

אורית זוארץ: ראש המועצה נכנס לתפקידו, הוא לא כל כך הצליח, הוא בא מארץ הדמיון, מ"לה-לה לנד" – זה מזכיר מאוד את מר נתניהו, שחי ב"מונופול" שלו – ואחרי חצי שנה הוא היה מאוד סקרן, ואמר: לא הולך לי, מה אני אעשה, מה אני אעשה?

אורית זוארץ: פתח את המעטפה, היה כתוב במעטפה: תאשים את זה שהיה קודם.

אורית זוארץ: ואכן, עשה את זה – לאורך כל הדרך האשים את זה שהיה קודם.

אורית זוארץ: ובאמת, הוא הרגיש שהוא קצת חוזר לנשום, יש לו אוויר, והוא אומר: כל הכשלים – קודמי.

אורית זוארץ: זה מאוד דומה למה שקורה פה ביום שני, באי-אמון.

אורית זוארץ: כל פעם שעולה מישהו מהקואליציה: בזה אתם אשמים.

אורית זוארץ: שנתיים – אתם אשמים.

אורית זוארץ: קודמי.

אורית זוארץ: באמת, ככה – רווחה, ויכול היה להמשיך.

אורית זוארץ: אחרי שנה וקצת הוא הרגיש שהוא נכשל, באמת, "לה-לה לנד", "מונופול", משחק, לא מצליח, על גבם של האזרחים.

אורית זוארץ: עוד פעם קמה זעקה ציבורית, לא מרוצים, מכתבי ביקורת, שולחים למשרד הפנים להחליף את ראש המועצה.

אורית זוארץ: ואז הוא אמר: טוב, אין לי ברירה, ופותח את המעטפה השנייה.

אורית זוארץ: פותח את המעטפה השנייה, אומרים לו: תאשים את האופוזיציה שלך.

אורית זוארץ: את האופוזיציה שלך.

אורית זוארץ: באמת, הוא לא הצליח להרכיב קואליציה עם כל החברים, ואתה יודע שברשות המקומית זה לא כל כך פשוט.

אורית זוארץ: תאשים את האופוזיציה.

אורית זוארץ: והוא התחיל להגיד: זה האופוזיציה, והם לא נותנים לי לעשות, והם לא נותנים לי לעבוד, הם לא נרתמים לעמוד לצדי, ואני רוצה לקדם ואני לא מצליח.

אורית זוארץ: אתה יודע, "לה-לה לנד", משחק ה"מונופול", חשב שהוא יכול לשחק עם כולם.

אורית זוארץ: אחרי שנתיים, די, כלו כל הקצים, לא עזר לו שהוא האשים את קודמיו, לא עזר לו שהוא האשים את האופוזיציה; זה כל כך מזכיר לי את מה שקורה היום.

אורית זוארץ: הוא לא יכול היה להתאפק והוא פתח את המעטפה השלישית.

אורית זוארץ: ומה היה כתוב במעטפה השלישית, חברים וחברות יקרים?

אורית זוארץ: – "כתוב שלושה מכתבים לזה שיבוא אחריך".

אורית זוארץ: מר נתניהו, אנחנו לא ב"לה-לה לנד", אנחנו לא על לוח משחק "מונופול".

אורית זוארץ: שנתיים עברו, כלו כל הקצים.

אורית זוארץ: האשמת את קודמיך, את הממשלה הקודמת, את מה שהשאירו לך השרים.

אורית זוארץ: אחרי זה לקחת מהלך והתחלת להאשים את כל האופוזיציה שהם לא מתגייסים לטובתך, ואתה עדיין שבוי באותו "סופר-טנקר" אטום ומרחף מעלינו.

אורית זוארץ: הגיע הזמן לכתוב שלושה מכתבים, להניח את העט ולפנות את הדרך למי שיבוא אחריך.

אורית זוארץ: שלושת המכתבים, נתניהו, מעידים על כך שנכשלת.

אורית זוארץ: קח את ה"סופר-טנקר" וטוס הביתה.

אורי מקלב: תודה רבה לחברת הכנסת זוארץ.

אורי מקלב: חברת הכנסת יוליה שמאלוב-ברקוביץ, בבקשה.

אורי מקלב: רק מעניין מה השאיר ראש האופוזיציה הקודם, שלושה מכתבים, לראש האופוזיציה העכשווי.

אורית זוארץ: לא לראש האופוזיציה – – –

אורי מקלב: אבל צריך לראות איזה מכתבים משאיר ראש אופוזיציה.

אורי מקלב: זה הסיפור הבא.

אורית זוארץ: כמו שראינו, זה לא ממש נשאר שום דבר – – –

אורי מקלב: בבקשה, גברתי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, אני שמחה שאתה כעת ממלא את תפקיד היושב-ראש, חברי היקר, ואני אדבר יותר על נאום שאני מניחה שבעיקר הקואליציה צריכה לקחת את מה שאני אומרת, אבל באיזושהי דרך הוא מדבר על כולנו.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: עם כניסתי לכנסת עמדתי כאן נרגשת וחדורת תחושת שליחות ציבורית ראשונה במעלה, תחת ההנחה שיש בידי הכוח לשנות ויש בידי הכוח להשפיע.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: עברו מעל שנתיים מאז נאום הבכורה שלי שנשאתי כאן.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: עמדתי על במה זו, והיום נאומי מקבל משנה תוקף לנוכח המציאות הטופחת ואף מכה בפנינו.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: העם התעורר, העם זועק, אדוני היושב-ראש – – –

אורי מקלב: הוא זוכר את הנאום, שדיברת על האבא שנישק את האדמה כשהגיע לארץ.

אורי מקלב: זה מה שדיברת בנאום הראשון.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: נכון, עשיתי קצת תיקונים, כי חשבתי שאז, בתור חברת כנסת חדשה, שבאה ודיברה על כל הבעיות שאנחנו רואים כרגע – זאת אומרת, מה שדיברתי לפני שנתיים היו בדיוק הדברים שהיו אמורים, אם לא היו מתקנים, ולא תיקנו אותם, להוביל למחאה שאנחנו רואים כרגע.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לכן החלטתי שאולי ההתייחסות אלי קצת שונה, כי אני בכל מקרה כבר שנתיים בכנסת, ואולי דברי יישמעו קצת יותר חזק.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: החלטתי לבוא ולחזור על חלק מהדברים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ובחרתי לנצל את הבמה שניתנה לי היום כדי לשוב ולשאת את דברי מאז, שכן עושה רושם, אדוני היושב-ראש, שדבר לא השתנה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בפתח דברי אקדים ואומר, כפי שאמרתי אז – הכול מתחיל מכאן.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בסוף השבוע האחרון סיימתי לקרוא – סליחה, זה כבר היה לפני שנתיים, סוף השבוע האחרון – סיימתי לקרוא את "אלטנוילנד", ספרו מעורר ההשראה של חוזה המדינה, תיאודור בנימין זאב הרצל, והתחושות, תחושות מעורבות הן.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מחד גיסא, נתמלאתי תחושת גאווה על האופן שבו הצליחה החברה היהודית בישראל, בשיתוף אזרחיה הדרוזים, הבדואים, הערבים ואחרים, להגשים במידה רבה את חזון תקומת העם היהודי בארצו ומולדתו, בארץ-ישראל.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יחד בנינו כאן חברה יהודית ודמוקרטית, ערכית ומתקדמת, משכילה ופורצת דרך, חזקה ושוויונית.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הצלחנו והלכנו כברת דרך מכרעת.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מאידך גיסא, חשבתי לעצמי – האומנם כך הדבר?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בתחילת הדרך חתרנו מאוחדים אל המטרה, פעלנו יחדיו – אני מדברת בתחילת הדרך, גם בהקמה וגם בחלומותיו של חוזה המדינה – פעלנו יחדיו למען ביסוס המולדת הצעירה והדהמנו את העולם עם הפרחת הנגב והשממה, ייבוש הביצות ופיתוח אמצעים טכנולוגיים וצבאיים מתקדמים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בעשורים האחרונים נדמה שהתפנינו לנוח על זרי הדפנה הווירטואליים, אדוני היושב-ראש.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הפסקנו להשקיע בחינוך לערכים יהודיים וציוניים; הפסקנו להשקיע במערכת ההשכלה הגבוהה, שתשאיר את הצעירים בארץ ותשמש קטר לכלכלה; הפסקנו לדאוג באמת לעולים, לבני גיל הזהב, לאמהות החד-הוריות, לנכים, לסטודנטים, לחולים, ואפילו לשכנים שלנו בדלת ממול.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: נוצרה תחושה קשה של חוסר אמון, היעדר תקווה, תוך שימת דגש על אינדיבידואליזם קיצוני.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: איש לענייניו ילך לו, ולעצמו יעשה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ובתוך האפלה הזאת קמות להן התארגנויות נפלאות כמו "אחרי", "אם תרצו", "אור משימות" ו"נפש בנפש" – ארגונים אשר מאסו בחוסר האונים של השלטון המרכזי בישראל, הסיאוב הביורוקרטי, השירות הקלוקל מצד הרשויות, חוסר השוויון, גודש המסים, רמת השכר, מערכת החינוך הקלוקלת, התגברות האלימות, האיום הקיומי המתמיד, הטרור הפלסטיני, ויותר מכול – הצפצוף המתמשך של האזרחים, אדוני היושב-ראש, עובדי הציבור, ואפילו של לובשי המדים, על חוקי המדינה וערכי המוסר, ההופכים את אקט הירידה מהארץ לטרנד של ממש.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הצעירים עוזבים לניו-יורק, ברלין, סידני, והתור להוצאת דרכון אירופי מתארך – אני אומרת את זה בכאב עצום.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: גם רוסיה, שמכירה באיכותם וחיוניותם של העולים מברית-המועצות לשעבר, מנהלת מבצעי החזרה של יהודים שעלו לישראל או היגרו לאמריקה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ומה אתנו, אדוני היושב-ראש?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה אנו עושים כדי לעצור את הסחף?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מוציאים הודעה לתקשורת על עוד תוכנית גרנדיוזית שלעולם, אדוני השר בממשלה הזאת, לא תמומש.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: השלטונות, הרואים תמיד באזרח שרלטן ועבריין, מערכת בתי-המשפט, הרואה באזרח כשקרן, סכסוכי השכנים, נוקשות הצבא, מלחמות היהודים, טרור העבריינים, התפרעויות החרדים, פריקת העול של המתנחלים, ההשתמטות והחתרנות של השמאלנים, גחמות אבירי שלטון החוק – כולם מאיימים על כולם וחשים מאוימים על-ידי כולם, וחוק הג'ונגל שולט במדינת ישראל.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כל אדם בטוח שיועד לנהל את האחר, והפרובוקציה הצהובה היא הדרך להנעת תהליכים פוליטיים, באמצעות התקשורת כמובן.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אין אדם בישראל, חברי חברי הכנסת, יושבי-ראש, שרים – אני אדבר ברבים, שיחשבו שיש פה הרבה אנשים – – –

אורי מקלב: חבר, כמו שניים.

דורון אביטל: שניים זה רבים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: שלא חש על בשרו את הנוקשות והקירות הביורוקרטיים שמולם ניצב כל אזרח.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: במקום לעודד מוסר תשלומים נכון, כופה למשל מס הכנסה על הישראלים תהליך ביורוקרטי סבוך על מנת לקבל את החזר מס ההכנסה המגיע להם על-פי חוק.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: במקום לעצור פושעים וגנבים, מעדיפה המשטרה להנפיק ניירת, כדי שיהיה לאזרח אישור משטרתי על הנזק כשיבוא לתבוע את הביטוח.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה כל מה שהם עושים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: במקום להבטיח שוויון בנטל השירות, מעדיפה המדינה לפטור את החרדים, הערבים והנשים הדתיות משירות בצה"ל, ובכך להפוך את צבא העם לצבא חצי העם, במקרה הטוב.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: במקום להבטיח סיוע לזוגות צעירים עם המשכנתה, גידול ילדים ורכישת השכלה אקדמית, דוחקות רשויות השלטון את טובי בנינו למוסדות להשכלה גבוהה אשר מעבר לים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: במקום לתמרץ צעירים המבקשים להתמודד על משרות במגזר הציבורי, על אף התנאים והשכר הלא גבוהים, נתקלים בחומה בצורה של קומבינות ומכרזים מכורים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ספקים מתקשים להתקבל ל"רשימות הסגורות" שמנהלי רכש תאבי בצע קובעים על דעת עצמם, ומטעמים מובנים, שלא לדבר על מאבקי דון-קישוט חסרי התקווה של כל כך הרבה אזרחים אל מול המוסד לביטוח לאומי, ועליו אני ארחיב, אם יהיה לי זמן, אדוני היושב-ראש, בהמשך.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אפילו שרים, חברי הכנסת ונשיאים בעבר ידעו במדינת היהודים להעביר לנשים צעירות מסר כי הקידום בקריירה מותנה בחריצות, נאמנות ודיסקרטיות – בין הסדינים כמובן.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ואם באון נבחרינו עסקינן, הרי שלא רק גברים אימפוטנטים מובילים תרבות ניהול והנהגה קלוקלת בישראל.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כולנו כאן – ואני מבקשת את סליחת אותם חברי כנסת או מי שלא חושב כך או מרגיש כך – כולנו כאן, חברי הכנסת, מרגישים לעתים אימפוטנטים הלכה למעשה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כוחה של הכנסת, אדוני היושב-ראש, החלוש ממילא, נדמה כי מעולם לא היה חלש יותר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: שעה שעשרות שרים וסגני השרים, אדוני השר, מכלים את כספי הציבור בלשכותיהם המהודרות, מתיימרים חברי הכנסת, ללא כל הצלחה, לחלק ביניהם את יתרת העומס – ואתה מבין, אדוני היושב-ראש, את העומס בוועדות, הדיונים, השדולות והמפגשים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כך נגלה לפנינו מחזה מביש, שבמסגרתו נראים חברי כנסת הרצים מוועדה לוועדה, מפגישה למליאה, מאירוע פוליטי לסיור בצפון, ובסופו של יום – כל שעושה הכנסת הנכבדה הוא לתת כיסוי דמוקרטי להחלטות הממשלה שבה אתה שר, אדוני השר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: חברי הקואליציה, הכפופים למשמעת, ממלאים לרוב בצייתנות עיוורת אחר החלטות ראש הממשלה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ובאופוזיציה – אני אומרת את האמת – אותו הדבר, רק הפוך.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: האם לשם כך נבחרנו כנציגי העם, כדי להיות אומרי ההן של ראש הממשלה או יו"ר הסיעה?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: האם לא נבחרנו לשמש רשות נפרדת, הבוחנת נאמנה את טובת הציבור?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כיצד יכול חבר כנסת אשר כפוף מינהלית ליו"ר הרשות המבצעת לבצע את תפקידו נאמנה כנציג ציבור?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני שואלת, אדוני היושב-ראש.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: צריך לומר לציבור ביושר, ואני אומרת את זה גם בכאב רב: הכנסת היא לא יותר ממוסד חסר שיניים מלא כוונות טובות לכל היותר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הגיע הזמן להפוך את הפירמידה, שחברי הכנסת ייצגו נאמנה את הציבור וייתנו לציבור, ולציבור בלבד, את הדין על אופי ואיכות תפקידם כחברי הכנסת, תוך שאנו מכתיבים – אנו, חברי הכנסת – מכתיבים את סדר-היום הציבורי, ולא התקשורת או פקידי האוצר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הגיע הזמן שהשרים ייצגו נאמנה את צורכי משרדיהם וייתנו דין-וחשבון רק, אבל אך ורק, ליו"ר הרשות המבצעת, שאליו הם כפופים ישירות, ושבין שני הגופים, הכנסת והרשות המבצעת, תהיה סוף-סוף הפרדה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: על ראש הממשלה לדעת כי הכנסת היא הדירקטוריון.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אולי, בימים אלה, שאנחנו מדברים הרבה מאוד על חברות ועל טייקונים, אז החלטתי להביא דוגמה ולהראות שעל ראש הממשלה לדעת כי הכנסת היא הדירקטוריון האחראי בפני הציבור, שהוא בעלי המניות, האזרחים של המדינה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בשום פנים ואופן לא לאפשר את המציאות שבה הדירקטוריון כפוף למנכ"ל החברה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: חברה עסקית אינה יכולה לעבוד כך.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: נכון הדבר שבעתיים גם לגבי מדינת ישראל כמדינת העם היהודי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הגיעה העת והשעה כי החוקים הרבים, רבים מדי, המועברים בכנסת, לא יהיו חוקים יחצניים ותו לא.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יש להבטיח כי האינטרס הציבורי האמיתי הוא שיעמוד לנגד עינינו בהרימנו את ידנו על כל החלטה והצעה שעל הפרק.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: וגם אני, דרך אגב, כמו כולם כאן, חוטאת מדי פעם בחטא הזה, לצערי הרב.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: עלינו לוודא כי כל אזרח במדינת ישראל יזכה לחסות החוק ומשפט הצדק ושעינוי הדין ייפסק; שאזרחינו הדרוזים, כמו גם הבדואים, המשרתים בצה"ל ובכוחות הביטחון יזכו לשוויון זכויות והזדמנויות מלא; שהתורמים לחוסנה הביטחוני, הכלכלי והחינוכי של מדינת ישראל יזכו להטבות מפליגות ושכלל האזרחים לא יסבלו עוד מהתעמרות השלטונות בחסות החוק המפלה והמקפח אזרחים ללא הפסק.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני קוראת לכנסת להכריע ולכפות על ממשלת ישראל והממשלה הזאת, שאליה אני מכוונת את דברי:

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הגיע הזמן שכנסת ישראל תכפה על ממשלת ישראל את האחריות לגורל הציבור ואיכות חייו.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא ייתכן כי 30,000 עמותות שונות, 30,000 עמותות שונות, מאות חברות אבטחה פרטיות וארגונים פרטיים כאלה ואחרים ימלאו את מקומה של המדינה בשלל הנושאים, החל מאבטחה, רפואה, סיוע סוציאלי לנזקקים ואפילו הסברה לאומית.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הדברים נכונים שבעתיים במציאות שבה מספר השרים וסגניהם בכנסת, אדוני השר, הינו גדול יותר מבמרבית המדינות ברחבי התבל, חלקן גדולות אף באוכלוסייתן עשרות מונים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אדוני ממלא-מקום יו"ר הכנסת.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אדוני השר, אני מבינה שאתה לא מקשיב לי אבל אני מקווה שמשהו מדברי מחלחל.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: משהו קטן זה גם אור בקצה המנהרה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: חברי הכנסת יקרים, מספיק.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הגיע הזמן להפסיק את המשחק בנדמה לי ולהתחיל לעשות את הדרוש על מנת לחזור לעצמנו.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בילדותי חונכתי, אדוני היושב-ראש, וגדלתי על הערכים הציוניים, הדבקות במסורת ישראל, ערכי הקרבה, הגאווה הלאומית, האמונה בצדקת הדרך והביטחון בחוסנה הצבאי, כמו גם המוסרי, של מדינת ישראל.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: האמונה הזאת עדיין קיימת בקרבי, אך אני שמה לב כי היא דועכת בקרב רבים מאזרחי ישראל היקרים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: עלינו כאן מוטלות הזכות והחובה להשיב את קרונות הרכבת הציונית, שהתהפכה לה אי-שם בדרך, אל מסלולה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מדינת ישראל, אדוני היושב-ראש, מדינת היהודים.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: חייבת להיות המקום הטוב ביותר ליהודים לחיות בו.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זאת תוך כבוד והערכה ושוויון זכויות לכלל האזרחים החיים כאן, ובלבד שימלאו נאמנה אחר מחויבותם האזרחית.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: היישוב היהודי קם בארץ-ישראל זמן רב בטרם התרחש האסון הגדול ביותר בתולדות העם היהודי במחצית הראשונה של המאה ה-20.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: דור המייסדים שפעל להגשמת חזונו של הרצל ביקש לבנות כאן חברה אזרחית מתורבתת, מערבית, הומנית ושוויונית, הדוגלת בעבודה קשה אך מקפידה על מספיק זמן ומשאבים לקידום התרבות, חברים, לקידום התרבות, הספרות, המוזיקה והיצירה היהודית הישראלית.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: המקום, לדעתי, בעולם, שבו התקציב הכי נמוך לתרבות, זה מדינת ישראל.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני לא זוכרת, זה פחות מפרומיל, אני כבר לא זוכרת אפילו את המספר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יותר מכול ביקשו ראשי הציונות בשנותיה הראשונות ליצור כאן חברה הפורסת זרועותיה לכל יהודי באשר הוא יהודי בעולם, ובמקביל באהבה גם לגר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני חוזרת ומקבלת באהבה גם את הגר ואת הזר, הניאות לחיות עמנו בהתאם לחוקינו וכללינו הייחודיים, השורשיים, של היותנו עם נבחר, עם יהודי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני מאמינה כי ל-120 חברי הכנסת היושבים בה כיום יש המון כוח ועוצמה אבל חסר, חסר לנו האומץ.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: חסר לנו האומץ לעשות את השינוי הנדרש.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הגיעה העת לשנות את שיטת הממשל, לייצג באמת את הציבור.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: להעניק יותר כוח לכנסת ולמוסדותיה ולהעמיד את הרשות המבצעת במקומה, אדוני השר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: עלינו להיות נגישים יותר, זמינים יותר, קשובים יותר לצרכים של העם, ולעשות את כל מה שבאפשרותנו על מנת להבטיח שעוולות מטעם השלטונות כלפי האזרחים חסרי האונים תיפסקנה לאלתר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני חושבת שכולם יסכימו אתי שאנו המיקרוקוסמוס של החברה הישראלית, ואם נמשיך להתקוטט בתוכנו, להתעסק בזוטות ולתקוע מקלות בגלגלים של אנשי הסיעה הפועלים לצדנו, אל לנו להתפלא כי הציבור נוהג בהתאמה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: היושר והשקיפות, האחריות האישית וההקרבה מתחילים כאן, בבית-המחוקקים הישראלי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: חברי חברי הכנסת, בואו נתאחד, בואו נעשה לעם ישראל הכי טוב שאפשר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בואו נעשה זאת יחד.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: "שים שלום, טובה וברכה, חיים, חן וחסד ורחמים".

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: שים שלום, טובה וברכה עלינו, עמך.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני מתנצלת.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני אמרתי שאני אעבור לדבר בהמשך על המוסד לביטוח לאומי, שהוא בעיני פגע רע בחברה הישראלית, שהוא בדיוק ההיפך מכל מה שמדינת היהודים אמורה להביע, אדוני היושב-ראש.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אתה, כיושב-ראש הוועדה לפניות הציבור, וסיימת, לצערי הרב, את תפקידך היום, אם אני לא טועה, עשית עבודה יוצאת מן הכלל והיית קשוב לתלונות של הציבור, וניסית בכל דרך לנסות לשנות.

אורי מקלב: תודה רבה.

אורי מקלב: אני יודע שזה הרבה בעזרתך, בשיתוף הפעולה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל אני בטוחה, אדוני היושב-ראש, שאם הכנסת לא היתה אימפוטנטית, כפי שאמרתי קודם, היית עושה הרבה יותר.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אם הכנסת היתה נותנת לך את הכוח, אז אזרחי המדינה לא היו זועקים היום בכל הארץ וצועקים שנמאס להם.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כשהגעתי לכנסת שמתי בפני מטרה לטפל בביטוח הלאומי, ואחר כך ראיתי – מי אני?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: עשרות שנים יושבים פה אנשים ומנסים לטפל – בתיקון חוק כזה, בתיקון חוק כזה – וכולם מתעסקים בביטוח לאומי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ופתאום הגעתי למסקנה, אדוני, שקטונתי בשביל לטפל בבעיה כזאת גדולה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל עברו שנתיים מאז שאני בכנסת והגעתי למסקנה – מבלי לפגוע באף אחד שעשה רבות כדי לשנות את התמונה, הגעתי למסקנה שאף אחד, אבל אף אחד, באמת לא יטפל במוסד האכזרי הזה, מוסד שמשפיל את אזרחיו יום-יום, שעה-שעה, דקה-דקה, עד כדי כך שאזרחים הזקוקים לעזרה ופונים לביטוח לאומי לא מסוגלים לגשת לשם, כי ההשפלה שלהם כשהם ניגשים לביטוח לאומי היא קשה הרבה יותר מאשר להרגיש רעב, מאשר להרגיש חלש.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: והגעתי למסקנה – שלום, אדוני היושב-ראש החדש.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני נאמתי כל כך הרבה שכבר החליפו שני יושבי-ראש.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ברשותך, אני אמשיך.

יצחק וקנין: כן, יש לך עוד שלוש דקות, ארבע דקות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני אשתדל להגיד את המסר בצורה מאוד-מאוד ממוקדת.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: המוסד לביטוח לאומי, חברי היקרים, אמור להיות מאגר החמלה האנושית הגדול במדינה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מנכ"לית המוסד, ויושב-ראש הוועדה לפניות הציבור בוודאי ובוודאי יסכים אתי, אמורה להיות – סליחה שאני לוקחת דוגמאות לא מהדת שלנו – אבל האחות תרזה, ואני מתכוונת לזה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ומה אנו מוצאים?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אנו מוצאים אטימות, חוסר רגישות, זלזול באזרח, יוהרה שלטונית, כוחניות – כל מה שלא היינו צריכים למצוא ברשות ציבורית, על אחת כמה וכמה בגוף – אדוני השר, אני מאוד שמחה שאתה נמצא כאן, כי אני חושבת שהנושא שאני מדברת עליו קשור בעיקר למשרד שאתה אמון עליו.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אף-על-פי שיש לנו שר רווחה – אבל אני חושבת שהבעיות כאן הן בעיות יותר ערכיות ויותר שירותיות, ולכן אני אשמח שאתה תהיה קשוב אלי, בבקשה, בדקה – שתיים וחצי דקות שנשארו לי.

מיכאל איתן: אם לא אני, יש לך אלטרנטיבות?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: האמת, אין לי אלטרנטיבה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ומה אני אגיד לך?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אומרים שכשאין דגים, גם סרטן דג.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז אנחנו נקבל אותך בברכה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אנו מוצאים שאין בנמצא בביטוח לאומי ועדות ערר בלתי תלויות לעניין פגיעה בקצבאות קיומיות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אנו מוצאים כי ביטוח לאומי עובד ועושה שיקולים תקציביים-פיננסיים, ולא התייחסות אל בני-האדם.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני מוצאים התנשאות במקום הקשבה וחמלה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אנו מוצאים שחברות פרטיות, אדוני השר, ממלאות את תפקידי העזר לאזרח תמורת תשלום נכבד, במקום פקידי המוסד, כי הרי הם שם בקביעות; אי-אפשר לפטר את העובד, כי הוא בקביעות.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז מה פטנט מצאה מדינת היהודים?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הפטנט שלה, להוציא להפרטה, או לקחת חברה חיצונית, לשלם את המשכורת לעובדים הקבועים וגם לשלם כסף לחברה חיצונית.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ואז אנחנו עומדים ברוטשילד, בהרצלייה, בדימונה, בקריית-שמונה, בבאר-שבע ובבירת ישראל ירושלים, ושומעים שאומרים לאזרחי המדינה: אין כסף.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אין כסף למעונות, אין כסף לקנות דיור, אין כסף להוריד את המס העקיף.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בטח שאין כסף, כי בכל משרד ממשלה משלמים פעמיים: פעם אחת על אלה שאי-אפשר לגעת בהם, פעם שנייה לאלה, כשהוצאנו את זה החוצה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ואני פונה מכאן לעיני: מה דעתו על העניין הזה, בדיוק פה, עכשיו, בזמן הזה, של מחאות גדולות במדינת ישראל?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ואני אומרת לכם שאני יודעת לעשות הבחנה בין הערבוב של מניעים פוליטיים בהפגנות האלה לבין הזעקה האמיתית של עם ישראל, הזעקה האמיתית של אזרחי מדינת ישראל.

יצחק וקנין: תודה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אתה לא נותן לי לסיים?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה יש לך לעשות?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כל הלילה לפנינו.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אתה תיתן לי?

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: עוד 20 דקות – סתם.

יצחק וקנין: עוד דקה אני מוכן לאפשר לך, לא יותר מזה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אוקיי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני אגיד לכם, אני לא אפרט את כל העוולות שיש בביטוח לאומי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כל זה, זה עוולות של ביטוח לאומי.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ייקח לי בערך שתי דקות לסיים את זה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני לא אגיד – אולי אני אגיד, שהמוסד לביטוח לאומי אינו יכול להמשיך להתנהל כמדינה בתוך מדינה, ואנו כאן, חברי הכנסת, השרים וראש הממשלה, נותנים למוסד המחליא הזה להרוס את חייהם של נזקקים במדינת ישראל.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני מבקשת שיצטרפו אלי כל מי שחפצים בטובתם של אזרחי המדינה, להפוך את המוסד לביטוח לאומי למוסד לביטוח לאומי, ולא לזרוע מבצעת של משרד האוצר, כדי שנעשה את הרפורמה הבאמת דרושה במדינת ישראל, כדי להפוך אותו למקום שאדם שמגיע לשם עם יד מושטת, לבקש עזרה, לא יתבייש לעשות את זה.

יוליה שמאלוב-ברקוביץ: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה לחברת הכנסת יוליה שמאלוב-ברקוביץ.

יצחק וקנין: תעלה חברת הכנסת נינו אבסדזה – איננה.

יצחק וקנין: חבר הכנסת דורון אביטל.

יצחק וקנין: בזמן שאתה עולה, יש הכרזה לסגן מזכירת הכנסת.

נאזם בדר: ברשות יושב-ראש הישיבה, אני מתכבד להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה וקריאה שלישית: הצעת חוק לתיקון פקודת מסילות הברזל (מס' 6), התשע"א–2011, שהחזירה ועדת הכלכלה; הצעת חוק הגנה על הציבור מפני עברייני מין (תיקון מס' 3), התשע"א–2011, שהחזירה ועדת החוקה, חוק ומשפט.

נאזם בדר: (קריאה שנייה וקריאה שלישית)

יצחק וקנין: אדוני יכול להתחיל.

יצחק וקנין: אדוני, זה הנאום הראשון שלך?

דורון אביטל: לא.

יצחק וקנין: בכל אופן, אני מברך אותך – לפחות כשאני יושב, זו הפעם הראשונה, והרבה הצלחה.

דורון אביטל: זה בכל זאת נאום החצי-שעה הראשון שלי, או כמה שזה לא ייקח.

דורון אביטל: באמת הרגשה מוזרה, איך אומרים – גן ריק, או להיות מול אולם ריק.

דורון אביטל: זו, כמובן, לא תלונה – זה מצב העניינים בקצב כזה של נאומים.

דורון אביטל: תודה לשר שנמצא פה.

דורון אביטל: הנושא הוא חוק הווד"לים, אבל הייתי רוצה קצת להרחיב את היריעה ולשאול את עצמנו, באיזו מידה אנחנו מרגישים שמה שמתרחש בעולם הזה אכן יש לו קשר או הוא אחוז במה שקורה ברחובות ובכיכרות של ערינו, והתחושה היא, לפחות של אנשים בכיכרות, שאולי נוצר פה פער או נתק, שחייב להיות מאוחה, וזה לא נתק שצעדים טכניים מקומיים יכולים לשדך במהירות.

דורון אביטל: בניסויי פסיכולוגיה לפעמים עושים ניסוי שבו אנשים צופים בחדר מסוים, והם צריכים לדווח על מה שקורה בחדר.

דורון אביטל: אומרים להם איך לדווח – יש המלים, יש השפה, כמו שלנו יש שפה פה בכנסת, ואנחנו מדווחים על מה שאנחנו רואים, ולפתע נכנסת גורילה לחדר, ומתברר שככל שאנשים מזהים באדיקות ובדבקות את מה שקורה בחדר, הם לא מזהים את הגורילה כשהיא נכנסת לחדר.

דורון אביטל: אני חושב שלכל אחד ברור שמה שמתרחש במדינת ישראל בשבועות האחרונים זו גורילה בחדר – משהו השתנה דרמטית.

דורון אביטל: יש פה זעקה שאומרת שמודל שלם הוא שבור, המודל הזה לא מתקיים, והמודל הזה, או הטענה שהמודל הזה הוא שבור, זה לא טענה שנשמעת רק ברחובות של מדינת ישראל; זה נמצא ברחובות של הערים הערביות, זה נמצא ברחובות של מדינות ספרדיות בספרד, זה נמצא במקומות רבים אחרים.

דורון אביטל: אנחנו מוצאים פתאום חתני פרס נובל לכלכלה, כמו שטיגליץ באוניברסיטת קולומביה, שרץ לספרד ואומר למוחים עצמם: המודל שבור.

דורון אביטל: והתחושה שלי היא שאנחנו לא מנהלים פה דיון אמיתי, לעומקו של השבר של המודל, והחוק הזה שפה מונח לפתחנו הוא ניסיון לפתור בעיה טכנית מקומית על-ידי מעקף מקומי, בלי להתייחס למכניזם כולו, והסיכון הגדול הוא, כמובן, שלא רק שהוא לא יתקן משהו במכניזם אלא הוא עלול גם לרסק את גלגלי המכניזם של תכנון במדינת ישראל, כפי שהוא מנוסח היום.

דורון אביטל: אני חושב שתנועת קדימה בהתנגדות שלה, או מערכת ההסתייגויות שהכניסה לתוך החוק, זה בדיוק החשש: שאותם גלגלי שיניים, אותן ועדות – לקהל שלא יודע, אותן ועדות מזרזות, גלגלי שיניים מזרזים – לא יזרזו תהליך אלא ירסקו מכניזם שלם, עובד, שאולי צריך רפורמה, אבל לא בדרך הזאת.

דורון אביטל: ככלל, יש לנו נטייה, כשאנחנו נתקלים בבעיה, לעשות zoom in: לרדת לתוך הבעיה, לנסות לטפל בה, ואנחנו חוזרים ל-zoom out, לתמונה, אבל כשהתמונה היא דינמית, היא אמיתית, היא רצה, כשאנחנו כבר חוזרים, התמונה כבר זזה למקום אחר, וחוק הווד"לים הוא באמת חוק מהסוג הזה.

דורון אביטל: אז מה שניסיתי להגיד בפתיחת דברי – שייתכן שאנחנו צריכים לשאול את עצמנו: האם אין נתק אמיתי בין מה שמתרחש באולם הריק הזה, וגם כשהוא מלא, לצורך העניין, לבין מה שמתרחש ברחובות מדינת ישראל?

דורון אביטל: כשראיתי בשידורי הטלוויזיה את חלק ממנהיגי המחאה משוחחים, חשתי שאין להם רצון רב מדי לדבר עם הפוליטיקאים.

דורון אביטל: כלומר יש פה משבר אמון אמיתי, ואל תוך המשבר הזה אנחנו צריכים להסתכל נכוחה.

דורון אביטל: אני מזכיר לכולנו את מלחמת לבנון 2006.

דורון אביטל: כולנו דיברנו על הפער הגדול – מצגי הפלזמה דיברו על זה – בין מה שקורה בשטח, כלומר בין הריאליה של הלוחם בשדה הקרב לבין תמונת הקרב שיש לאוגדונר או לגנרל.

דורון אביטל: ואנחנו צריכים לשאול את עצמנו אם זה לא מה שקורה עכשיו, שיש פער או נתק בין הריאליה שמתרחשת ברחובות לבין מה שהמצגים והמצגות של אנשי הכלכלה משדרים.

דורון אביטל: כשנוצר פער כזה הקברניטים, כשהם רוצים לקבל החלטות, והם חושבים שהידיים שלהם על ההגאים – הם יגלו שהנתק הזה לא מאפשר להם לשלוט במציאות.

דורון אביטל: הם מזיזים את ההגה שמאלה, והספינה נעה ימינה, ואני חושב שזה מצב העניינים שאנחנו כעת נמצאים בו, ואני אומר בכנות גם לצופים בבית – יש כמה חברים שלי שצופים – שאני לא בטוח שיש לי את התשובה, אבל אני כן יודע שבניתוח המצב זהו המצב: נתק אמיתי בין תמונת הקרב הכלכלית והחברתית לבין מצב העניינים.

דורון אביטל: דוגמה מסברת אוזניים לקהל שנמצא פה זה שהיה דיון מאוד רציני בכנסת, בוועדת הכלכלה, אני חושב, לגבי גיל הפרישה לנשים – זה דוגמה מרתקת.

דורון אביטל: האוצר הצביע, והסביר לנו בחישובים רבי-תוקף, שהגיל צריך להיות 67; הדרישה לשוויון של נשים תורגמה באופן הכי מיידי לכך שיושווה גיל הפרישה שלהן עם הגברים.

דורון אביטל: ואפילו אנשים מהקואליציה בסוף התנגדו.

דורון אביטל: ולמה זה כל כך מעניין?

דורון אביטל: כי כשאחת מנושאות מחאת העגלות, אחת האמהות, הציגה מצב עניינים שבו נמצאת אם צעירה, ואמרה, אם צעירה – שלושה חודשים חופשת לידה, זה חופשת לידה קצרצרה.

דורון אביטל: אני חושב שאם היינו חושבים באמת על העתיד של המולדת הזאת, אז חופשת לידה של חצי שנה זה מינימום, ועוד חצי שנה לפחות רשות היתה מינימום, ובאמת היינו חושבים על העתיד, עשר, 20 שנה קדימה; לא מחר או לא הרבעון של מחרתיים.

דורון אביטל: אבל הנה, שלושה חודשים.

דורון אביטל: אחרי שלושה חודשים היא צריכה, כמובן, לממן את הגן, היא צריכה לממן את החיתולים – אני לא מומחה בזה, יש לי ילד בן חמש, אני פחות בקי בנתונים הללו, אבל התברר שהמספרים מצטברים.

דורון אביטל: ואז אומרת אותה אם: אוקיי, אבל חלק מהאמהות הן בנות מזל, כי הסבתות שלהן יכולות לעזור.

דורון אביטל: ואז חשבתי שמשרד האוצר הסביר לנו רק לפני רגע שהגיל צריך לעלות מ-62 ל-67, כלומר על-פי החישובים המלומדים שלהם, אותה אם לצעירה היתה צריכה לחכות עוד חמש שנים, אדוני היושב-ראש, כדי להיות כשירה להיות בייביסיטר לבתה.

דורון אביטל: כלומר, במובן הזה, ברגע הזה, כשהחוק הזה נדון בכזאת רצינות, בכזה כובד ראש לפני כמה שבועות, היה ברור, זה היה צריך להיות איתות ראשון שיש פה נתק אמיתי בין המצגות ותמונת הקרב החברתית-הכלכלית לבין המציאות החברתית-הכלכלית של מדינת ישראל.

דורון אביטל: אני, כמובן, שמח לומר לכולם, ואני מניח שכולם מבינים, שבתחום המדיני-ביטחוני העמדה של תנועתי היא ברורה: אותו נתק מתקיים גם שם.

דורון אביטל: תמונת הקרב שיושבת לפני עיניהם של השרים או של הקואליציה, שנמצאת או לא נמצאת פה, משמאלי או מימיני, זה לא משנה, לא מסונכרנת יותר עם המציאות באזורנו, וכעת היא לא מסונכרנת עם הרחובות בתל-אביב ובערים של מדינת ישראל.

דורון אביטל: יש פה מצב אמיתי של נתק, ולאותה הנהגה אין אפילו התחלת השפה לנסות לגשר על פני הנתק הזה.

דורון אביטל: אז זו ההבחנה הראשונה שאתה אני רוצה להתחיל.

דורון אביטל: חוק הווד"לים, סתם בחיוך, מזכיר לי, כשמפלגות פוליטיות רצו להשתלט על צבאות או לנהל צבאות, הן נהגו למקם – אני חושב שהסובייטים עשו את זה – ועדות פוליטיות.

דורון אביטל: נניח, מעל המג"ד ישב איזה נציג פוליטי, מעל המח"ט עוד ועדה פוליטית, ואלה הוועדות שהיו אמורות לזרז את הפעולות של הצבא.

דורון אביטל: וכמובן, צבא שמנוהל על-ידי מנגנוני זירוז פוליטיים לא יגיע רחוק.

דורון אביטל: מהבחינה הזו, המבנה של חוק הווד"לים יש לו אותו מבנה.

דורון אביטל: בעניין הזה אין לי צל של ספק: המעקפים האלה לא יעבדו.

דורון אביטל: הניסיון של הקואליציה – או הניסיון, הייתי אומר, של ראש הממשלה – לומר בעצם לציבור שאלמלא הוא היה אחוז בתוך הממשלה הנוכחית עם השרים הללו, עם המוסדות האלה, עם מינהל מקרקעי ישראל, עם כל המנגנונים הקיימים, אם רק היו נותנים לו לעשות את זה בכוחות ידיו, עם לשכתו המצומצמת, הוא היה עושה את זה טוב יותר – אני חושב שזה ילדותי.

דורון אביטל: אני חושב שמ"פ, מפקד, צריך לעבוד עם אנשיו, ואנשיו הם השרים – שר הפנים לצורך העניין.

דורון אביטל: אנשיו זה המסגרות הקיימות.

דורון אביטל: הניסיון להגיד, כל הזמן לשדר לציבור: תראו, אני מאוד פיקח, אני הייתי יכול לעשות את זה אחרת, אבל פשוט אני חסום על-ידי ממשלתי שלי, זה לא עמדה בוגרת של הנהגה בוגרת של מדינת ישראל.

דורון אביטל: את המלחמה אתה צריך לעשות עם קציניך ולא לשדר כל הזמן שקציניך לא מספיק טובים ואתה פשוט נאלץ איכשהו לעבוד אתם.

דורון אביטל: עכשיו מלה על המחאה.

דורון אביטל: המחאה הזאת מילאה את החזות של ישראלים רבים בגאווה רבה.

דורון אביטל: אני אמרתי – אני הייתי במחאה בתל-אביב, הייתי עם בני הקטן על כתפי, ואני התרשמתי מהדור הצעיר הזה.

דורון אביטל: אני ראיתי שם – עבורי זה היה תזכורת על ישראלים מדורות אחרים.

דורון אביטל: אני אולי ראיתי את זה, פגשתי יותר את הישראלים האלה שאהבתי, הערצתי, הערכתי, בשדות הקרב ובשדות המלחמה, אבל זיהיתי ישראליות של פעם, שמתחדשת ומוצאת אפיקי ביטוי חדשים ומוצאת את עצמה נאלצת להתעמת בחזית חדשה, והיא החזית הכלכלית-חברתית, ואני לא חושב שהחזית הזאת אין לה, כמובן, נגיעה לחזית הרחבה יותר של אזורנו.

דורון אביטל: אני זוכר שכשרק נכנסתי לכנסת, לפני כמה חודשים – אני הרי צעיר פה – ועמד פה ישראל אייכלר, ומאוד מאוד התרשמתי מהדברים שהוא אמר.

דורון אביטל: וישראל אייכלר, כמעט כמו נביא, אמר: תקשיבו, מה שמתרחש באזורנו יגיע לפה.

דורון אביטל: זה היה לפני שבועות מספר.

דורון אביטל: זה נראה מוזר אז, וזה קורה עכשיו.

דורון אביטל: משהו מתרחש.

יצחק וקנין: אני אמרתי את זה לפני שנה וחצי לא פעם אחת.

יצחק וקנין: אמרתי עשרות פעמים בנושא הדיור.

דורון אביטל: כן, אבל אני חושב שהנושא יותר רחב.

יצחק וקנין: בנושא הדיור הערתי ואמרתי שלדעתי יש פה איזה ניתוק מהמציאות האמיתית ומהשוק.

דורון אביטל: בדיוק.

יצחק וקנין: אמרתי את זה גם לראש הממשלה בשיחה בארבע עיניים, אמרתי לשר האוצר עשרות פעמים, אמרתי בישיבה של ועדת הכספים, כשנכחו נגיד בנק ישראל, שר הבינוי והשיכון ושר האוצר, אמרתי להם: רבותי, מה שקורה בתוניס – עוד לא היה במצרים, דרך אגב – יקרה פה, וכשיתחיל, אל תגידו שלא אמרנו.

יצחק וקנין: לצערי, ראיתי את הדברים האלה.

יצחק וקנין: אין ספק שהנושא הזה הוא נושא כאוב מאוד.

דורון אביטל: כן, אני מסכים אתך לחלוטין.

יצחק וקנין: ולא כמו שכמה אנשים רוצים להציג שיש פה איזה הצגה או תנועת מרי פוליטית.

יצחק וקנין: יש בזה גם סממנים לא נקיים, אומר את האמת, אבל בגדול, הכאב הוא אמיתי.

יצחק וקנין: יש פה משבר גדול מאוד בנושא הדיור, ואני חושב שיכלו לפתור אותו.

יצחק וקנין: אמרתי אז לראש הממשלה: הכסף שאתה תשקיע אחר כך יהיה הרבה יותר גדול, בגלל שאתה תרצה לכבות את השרפה.

יצחק וקנין: מה שאתה יכול היום לעשות בנחת, אתה תעשה ברגע מסוים לא בנחת, ואז אתה תעשה צעדים פזיזים ותשקיע כסף בצורה לא נכונה.

דורון אביטל: אני מצטרף לתיאור של חוק הווד"לים בתור צעד פזיז.

דורון אביטל: אני לא יודע אם כיוונת לכך.

דורון אביטל: אני חושב שהוא סוג של צעד פזיז.

דורון אביטל: אני חושב שהוא צעד של מישהו – – –

יצחק וקנין: לא, לא התכוונתי לחוק הווד"לים.

דורון אביטל: לא, אני יודע שלא התכוונת, אני פשוט משתמש בדבריך.

יצחק וקנין: התכוונתי יותר לבעיה שהוא צריך לבנות בתים.

יצחק וקנין: הממשלה צריכה לבנות דיור ציבורי.

יצחק וקנין: אין ברירה, אין ברירה.

דורון אביטל: כן, אני משתמש בדבריך, כבוד היושב-ראש, ורק ממשיך אותם.

דורון אביטל: אני חושב שזה צעד פזיז, אבל אני חושב שהחזית יותר רחבה מתחום הדיור.

דורון אביטל: אני חושב שהאזרחים, כמו התיאור של אותה אם צעירה, תומרנו לסד אילוצים בלתי סביר.

דורון אביטל: מרחב התמרון שלהם הצטמצם.

דורון אביטל: בהתחלה כל אחד מהם, כמונו כשהיינו צעירים, חשב, אמר:

דורון אביטל: אולי זה חוסר הכשרון שלי, אולי אם הייתי מוכשר כמו שכני אז הייתי היום מנכ"ל בהיי-טק והייתי מתעשר.

דורון אביטל: אני פשוט לא מוכשר.

דורון אביטל: אולי אני עצל, אולי אני מפונק.

דורון אביטל: ואז יש רגע כזה, כשמחליפים מבטים, ופתאום מתברר לכולם: או-או, כולנו באותה סירה.

דורון אביטל: ברגע הזה נפרץ מחסום הבושה, וזה מה שקרה.

דורון אביטל: אנשים יוצאים לרחובות, זה לא משנה מה מצית את זה – או כן משנה מה מצית את זה; בדרך כלל יחיד אמיץ, כמו הבחורה הזאת דפני ליף, או סתיו שפיר, ששמעתי אותה ונהניתי מאוד מדבריה.

דורון אביטל: הצעירים הללו פתאום מתעוררים, יש צעיר אמיץ, ופתאום כולם לא מתביישים יותר וכולם פתאום חזית אחת.

דורון אביטל: אני חושב, דרך אגב, שצורת המחאה היא יפהפייה.

דורון אביטל: כשאני רואה את האוהלים האלה, ואני רואה את זה גם עם חברים שבאים מחו"ל ואומרים: איזה בגרות פוליטית בהפגנת המחאה, איזה – אפילו הייתי אומר עדינות.

דורון אביטל: ואני רוצה לומר לכם, גם בעצרת עצמה במוצאי שבת הרגשתי מאוד בטוח.

דורון אביטל: הרגשתי שיש פה אנשים שרוצים להביע את דעתם, אבל מאוד זהירים בכבודם ובכבוד האנשים סביבם.

דורון אביטל: זה מאוד מאוד מעניין.

דורון אביטל: מדינת ישראל, או הצעירים הללו – שהם צעירים מאתנו, צעירים מחברי הכנסת – מפגינים לטעמי בגרות פוליטית שאולי לנו פה, חברי הכנסת, אין, וכדאי אולי שנמצא אותה אצלנו ונמצא אותה תוך כדי ניסיון ליצור אתם שפה משותפת ולהבין על מה הם מדברים.

דורון אביטל: כמובן, לנו יש מה לתרום.

דורון אביטל: מדינה זה מכניזם מסובך מאוד, מורכב מאוד, ואם הצעירים חושבים שכמה הגדרות צעירות מדי אולי ואולי לא בשלות – אתן אפשר לפתור את הבעיות האלה, זה יהיה כמובן לא נכון.

דורון אביטל: אבל אם ייווצר דיאלוג אמיתי – הם דיברו על שקוף.

דורון אביטל: שקוף זה יפה.

דורון אביטל: אני לא יודע מה זה שקוף, אני לא יודע אם שקוף זה בתוך אקווריום שקוף, אבל שקוף – אז יכול להיות שייווצר פה איזה מפנה חדש ותנועה חדשה במדינת ישראל.

דורון אביטל: זה הכרחי.

דורון אביטל: במובן מסוים, מי שעכשיו עשה stepping-in או נכנס לסיטואציה הזאת של המחאה זה אנשים שבשנים האחרונות לא היית מדמיין אותם בכלל נכנסים לתחום של מחאה חברתית, ולפתע הם הסתכלו אחד בעיני רעהו והחליטו שזה הרגע שהם צריכים לפעול.

דורון אביטל: ואני מצדיע, כמו הרבה ישראלים אחרים, להם ולישראליות הכל-כך בוגרת ואחראית שהם מראים.

דורון אביטל: רק השלטים, כבוד היושב-ראש, שהם משתמשים בהם, חלקם הם נפלאים.

דורון אביטל: אני חושב שהשלט – שלום, ירדנה – השלט שאולי כבש את עיני יותר מכול, זה השלט הנפלא הזה: "אנשים, לא רווחים".

דורון אביטל: אם הייתי חושב מה הם רוצים לומר, הם רוצים להגיד לתרבות כלכלית שלמה, שלא הופרעה על-ידי הפוליטי – הפוליטי נתן לתרבות הזאת להתפרע ב-10–20 שנה האחרונות, לא רק פה, אלא במערב; הם רוצים להגיד: רווחים מן הדין שישרתו אנשים ולא אנשים שישרתו את הרווחים.

דורון אביטל: לציבור הצעיר יותר שעוקב אחרי שידור הלילה הזה, אז אתם ודאי זוכרים את הסרט "מטריקס" – ראיתי אפילו כתב זריז שדיבר על זה – שבו אנשים הם לצורך העניין מצברי האנרגיה של הכלכלה.

דורון אביטל: ובכן, אנשים צריכים שרווחים ישרתו אותם ולא ההיפך, ואין לי צל ספק שהיה פה איזה בלבול בשם של איזה יעילות נוראית, שמשרתת אני לא בטוח איזה מטרה.

דורון אביטל: נדרסו אנשים, נזרקו אנשים, ואיבדנו – החלפנו בין אמצעי למטרה.

דורון אביטל: זה ברור.

דורון אביטל: בסוף מה שיש זה אנשים, וכל מה שאנחנו רוצים זה שאנשים יהיו שותפים ביצירה של איזה פרויקט משותף אחד שקוראים לו מדינת ישראל.

דורון אביטל: הפסיפס הזה שקוראים לו מדינת ישראל הוא לא פשוט; יש בו חתכים שונים ויש בו ויכוח אמיתי, אבל הפסיפס הזה צריך לעבוד ביחד והרווחים, אם יש רווחים, מן הדין שישרתו את האנשים.

דורון אביטל: דיבר פה ראש הממשלה אתמול ותפס אותי לפחות משפט אחד שנראה לי מוזר.

דורון אביטל: הוא אמר משהו כמו: הסקטור הפרטי הרי מפרנס את כולם, מפרנס את הביטחון.

דורון אביטל: וחשבתי כמה זה מוזר.

דורון אביטל: זה הזכיר לי ויכוח בין בעל לאשה, כשהבעל חוזר עם המשכורת ואומר לאשתו: הרי אני מפרנס, והאשה בדרך כלל זועמת כשהבעל אומר את הדבר הזה.

דורון אביטל: ולמה היא מתכוונת?

דורון אביטל: היא מתכוונת: זה שאתה מפרנס זה בסך הכול אומר שיש מספר על המשכורת שאתה מביא הביתה.

דורון אביטל: אין מספר על אהבת האם שאני משקיעה בילדינו, אין מספר לשעות העבודה שלי בבית, למאמץ שלי בחינוך הילדים.

דורון אביטל: כמו שאני רוצה להגיד לראש הממשלה: אין מספר לאומץ הלב בקרב.

דורון אביטל: זה שאנשי עסקים, לצורך העניין, יש להם מספרים, הם יכולים להציג מספרים ברזומה שלהם, זה לא עושה אותם יותר חשובים מאנשי ביטחון שנלחמים ומגינים בגופם על המולדת.

דורון אביטל: ואני רוצה לומר לכם שב-2006, אני, בתור מי שהיה פעם בצבא, הבנתי את אותם חיילים שלא היה להם ברור שהם צריכים ללכת להגן על המולדת.

דורון אביטל: להגן על מי?

דורון אביטל: להגן על הרבעונים של מי?

דורון אביטל: על המספרים בטורים הפיננסיים של מי?

דורון אביטל: זה אבסורד בלתי נתפס.

דורון אביטל: עכשיו, שראש ממשלה יהיה מסוגל להגיד משפט כזה – הסקטור הפרטי מפרנס את הביטחון – זה אומר שהוא באמת בסוג של נתק אמיתי ממה שקורה במדינה הזאת.

דורון אביטל: זה טירוף.

דורון אביטל: זה מעולם לא היה.

דורון אביטל: אף ראש ממשלה לפני ראש הממשלה הנוכחי לא היה מעז להגיד משפט כזה.

דורון אביטל: בתור איש שהיה במערכות הביטחון אני לא הייתי איש שנותן שירותים לאנשי הפיננסים או לסקטור הפרטי של מדינת ישראל.

דורון אביטל: לא נתתי שירותים.

דורון אביטל: הייתי לוחם, קצין, מפקד במדינת ישראל.

דורון אביטל: זאת חוצפה.

דורון אביטל: אז אני אומר – מודל שלם מתרסק וצריך להיות מודל חדש.

דורון אביטל: נחזק את הנקודה הזאת.

דורון אביטל: מנכ"ל "טויוטה" – כדי להרחיק קצת את הדיון מהאמוציות שאולי נסחפתי בהן – הרי אתם יודעים שחברת "טויוטה" נכנסה למשבר מאוד רציני.

דורון אביטל: הברקסים במכוניות הפסיקו לעבוד, היו דברים קשים.

דורון אביטל: ומנכ"ל "טויוטה", שהוא בן למשפחת טויוטה, התחיל לחשוב ברצינות.

דורון אביטל: הוא שאל את עצמו: מה קרה?

דורון אביטל: מה קרה לחברה שלי?

דורון אביטל: ואז הוא אומר משפט נפלא, ואני מציע – כבוד השר, המשפט הזה אולי ימצא חן בעיניך.

דורון אביטל: אני רואה שכבוד השר עסוק, אני לא אפריע.

יצחק וקנין: הוא מקשיב.

יצחק וקנין: מיקי יודע להקשיב.

דורון אביטל: לא, אני שמעתי שכבוד השר דיבר פעם עשר שעות רצופות.

יצחק וקנין: אני מכיר אותו שנים.

יצחק וקנין: הוא מסוגל גם להקשיב וגם – – –

דורון אביטל: אבל הוא אמר שורה נפלאה – בוא נדבר אל הצופים בבית.

דורון אביטל: הרי בסך הכול אנחנו רוצים לדבר אל הציבור בבית ולא אל האנשים פה.

דורון אביטל: לאנשים פה כמובן, אבל הציבור בבית הוא כעת חשוב יותר, לדעתי, כי הוא עכשיו נושא את גל המחאה ונושא את התנועה קדימה.

דורון אביטל: והוא אמר:

דורון אביטל: הפכנו מחברה שמייצרת מכוניות לחברה שמייצרת כסף.

דורון אביטל: זה מבריק, מה שהוא אמר.

דורון אביטל: ברגע שהחברות – גם חברות התקשורת הישראליות – הן לא מייצרות שירות, הן מייצרות כסף.

דורון אביטל: הקריטריון שלהם הוא בפני ה"בורדים" שלהם, לא בפני הלקוחות שלהם.

דורון אביטל: חל פה בלבול דרמטי, היפוך.

דורון אביטל: הוא לא חל רק במדינת ישראל, הוא חל בכל מקום, ומי שלא יהיה ער להיפוך הזה, יאבד את האזרחים.

דורון אביטל: ואזרחים – אני רוצה להזכיר לכולם – הם לא לקוחות, הם אזרחים.

דורון אביטל: לכן אמרתי גם בפעמים קודמות: צריך פה מודל חברתי, כלכלי, אזרחי חדש.

יצחק וקנין: במקורות יש חלוקה של 6,000 שנים ושל "ועלמא".

יצחק וקנין: זאת אומרת, 6,000 ואחרי כן עולם הבא.

יצחק וקנין: כתוב "זעם", "עד יעבור זעם", מה זה זעם?

יצחק וקנין: זעם – ז' – שבאלפיים הראשונות היתה בהן זנות, כך מובא; אלפיים השניות – עבודה זרה; אלפיים אחרונות – זה הממון.

יצחק וקנין: הממון, הממון, כמו שאתה אומר.

יצחק וקנין: אתה צודק.

יצחק וקנין: הכסף לפני הכול.

דורון אביטל: אני חושב שכולם מבינים שההבחנה בין ערך לרווח התרסקה, כי מורה בקריית-מלאכי, או מורה למתמטיקה בירושלים, כמו בבית-ספר "לוריא", שבזכותה דורות של מתמטיקאים אחר כך אולי יהיו מנכ"לי היי-טק ויעשו כסף – אף אחד לא יכול למדוד את הערך, את מה שהיא תרמה לירושלים.

דורון אביטל: אותם דור של מורים – גם אמי, שהיתה פה מורה אגדית להיסטוריה, אף אחד לא יכול לשים מספר על הערך שהם נתנו, לכן נוצר הבלבול, כי מי שהיה יכול לתת מספר, שורת רווח, פתאום הרגיש מאוד חזק בחברה הזאת.

דורון אביטל: אני רוצה לומר גם לחברי שם – הדבר הזה קרה בקבוצת הגיל שלי.

דורון אביטל: הדור שלנו, בני ה-50, 50 פלוס, זה הדור שנכנס לחיים כשהאתוס הוא האתוס של מולדת, ביטחון, ועשה טרנספורמציה לאתוס כלכלי-טכנולוגי.

דורון אביטל: אני לא רוצה להמעיט מגודל ההישגים הטכנולוגיים הכלליים של מדינת ישראל, לרגע לא רוצה להמעיט, ואני מצדיע לחברי שהגיעו להישגים בתחומים האלה.

דורון אביטל: אבל ברגע מסוים חל פה בלבול, ברגע מסוים נתחלפו היוצרות, וברגע מסוים הם הפכו להיות אזרחים שנמצאים באיזה פרויקט משותף שבו כולנו שותפים והתחילו לחשוב על עצמם בתור מייצרי רווח, וגם הדימוי שלהם את עצמם, את מקומם בחברה – הם התחילו להתבלבל ביחס לדבר הזה.

יצחק וקנין: כל המערכת הפכה למתגמלת לפי רווח.

יצחק וקנין: אתה לוקח מנכ"ל, אתה אומר לו: שמע, אם אתה משיג הישג כזה, התגמול שלך הוא כך.

יצחק וקנין: הרצון של המנכ"ל להצליח, הוא בכלל, לפעמים גם כשהוא עושה דברים שהם קשים מאוד כלפי הציבור בכל מיני עניינים – ציינת את חברות הפלאפון.

יצחק וקנין: אפשר לקחת את זה לכל הכיוונים, אין תחום כמעט.

דורון אביטל: ברגע שרווח מתחלף בערך – ברגע שערך, מתבלבלים בין ערך לרווח, כמובן מתחילה פגיעה תשתיתית בתשתית.

דורון אביטל: הכול נעשה קצר טווח, וכמובן כל השיקולים ארוכי הטווח מתרסקים.

דורון אביטל: פה, דרך אגב, על המעמד הפוליטי, הפוליטיקאים להיכנס.

דורון אביטל: הם היו צריכים להתערב.

דורון אביטל: אבל היה רגע שהיתה פה אשליה שפשוט לא צריך את ההנהגה הפוליטית.

דורון אביטל: אז אם יש משהו יפה שאני רואה אצל אנשי המחאה, שהם מבינים שפוליטיקה במובן הרחב והבריא שלה, השתתפות אחראית בניהול של ענייני המדינה והחברה, היא נדרשת.

דורון אביטל: לכן אני קורא לאנשים הללו, הצעירים שם, לבוא ולהשתתף אתנו בבנייה של המכניזם החדש שנדרש פה; בבנייה של החברה והמדינה הזאת מחדש.

דורון אביטל: זה נדרש, כי את המקום הזה צריך לבנות מחדש.

דורון אביטל: אותם אנשי רווח ולא ערך – הם גם שכחו שהאפשרות שלהם לייצר רווח ישבה על תשתיות שהמדינה בנתה, תשתיות שצה"ל בנה, תשתיות שמערכת החינוך בנתה.

דורון אביטל: אז ברור, בתהליך מאוד אטי אנחנו גדענו את הענף שעליו אנחנו יושבים.

דורון אביטל: ראו גם את המשבר שתעשיית הטכנולוגיה המתקדמת שלנו עברה.

דורון אביטל: אנחנו לאט-לאט, בתהליך אטי, העדפנו שיקולי רווח קצרי טווח על שיקולי ערך ארוכי טווח.

דורון אביטל: התשתית נדרסה, התשתית עכשיו צועקת הצילו, והתשתית רוצה – התשתית מובלת על-ידי אותם שחקנים שאנחנו רואים ברחובות, ורוצה להיות שותפה בייצוב של הפרק חדש של מדינת ישראל.

דורון אביטל: ישב פה ראש הממשלה ודיבר פה על צדק חברתי, ואמר משהו כמו: אני אספק לעם צדק חברתי.

דורון אביטל: ואני אומר לכם שכמו שהוא דיבר על צדק חברתי – הוא איננו מבין מה זה צדק חברתי.

דורון אביטל: צדק חברתי איננו מוצר צריכה.

דורון אביטל: זה לא משהו שעכשיו אני מספק לציבור; זה תמונה חדשה, זה הבנה חדשה של המציאות הפוליטית והכלכלית שלנו.

דורון אביטל: אומר כך: מדינת ישראל צריכה פרק חדש.

דורון אביטל: היא חייבת לנסח פרק חדש.

דורון אביטל: אנחנו בסיומו של פרק אחד, הפרק הראשון, הוא הפרק של המלחמה הקרה, שהסתיים עם מותו, הירצחו של יצחק רבין.

דורון אביטל: בפרק הזה היינו אומה מפוארת – – –

יצחק וקנין: בשנים האחרונות אנחנו איבדנו פרופורציות.

יצחק וקנין: אני יכול להגיד נקודה, אדוני – אתה מדבר לעניין.

יצחק וקנין: אם נותנים למנכ"ל – לא אגיד של איזה בנק, אחד הבנקים – משכורת של מיליון וחצי שקל בשנה, אין ספק שמי שמשלם את זה – – –

מיכאל איתן: כמה?

יצחק וקנין: מיליון וחצי שקל, מיליון וחצי במצב המינימלי.

מיכאל איתן: – – – אופציות – – –

יצחק וקנין: חוץ מהאופציות והכול.

יצחק וקנין: אני בכוונה לקחתי את המנכ"ל הכי צנוע מכל המנכ"לים.

יצחק וקנין: כן, זה מנכ"ל צנוע.

יצחק וקנין: מיליון וחצי, השר מיקי איתן – אני משלם את זה בעמלות, זה לא בא מהשמים, זה לא איזה דבר שמישהו פה עשה איזו תוכנית פיננסית גדולה.

יצחק וקנין: אני משלם את זה בעמלות, ואני אומר לך – – –

מיכאל איתן: אם יורשה לי להסביר – יכול להיות שבאותה שנה הבנק בכלל הפסיד הפסדים גדולים, והמנכ"ל הזה, היה לו ביצוע כושל.

מיכאל איתן: כל בעלי המניות, אם תשאל אותם, כולם לא רק שלא היו מוכנים לתת לו את השכר הזה – היו רוצים להוריד, כי כל בעלי המניות זה הציבור הרחב, המוסדיים, בכל אופן, זה פועל בדיוק הפוך.

מיכאל איתן: זה המנגנון שאתו אנחנו חיים.

יצחק וקנין: אין ספק.

יצחק וקנין: המצב הזה, דרך אגב, הוא בכל החברות.

יצחק וקנין: בכל החברות רואים את השכר של המנכ"לים.

יצחק וקנין: יכול להיות שמנכ"ל מרוויח 200,000 שקל בחודש והעובד שלו בשכר מינימום.

יצחק וקנין: זאת אומרת, אנחנו באיבוד רסן בנושא הזה.

יצחק וקנין: אין פרופורציה בכלל.

יצחק וקנין: לצערי הרב, אמרתי, כשדיברתי עם ראש הממשלה: תשמע, אני רואה את ההתפרצות הזאת.

יצחק וקנין: זה לא יעזור לה, אמרתי לו את זה.

דורון אביטל: אני חושב שרבים מאתנו חשים שקרה דבר, נפל דבר בישראל.

דורון אביטל: נפל דבר, אני אומר, לא רק בישראל – בעולם מודל שלם נשבר; מודל חדש – צריך להקים אותו.

דורון אביטל: אני לא אגיד שיש לי את התשובות לגבי המודל החדש.

דורון אביטל: יש לי רעיונות, אבל צריך להתחיל לחשוב ביחד איך בונים מודל חדש למערכת הזאת.

דורון אביטל: אני רוצה רק להזכיר לנו בתור אומה, שבמה שאני קורא הפרק הראשון של מדינת ישראל, ואני מסמן אותו איכשהו בהירצחו של רבין, המדינה הזאת רשמה פרקים מפוארים בהיסטוריה של העולם.

דורון אביטל: ולכן, כשאני אומר הפרק החדש הזה, כשאני רואה את הישראלים האלה, את הישראלים של הרחובות ואיך שהם מדברים, איך שהם מדברים כשהם פוגשים נניח את נשיא המדינה, אני חש שאולי עם האנשים הללו אפשר לכתוב פרק חדש, מפואר לא פחות.

דורון אביטל: אני לא יודע אם החזית חייבת להיות צבאית, אני מקווה שהחזית יכולה להיות בתחומים של חברה וכלכלה, וכמובן הושטת יד נדיבה, בזה אין צל של ספק.

דורון אביטל: זו עמדתי החד-משמעית – הושטת יד נדיבה, ובקרוב, אל שכנינו הפלסטינים.

דורון אביטל: אסור לנו להתמהמה, זה עכשיו.

דורון אביטל: מי שלא מבין שזה עכשיו, לדעתי זו טעות, אבל לא ניכנס, זה לא הנושא בדיוק – זה צריך לקרות עכשיו.

דורון אביטל: אפשר לנסח פה פרק חדש, צריך לנסח, ואולי אני רק לסיום אקרא כמה שורות שנשאתי בנאום אחר ואתן אני פשוט אסיים, משהו על הישראלים.

דורון אביטל: אקרא כעת, ובזה אסיים את נאום חצי השעה, או כמה שזה לא יהיה.

דורון אביטל: המחאה היא עדות לקולם של הישראלים המתעוררים וקוראים: ישראלים אנו.

דורון אביטל: הממשלה הנוכחית, לטעמי, והרוח שהציפה בה את הארץ לפחות בחודשים האחרונים, המעיטה בכוחם וחשיבותם של הישראלים, כאילו – ואני אומר את זה בכנות – המושג הזה, ישראלים, ישראליות, שייך לדור של אנשים שאיבדו את החוט ההיסטורי המקשר בינם ובין האתוס של הקמת הארץ הזאת.

דורון אביטל: ההיפך הוא הנכון.

דורון אביטל: כשעמדתי במוצאי שבת בכיכר מוזיאון תל-אביב עם בני הצעיר על כתפי, חשתי מחדש תחושת גאווה גדולה מהסוג שחשתי כששבנו ממבצע צבאי מוצלח במיוחד או ממלחמה; גאווה על כך שבני הארץ הזאת יכולים להיות מחדשים, חלוצים ומובילים, גם בחתירה לצדק חברתי וגם בחתירה לחיי חברה וכלכלה הוגנים החפים מניצול.

דורון אביטל: וגם הושטת יד נדיבה לשכנינו הפלסטינים.

דורון אביטל: הדור הצעיר והלא-צעיר שאני פוגש במחאה הזאת מזכיר לי דור של ישראלים מזמנים אחרים; דור שאולי גמגם את מילות ההמנון וזייף את הלחן, אבל לא זייף בשדה הקרב ולא במבחן הסולידריות החברתית.

דורון אביטל: דור, שתסלחו לי, לא הבין מה זה חינוך לערכים, ולבטח היה מנפנף בציניות את מה שהוא היה קורא לו "השטויות הדביקות האלה", אבל זה דור שכל פעולה שלו במלחמה או בחיים החברתיים היה הדגמת אמת של הערכים שהביאו לחברה הישראלית את הישגיה הגדולים ביותר.

דורון אביטל: לטעמי, הישראלים הללו מתעוררים כעת בכיכרות, והם ידרשו במוקדם או במאוחר את ההחלפה של ההנהגה הנוכחית של המדינה לטובת שינוי מן היסוד בחשיבה ובהתנהלות שלנו בכל תחומי החיים והחזיתות שאותן נפגוש.

דורון אביטל: תודה רבה.

יצחק וקנין: אני מודה לחבר הכנסת דורון אביטל.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה – איננו.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת טלב אלסאנע.

טלב אלסאנע: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, כבוד השר, אני רוצה לברך את הצעירים שמובילים את המהפכה האמיתית, שחוצה את המטרות שאנו מדברים עליהן, כאילו אך ורק דיור או צדק חברתי, אלא שהן מחייבות שינוי תפיסה לגבי הקשר בין הממשלה לבין העם.

טלב אלסאנע: הנבחרים – ובמיוחד הממשלה כנראה שכחה שהיא השלוחה של הריבון האמיתי, השלוחה של העם, שהיא אמורה לבטא את רצונו של העם ולא את רצונה היא.

טלב אלסאנע: יש לה שליחות, יש לה תפקיד.

טלב אלסאנע: האדון של הממשלה הוא העם.

טלב אלסאנע: הם מקבלים את המנדט ממנו כדי לקיים את השליחות הזאת, אבל מה שקורה בעצם – אחרי שהם קיבלו את המנדט מהעם הם אומרים שהעם יכול ללכת לעזאזל.

טלב אלסאנע: מי זה העם?

טלב אלסאנע: הריבון שלנו זה הטייקון.

טלב אלסאנע: הריבון שלנו זה הרב, הוא השולט.

טלב אלסאנע: אנחנו צריכים לרצות אותו ולא לדאוג לאותם אזרחים שהצביעו, ובאותו פתק שהם שלשלו לקלפי הם בעצם נתנו ייפוי כוח לממשלה למשול.

טלב אלסאנע: זה מנדט שיש לו הגדרה לשרת את היעדים שהציבו.

טלב אלסאנע: הם רצו שהממשלה תשרת אותם, שהממשלה תציב את האזרח בראש סולם העדיפויות, ולא שהאזרח יהפוך להיות איזה בורג קטן במכונה של המדינה שבאה לשרת את הממשלה.

טלב אלסאנע: יש תחושה כאן, לקואליציה הזאת, שהם האדונים, הם האלוהים, והעם הם העבדים שאמורים לשרת אותם.

טלב אלסאנע: היו מדינות ענקיות כאלה – היתה ברית-המועצות, שחשבה שהאזרח אמור לשרת את המכונה של המדינה, האזרח הוא הבורג הקטן במכונה.

טלב אלסאנע: מדינה שהיתה מעצמת-על, היה לה ארסנל של נשק קונבנציונלי ולא קונבנציונלי, אבל היא התמוטטה כאילו לא היתה, בגלל שהיא לא דאגה לשרת את האזרח.

טלב אלסאנע: לפני כמה חודשים, כאשר היו המהפכות בתוניסיה ובמצרים, העם יצא לכיכרות ואמרו: (אומר בשפה הערבית: העם רוצה להפיל את השלטון.

טלב אלסאנע: ) העם רוצה, העם דורש, יש רצון לעם, והשלטון מתעלם מרצונו של העם.

טלב אלסאנע: ורצון העם הוא שיקבע – אמרתי שהדבר הזה גם יגיע למדינת ישראל.

טלב אלסאנע: יש כאלה שזלזלו.

טלב אלסאנע: הרי מה הוציא את העם בתוניסיה להפגנות, למחאות?

טלב אלסאנע: זה היה צעיר בשם מוחמד בועזיזי, שלמד, היה בוגר אוניברסיטה, חסר תעסוקה, חסר פרנסה, גם השפילו אותו, ובסוף הוא הלך והצית את עצמו.

טלב אלסאנע: זה הדבר שהוא היה יכול לעשות כדי למחות כנגד העוול.

טלב אלסאנע: אז מצוקה, ומצד שני שחיתות שלטונית, ומצד שלישי גם הפערים הענקיים, העצומים, בין אנשים שיש להם הכול לבין אלה שאין להם כלום.

טלב אלסאנע: אותו דבר יש כאן – יש גם הפערים הקשים.

טלב אלסאנע: במרוצת 20 השנים האחרונות מדינת ישראל הפכה מהמדינה הכי שוויונית בעולם המערבי למדינה שיש בה הפערים הכי גדולים בין שכבות גדולות, עשירות לעניות, וזה לא מקרי.

טלב אלסאנע: זו תוצאה של מדיניות שיטתית, קפיטליזם אכזרי, שמתאכזר לעניים, כאילו העניים הם האויב שצריך להילחם בו או להכות בו.

טלב אלסאנע: הממשלה הזאת חיבקה את הטייקונים ושחקה את מעמדה של שכבת הביניים באופן שיטתי.

טלב אלסאנע: היו אלה שבהתחלה אמרו: ממשלה שמתעלמת מערבים, זה טוב.

טלב אלסאנע: זו ממשלה של היהודים.

טלב אלסאנע: התעלמו מהאוכלוסייה הערבית, הפכו את היישובים הערביים למוקד מוכה עוני, אבטלה, מצוקת דיור, וכאשר הציבור הערבי יצא לזעוק את זעקתו, היה קל להאשים אותם: הם נגד המדינה, לא שהם נגד מדיניות הממשלה.

טלב אלסאנע: הם הפכו אותם מייד למי שבאים לערער את יסודות המדינה, או שהם פולשים, מסיגי גבול, כאשר הם אנשים שאין להם בית.

טלב אלסאנע: לא אנשים שמתלוננים על מחירי דירות, שהמחירים מופקעים, מחירים שאי-אפשר לקבל ולשלם, אלא אנשים שאין להם בית בכלל.

טלב אלסאנע: לא מדברים על מצוקת דיור, מדברים על היעדר דיור בכלל.

טלב אלסאנע: וכאשר יצאו למחות, לא הטו אוזן, לא הקשיבו לצעקה, לא התמודדו.

טלב אלסאנע: אמרו מיידית את הדבר הקל ביותר – להאשים אותם שהם נגד הממשלה – ומצאו כאן להקה של אלה שכל הזמן מסיתים ומנהלים מחול שדים נגד הציבור הערבי: הערבים נגד.

טלב אלסאנע: אבל ברגע שיצאה הצעקה של הציבור היהודי, הצודקת מאוד, שאנחנו תומכים בה, והיא בנושאים מהותיים – שהממשלה הזאת מנותקת מהעם, הממשלה הזאת עושה את רצונה ולא את רצון העם, הממשלה הזאת מקפחת ומדכאה את העם, היא הופכת את העם לאויב שלה – אז כולם אמרו: וואו, יש כאן נושא שצריך להתייחס אליו ברצינות.

טלב אלסאנע: אז למה הצעקה הראשונה לא וכאן כן?

טלב אלסאנע: מה שמתחיל נגד הערבים, בסוף הוא ימשיך ליהודים.

טלב אלסאנע: הממשלה הזאת שירתה אך ורק סקטור אחד, והוא המתנחלים.

טלב אלסאנע: להם צריך לבנות, יש להם ריבוי טבעי, כל אחד מביא ילדים – לא בתוך שנה ילד, כל חודש יש ילד – אז מקימים התנחלויות מדי שבוע, בונים שכונות, וכל המדינה צריכה לשרת את הייעוד הזה של קבוצה קטנה של הליברמנים, של אורי אריאל והקבוצה הזאת.

טלב אלסאנע: הם הפכו להיות השליטים, והממשלה עושה את רצונם.

טלב אלסאנע: אבל מי משלם את המחיר?

טלב אלסאנע: אין ואקום, יש מישהו שצריך לשלם את המחיר.

טלב אלסאנע: החברה, החברה כולה משלמת את המחיר הזה.

טלב אלסאנע: הדבר הזה הגיע, ואכן מביאים לנו היום את הצעת חוק, זה ה"סופר-טנקר" שצריך.

טלב אלסאנע: ראינו את ה"סופר-טנקר".

טלב אלסאנע: הוא בא אחרי שנגמר היער בכרמל, לא היה מה לכבות בכלל.

טלב אלסאנע: מביאים כדי לפתור את הבעיה.

טלב אלסאנע: זה שטויות, זה בלוף, זה שקר, זו אשליה.

טלב אלסאנע: כמו שקדאפי, כאשר יצאו נגדו, מה הוא אמר?

טלב אלסאנע: הוא אמר:

טלב אלסאנע: אלה שהתקוממו נגדי הם מקבלי כדורי הזיות, "אקסטזי".

טלב אלסאנע: אלה אנשים לא שפויים.

טלב אלסאנע: כמו שאלה אומרים: אלה שיוצאים בהפגנות, אלה מוסתים, יש להם אג'נדה פוליטית.

טלב אלסאנע: כל הזמן מנסים לעשות להם דה-לגיטימציה.

טלב אלסאנע: בסוריה היום אומרים: אלה אנשים – – – הם לא חלק מהעם בכלל, ואפשר לפתור את הבעיה על-ידי כל מיני הצהרות או הכרזות.

טלב אלסאנע: אי-אפשר לפתור על-ידי אקמול בעיות אמיתיות שמחייבות ניתוח כירורגי אמיתי.

טלב אלסאנע: אי-אפשר.

טלב אלסאנע: אי-אפשר על-ידי ססמאות – שהססמאות יהיו תחליף למדיניות.

טלב אלסאנע: אי-אפשר שאנשים שאין להם קורת גג – על-ידי הכרזה או הצהרה, מחר יש להם איפה לגור.

טלב אלסאנע: אין דבר כזה.

טלב אלסאנע: ולכן צריך מי שיהיה אחראי לקבל אחריות על מעשיו.

טלב אלסאנע: באים לכאן כדי להגיד לנו: בחוק הווד"לים אנחנו משנים את חוק התכנון והבנייה.

טלב אלסאנע: הרי כולנו יודעים שיש 160,000 דירות, אפילו יותר.

טלב אלסאנע: יש 160,000 דירות שיש לגביהן תוכניות שאפשר לבצע.

טלב אלסאנע: אבל מי מחזיק את הקרקעות?

טלב אלסאנע: מי אמור לבצע?

טלב אלסאנע: הקבלנים, ואז הם מחכים שהמחיר יעלה ועוד יעלה.

טלב אלסאנע: הם יתעשרו, ואלה יסבלו.

טלב אלסאנע: וגם החוק שמונח בפנינו – מה הוא יגרום?

טלב אלסאנע: לקיצורי דרך, לקיצורי זמן?

טלב אלסאנע: שני דברים: א.

טלב אלסאנע: יהיו להם תוכניות זמינות, אבל הם לא חייבים לבנות.

טלב אלסאנע: אנשים לא יכולים להתגורר בתוכניות, אנשים צריכים דירות.

טלב אלסאנע: והדבר השני – הליכי התכנון המקוצרים, אומנם הם יסיימו את התכנון בזמן קצר, אבל לטווח ארוך כולנו נצטער.

טלב אלסאנע: היו הרבה תוכניות כאלה, וראינו מה התוצאות לטווח ארוך.

טלב אלסאנע: ולכן, רבותי, העניין הוא שינוי מדיניות.

טלב אלסאנע: יש כמה בעיות אמיתיות שהחברה חייבת להתמודד אתן: א.

טלב אלסאנע: המונופול של מינהל מקרקעי ישראל.

טלב אלסאנע: לא יכול להיות שיש גוף מונופוליסטי אחד שהוא המשווק של הקרקעות, והוא משווק אותן דרך מכרז.

טלב אלסאנע: כולנו יודעים מה המכרז גורם.

טלב אלסאנע: הוא גורם לעלייה, כי יש תחרות.

טלב אלסאנע: מי שמשלם יותר – זוכה.

טלב אלסאנע: וזה שזוכה יגלגל את המחיר.

טלב אלסאנע: למי?

טלב אלסאנע: לצרכן בסופו של דבר.

טלב אלסאנע: אבל הוא יגרום לעלייה לא פרופורציונלית, לא סבירה, של אותו מוצר, של אותו נכס, שהוא המקרקעין.

טלב אלסאנע: אין מדינה בעולם – אולי סין – שמחזיקה 93% מקרקעותיה.

טלב אלסאנע: המדינה צריכה לחלק את הנכס הזה לאזרחיה, שהם יפתחו אותו.

טלב אלסאנע: המדינה מתעסקת כמו מתווך קרקעות.

טלב אלסאנע: זה משאב שצריך לחלק לאזרחים של המדינה.

טלב אלסאנע: את העניין של המכרזים צריך להוריד.

טלב אלסאנע: צריך לקבוע מחירים סבירים שכל אזרח יכול לקבל, כי במצב הקיים, כאשר מפשירים קרקעות, מי יכול להתחרות?

טלב אלסאנע: אתה, אזרח אחר?

טלב אלסאנע: לא.

טלב אלסאנע: מי שיש לו – הקבלנים.

טלב אלסאנע: והם יזכו והם יחזיקו את הקרקעות ויחכו שהמחירים יעלו, ואז תהיה גם עלייה נוספת, לא בגלל חוסר זמינות, אלא בגלל משחקים במחירים, וירוויחו עוד על-ידי לחץ על השוק ועל הצרכנים.

טלב אלסאנע: הדבר הנוסף הוא התחבורה הציבורית.

טלב אלסאנע: אין שום היגיון בכך שלמשל בסין אפשר להריץ, להקים רכבת, מסילת רכבת מהירה תוך שנה וחצי, בתאילנד תוך שנתיים, ובישראל לא מקימים.

טלב אלסאנע: ואם מקימים, למשל בבאר-שבע, את תחנת הרכבת הם שמים בסוף העולם.

טלב אלסאנע: צריך עוד רכבת להגיע לתחנת הרכבת.

טלב אלסאנע: מה ההיגיון בדבר הזה?

טלב אלסאנע: כאשר יש תחבורה ציבורית, גם הנתיבים של אוטובוסים – למה לא עושים נתיב מיוחד, נתיב מהיר לאוטובוס ואז אתה רואה שכדאי לעלות באוטובוס?

טלב אלסאנע: אז אוטובוסים תקועים בפקקים עם הרכבים הפרטיים, ואנשים רואים שיש חוסר כדאיות בתחבורה הציבורית.

טלב אלסאנע: וזה לא מקרי, כי אתה יודע, חבר הכנסת נסים זאב, המדינה מרוויחה מתשלומי המסים על הרכבים הפרטיים 20 מיליארד שקל מדי שנה, אז כדאי לה, זה עסק משתלם.

נסים זאב: – – –

טלב אלסאנע: משלמת למתנחלים, משלמת למתנחלים – – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת טלב אלסאנע – – –

טלב אלסאנע: לא מפתחת תחבורה, לא מפתחת תשתית תחבורתית.

יצחק וקנין: ראשית כול, המתנחלים הם אזרחי מדינת ישראל, זה דבר ראשון.

טלב אלסאנע: זו המציאות.

טלב אלסאנע: אנחנו לא מתעסקים באזרחים או לא אזרחים.

טלב אלסאנע: אני רוצה שכל האזרחים יקבלו את מה שהם מקבלים.

יצחק וקנין: אני לא חושב שהם מקבלים יותר מאשר – – –

טלב אלסאנע: מקבלים, מה זה לא מקבלים?

טלב אלסאנע: מקבלים ועוד איך.

טלב אלסאנע: עכשיו, לוקחים את הכסף הזה, אם היו לוקחים את ה-20 מיליארד שקל, משקיעים בתשתית תחבורתית – מצוין.

טלב אלסאנע: אבל את זה לא עושים.

טלב אלסאנע: אני אגיד לך מה יותר גרוע – ההוצאות העקיפות, על תשתית וכל מיני, לאזרחים, וגם המפגע הסביבתי עולים בערך 40 מיליארד שקל, ולאדם שמחזיק את הרכב הפרטי, ביטוח ודלק עולה 60 מיליארד.

טלב אלסאנע: המדינה מרוויחה, אבל התוצאה העקיפה היא שהאזרחים מפסידים.

טלב אלסאנע: אילו היתה תחבורה ציבורית, רכבת מהירה, אוטובוסים עם נתיבים מיוחדים, שיכולים לא להיתקע בפקקים, גם לקרב ולעשות נגישות וסבירות, זה משנה את הגישה.

טלב אלסאנע: הדבר האבסורדי ביותר הוא עניין תוכניות המיתאר.

טלב אלסאנע: אני לא מבין.

טלב אלסאנע: אני מבקר ביישובים הערביים.

טלב אלסאנע: תוכניות מיתאר תקועות 20 שנה.

טלב אלסאנע: מה יש?

טלב אלסאנע: הרי ילד בן שנה – בעוד 20 שנה הוא יהיה בן 20, והתוכנית לא תהיה רלוונטית.

טלב אלסאנע: צריך תוכנית חדשה כאשר מאשרים אותה.

טלב אלסאנע: תארו לעצמכם, רבותי, שבמגזר היהודי יש מצוקת דיור.

טלב אלסאנע: במגזר היהודי, מאז קום המדינה ועד היום הוקמו יותר מ-800 יישובים – קיבוצים, מושבים, יישובים קהילתיים, מצפים, כל מיני.

טלב אלסאנע: אז מה המצב במגזר הערבי, שמאז קום המדינה עד היום לא הוקם אפילו יישוב אחד.

טלב אלסאנע: מה יהיה המצב?

טלב אלסאנע: על-פי הנתונים, האוכלוסייה הערבית, שמונה 1.5 מיליון תושבים, זקוקה מדי שנה ל-11,000 דירות.

טלב אלסאנע: כמה בונים מדי שנה בערך?

טלב אלסאנע: הנתון שיש לי הוא 6,000 דירות מדי שנה.

טלב אלסאנע: ואז, מה התוצאה?

טלב אלסאנע: שיש מחסור של 5,000 דירות מדי שנה.

טלב אלסאנע: אז מצד אחד מקימים יישובים שאסור לערבים לגור בהם, מצד שני יש את המצוקה הזאת, ואנשים נאלצים לבנות בצורה לא חוקית.

טלב אלסאנע: מי אחראי למצב של הבנייה הלא-חוקית?

טלב אלסאנע: הקימו את ועדת-מרקוביץ בשנת 1980 כדי לפתור את הבעיה שהממשלה יצרה, ולאחר מכן הקימו את ועדת-גזית, ולאחר מכן מקימים עוד ועדות.

טלב אלסאנע: אבל דבר אחד פשוט לא עושים – לא מרחיבים את תוכניות המיתאר, לא מאשרים תוכניות מיתאר בצורה סבירה, לא מתקצבים ומממנים את כל גורם התכנון כדי לעזור לתושבים לבנות.

טלב אלסאנע: אין שום היגיון ואין שום סיבה שכל הבנייה תהיה על הקרקעות הפרטיות.

טלב אלסאנע: אין סיבה.

טלב אלסאנע: אם אנחנו היום יודעים שרוב השטחים של התושבים הערבים הם בקרקעות פרטיות, שאנחנו יודעים שיש בעייתיות לפתח ולבנות, אז מדוע לא מתכננים על אדמות של המינהל?

טלב אלסאנע: מדוע לא מקימים היום עיר אחת בגליל, עיר במשולש, ופותרים את הבעיה של היישובים הלא-מוכרים בנגב?

טלב אלסאנע: תושבים שנמצאים מאז קום המדינה, עוד לפני כן, ולא מכירים ביישובים שלהם.

טלב אלסאנע: אילו היו באותם יישובים יהודים, אתם מתארים לעצמכם שהם לא היו זוכים להכרה?

טלב אלסאנע: אין לי ספק שהיו.

טלב אלסאנע: אם מכירים כיישוב בחווה של מתיישב בודד בנגב – אנחנו כאן בכנסת, הקואליציה אישרה חוק מיוחד ל-51 מתיישבים בודדים.

טלב אלסאנע: בגלל מה?

טלב אלסאנע: בגלל שהם יהודים.

טלב אלסאנע: אז 51 חוות למתיישבים בודדים על 80,000 דונם זה כן, לספק להם חשמל, מים, הכול מצוין, ו-100,000 תושבים שנמצאים ב-45 יישובים לא?

טלב אלסאנע: איפה דבר כזה קורה?

טלב אלסאנע: מי שמתאכזר לערבים, סופו שיתאכזר ליהודים.

טלב אלסאנע: מי שמדכא ערבים, סופו שידכא יהודים.

טלב אלסאנע: אל תשמחו.

טלב אלסאנע: בהזדמנות הזאת אני רוצה לציין את השמות של אותם יישובים.

טלב אלסאנע: אנחנו מדברים על יישובים ויש כאלה שאומרים: מה אתם, היום, אתמול, שלשום נחתו מהירח.

טלב אלסאנע: אלה שהגיעו לנגב, נחתו מהירח, או הגיעו בספינות, עולים חדשים מאתיופיה או ממרוקו או מעירק.

טלב אלסאנע: לא, הם היו שם, כל הזמן היו שם.

טלב אלסאנע: הם לא נחתו משום מקום, הם נולדו שם.

טלב אלסאנע: אבל המדיניות המפלה שוללת מהילדים, מהנשים, מהזקנים, את הזכות הבסיסית לקורת גג, שיהיה להם יישוב מאושר, שיבנו בצורה חוקית, וזו התעללות.

טלב אלסאנע: אנחנו שוקלים להגיש תביעה נגד מדינת ישראל על קיפוח ואפליה במשך 60 שנה.

טלב אלסאנע: חבר הכנסת רוצה לקבל פיצויים בגין הפליטים היהודים ממדינות ערב.

טלב אלסאנע: אז אנחנו אזרחי המדינה, אנחנו לא פליטים משום מקום, ואם אנחנו, הילדים שלנו, לא מקבלים את המגיע להם והאזרחים לא מקבלים את הזכויות האזרחיות שלהם – כי יש מחויבות של המדינה לאזרחיה, לא רק מחויבות של האזרח למדינתו.

טלב אלסאנע: אנחנו שוקלים להגיש תביעה ייצוגית על כל העוול והקיפוח המתמשך במשך 60 שנה.

טלב אלסאנע: למשל היישוב אום-נמילה בנגב, שמתגוררים בו השבטים זיאדנה והוזייל, זה 2,000 תושבים; אל-מסאעדיה, יישוב לא מוכר שמתגוררים בו בני שבט אל-אסד, זה 1,200 תושבים; עוג'אן – יש בו 2,000 תושבים; סעוה – 1,500 תושבים; ח'רבת-אל-וטן – 1,600 תושבים.

טלב אלסאנע: זה לא יישוב של שניים, שלושה, 30, 40, כמו המאחזים שאנחנו מדברים עליהם.

טלב אלסאנע: אלה יישובים של אלפי אנשים שמתגוררים שם.

טלב אלסאנע: עתיר – 1,600 תושבים; אל-באט – 1,700 תושבים; אל-חומרה – 1,500 תושבים; תל-אל-מלח – 1,500 תושבים; אל-בחירה – 1,600 תושבים; ע'זה – 1,500 תושבים; תל-ערד – 2,500 תושבים, כולל בית-ספר יסודי שנמצא שם; א-סרה – 1,500 תושבים; א-זערורה – 3,000 תושבים; אל-פורעה – 4,500 תושבים, וביישוב הזה יש שני בתי-ספר יסודיים, שיש בהם ביחד יותר מ-1,000 תלמידים, והיישוב לא מוכר; ביר-אל-חמאם – 1,600 תושבים, וגם ביישוב הזה יש בית-ספר יסודי; א-זרנוק – 1,600 תושבים; ביר-אל-משאש – 1,500 תושבים; סויוין – 1,500 תושבים; אל-מד'בח – 1,700 תושבים; ח'שם-זנה – 3,000 תושבים; ואדי-אל-משאש – 1,500 תושבים; א-סר – 3,000 תושבים; ואדי-אל-נעם – 3,500 תושבים; אל-מזרעה – 1,500 תושבים; אום-רתאם – 1,600 תושבים; עבדה – 2,500 תושבים.

טלב אלסאנע: לכן, כאשר אנחנו מדברים על יישוב, רבותי, אנחנו מדברים על אזרחים.

טלב אלסאנע: אנחנו לא מדברים על מאות – אנחנו מדברים על אלפים.

טלב אלסאנע: אנחנו לא מדברים על אוהל על כל גבעה, כמו שמנסים לרמות, לשקר, לסלף ולבלף.

טלב אלסאנע: אנחנו מדברים על אוכלוסייה, על קהילה שקיימת שנים, ולכן זו אחת הבעיות שהיא תוצאה של מדיניות מפלה ומקפחת של הממשלה הזאת, וגם ממשלות קודמות.

טלב אלסאנע: הדבר המעניין, רבותי חברי הכנסת – –

יצחק וקנין: משפט אחרון.

טלב אלסאנע: – – שהיום גם מתברר לנו נתון מאוד מזעזע – שהאפליה הגיעה גם לבתי-המשפט.

טלב אלסאנע: זה קודש הקודשים, אדוני היושב-ראש.

טלב אלסאנע: במחקר שהתפרסם היום נאמר שערבים מופלים לרעה בענישה.

טלב אלסאנע: מחקר שסקר את השנים 1996–2005 מגלה, שמשהגיעו נאשמים ערבים לבית-המשפט, יש להם סיכוי גבוה יותר מאשר ליהודים להיות מורשעים.

טלב אלסאנע: כאשר הם מורשעים, יש להם סיכוי גבוה יותר מיהודים שיוטל עליהם עונש חמור.

טלב אלסאנע: על זה, רבותי, אמר המשורר ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן: "ואַל-עַדְלֻ פִי אל-אַרְצִ' יֻבְּכִּי אל-גִ'ן לַוּ סַמִעוּ/ בִּהִ וַיַסְתַצְ'חִכֻּ אל-אַמְוַאת לַוּ נַטַ'רוּ/ פַסַארִקֻ אל-זַהְר מַדְ'מוּם וַמֻחְתַקַר/ וַסַארִקֻ אל-חַקְלִ יֻדְעַא אל-בַּאסֵל אל-חַ'טִרֻ/ וַקַאתִלֻ אל-גִ'סְם מַקְתוּלֻ בִּפִעְלַתִהִ/ וַקַאתִלֻ אל-רוּחִ לַא תַדְרִי בִּהִ אל-בַּשַר.

טלב אלסאנע: " (להלן תרגום הדברים לעברית: "הצדק עלי אדמות היה מביא את השדים לידי בכי, לו היו שומעים אודותיו,/ והיה מביא את המתים לידי צחוק, לו ראו.

טלב אלסאנע: / גנב הפרחים – מבוזה ומושפל/ וגנב השדה – מכונה 'הגיבור הנעלה.

טלב אלסאנע: '/ רוצח הגוף – נופל שדוד במעשהו/ ורוצח הנשמה – בני האדם לא יודעים אודותיו.

טלב אלסאנע: ") מי שגנב מולדת, מי שגנב מיליוני דונמים של האוכלוסייה הערבית, מי שחיסל כפרים, נקרא גיבור; אבל מי שמנסה לבנות קורת גג נקרא עבריין ופושע.

טלב אלסאנע: ולכן, זה צדק שלדעתי מעורר סלידה.

טלב אלסאנע: אי-לכך אנחנו נצביע נגד הצעת החוק, שהיא בגדר אשליה, ואיננה התמודדות אמיתית עם הבעיה.

טלב אלסאנע: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת טלב אלסאנע.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת הרב ישראל אייכלר.

יצחק וקנין: יש לנו עוד אחד.

יצחק וקנין: לפי מה שאני רואה ברשימה לא נמצאים פה שאר הדוברים.

יצחק וקנין: נסים זאב הוא אחרון.

ישראל אייכלר: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי הכנסת, הרב נסים זאב, אנחנו התכנסנו כאן לכאורה בשביל לדון באיזה חוק טכני של תכנון ובנייה.

ישראל אייכלר: במדינה נורמלית זה היה צריך לקחת עוד פחות זמן מחוק הווד"לים, עם כל התכנונים, ולא היינו צריכים את כל החוקים האלה, וזה היה ברור מאליו שוועדות התכנון והבנייה עובדות בקצב רגיל, כמו בני-אדם – כמו בני-אדם שרוצים לבנות, ולא כמו בני-אדם שרוצים לשים מכשולים על כל לבנה ולבנה, עשרה מכשולים ואבנים, כדי למנוע את הבנייה.

ישראל אייכלר: אז גם אם עושים איזה תיקון כזה, צריך לעשות על זה ימים ולילות, כמו בחלם, שבעה ימים ושבעה לילות, לשבת ולדון?

ישראל אייכלר: אבל כנראה, רבותי, שהקדוש-ברוך-הוא רצה שבימים האלה, תשעת הימים שאנחנו מתאבלים בהם על חורבן בית-המקדש, שאנחנו נתבונן במצב שעם ישראל נמצא בו, במצב של חורבן, בדרך של בניין.

ישראל אייכלר: כל הנושא של התכנון והבנייה – היה מספיק לדבר עליו אולי שלוש דקות לכל אחד.

ישראל אייכלר: זה מספיק.

ישראל אייכלר: אני אקדיש לזה כמה דקות, כמובן, אבל אמרתי שזה ממש ביטול תורה ובזבוז זמן להעסיק כל כך הרבה אנשים שעובדים פה בכנסת כדי לקיים את הדיון הזה, ואנשים שמעבירים את השידור אל הציבור, ולא להזכיר ולא לדבר על המהות של החורבן הזה והבניין הזה.

ישראל אייכלר: עמד פה עכשיו חבר הכנסת טלב אלסאנע ואמר משפט בערבית, והוא תרגם אותו לעברית: מי שגונב מולדת הוא אולי גיבור, אבל מי שבונה שם קורת גג הוא פושע.

ישראל אייכלר: אני רוצה שיבוא מישהו ויסביר לי שטלב אלסאנע לא צודק, אם אין בורא לעולם ואם הוא לא בחר באברהם אבינו והוא לא נתן את ארץ-ישראל לעם ישראל במעמד ברית בין הבתרים, והוא לא מאמין שהיה מעמד הר-סיני, והוא חושב שכל התורה נכתבה בידי בני-אדם.

ישראל אייכלר: אם זה כך, אז – טלב אלסאנע, אתה צודק.

ישראל אייכלר: הארץ היא שלך ולא של אף אחד מהמהגרים שהגיעו לכאן מאירופה ומארצות ערב.

ישראל אייכלר: אתה לא צודק, כי אנחנו כן מאמינים שארץ-ישראל היא ארץ הקודש עוד לפני שראשון הבדואים הגיע לכאן.

ישראל אייכלר: ולמה?

ישראל אייכלר: כי כך נתן הבורא לאברהם אבינו, למרות שהוא הגיע מעבר הנהר, והוא אמר לו: לך לך מארצך וממולדתך ומבית אביך אל הארץ אשר אראך.

ישראל אייכלר: והקדוש-ברוך-הוא ברא את האדם מאדמת אבן השתייה של מקום המקדש בהר-הבית.

ישראל אייכלר: משם הוא לקח את החומר של האדם, את העפר ממנו – מעפר באת ואל עפר תשוב.

ישראל אייכלר: וזה המקום אשר בחר ה' אלוקי ישראל למקדש ולשכון שמו שם, ומשם יורדת ההשפעה מן השמים על כל העולם כולו, על עם ישראל וגם על אומות העולם.

ישראל אייכלר: ולכן, כשהיה בית-המקדש קיים הקרבנו 70 פרים בחג הסוכות, לטובת כל העמים.

ישראל אייכלר: כתוב בחז"ל – אדוני היושב-ראש בוודאי יודע את זה כתלמיד חכם – שאם אומות העולם היו יודעים איזה שפע יורד עליהם מעבודת המקדש, הם היו מעמידים שומרים לשמור על בית-המקדש, שחס וחלילה לא ייחרב.

ישראל אייכלר: ומאז נחרב בית-המקדש השפע התפזר וכל הניצוצות התפזרו בכל העולם, ודווקא ארץ-ישראל נמצאת בשממה, כמו שכתוב בתוכחה: "והשִמֹתי אני את הארץ ושממו עליה אֹיביכם".

ישראל אייכלר: כתוב ב"תורת כהנים", אדוני היושב-ראש, שזאת ברכה, "ושממו עליה איביכם".

ישראל אייכלר: אלפיים שנה הארץ הזאת לא נבנתה.

ישראל אייכלר: הגיעו הצלבנים והגיעו הממלוכים והגיעו כולם, והיא לא נבנתה, כדי שכשישובו בני-ישראל, כשתהיה הנבואה "ושבו בנים לגבולם", מה שנאמר לרחל אמנו.

ישראל אייכלר: הארץ תהיה שוממה כדי שבני ישראל יוכלו לבנות את הארץ הזאת.

ישראל אייכלר: ולכן אני אומר גם לאויבים שיצאו מזרע ישראל, שגם הערב עומדים ומדברים סרה ביהודים המאמינים, החרדים והמתנחלים, שהם אשמים בבעיית הדיור, ומקימים מאהל מחאה על זה שהולכים להקים עיר ואם בישראל בחריש – המקום שאף אחד מהאוכלוסייה החילונית לא רצה בו, לא שוטרים ולא קצינים שרצו לתת להם את זה במשך 15 שנה והם לא רצו ליישב אותה, כי זה ליד אום-אל-פחם, ליד ואדי-עארה.

ישראל אייכלר: עכשיו, כשהחרדים גורשו לשם מירושלים, מבני-ברק, בגלל יוקר הדיור, מקימים מאהל.

ישראל אייכלר: הם מעדיפים שתהיה שממה בארץ הזאת, ולא ישבו ילדים יהודים וילמדו תורה.

ישראל אייכלר: גם להם אני אומר: אתם כמו טלב אלסאנע, ולא לחינם אתם הלכתם – אותו רשע שאמר היום שהחרדים מגדלים בורים ובטלנים ואנשים שהם אויבי המדינה.

ישראל אייכלר: "בוז למדינה", הוא אמר; הוא האיש ששלח ספר שלו לברגותי המרצח.

ישראל אייכלר: תגיד לי, הרב נסים זאב, כמה יהודים נרצחו על-ידי ברגותי, שיושב שם חמישה מאסרי עולם?

ישראל אייכלר: על כמה יהודים – על 20 יהודים שהוא הרג?

ישראל אייכלר: דמו של אותו סופר מהולל, דמם של אותם האנשים היהודים שנהרגו בידיו של אותו סופר מהולל, שמתחבר עם ברגותי, מעודד את ברגותי, ויש לו חוצפה לדבר נגד היהודים החרדים, שבלעדיהם אין לו שום זכות ושום תשובה אמיתית מוסרית לטלב אלסאנע.

ישראל אייכלר: ואותו דבר אותו אדם שיצא השבוע כאשר ראינו את ההתעוררות של מחאת האוהלים – ואני טוען שאת המחאה הזאת היו צריכים לעשות הראש וראשון הרב יצחק וקנין, שעמד פה שנתיים וזעק שפה יהיה כיכר תחריר.

ישראל אייכלר: כך אמרת.

ישראל אייכלר: ניבאת, וידעת מה ניבאת.

ישראל אייכלר: אתם, בוחרי ש"ס; אתם, בוחרי הליכוד; אתם, בוחרי יהדות התורה – אתם האנשים הנפגעים ממצוקת הדיור, אתם האנשים שנגדכם פועלות כל הגזירות, וגם העולים החדשים של בוחרי ליברמן.

ישראל אייכלר: כל הגזירות של יוקר המחיה, כל הגזירות של האוצר, כל הפיכת המדינה ממדינת רווחה לעסק כלכלי, לקבוצות שונות של משקיעים מחוץ-לארץ.

ישראל אייכלר: אני לא חלוץ, אני לא שמאלני, אני לא סוציאליסט, אבל למסור את "תנובה" לחברה גויית חיצונית מחו"ל, זה כמו שיבוא הרב נסים זאב וימכור את "נוות ישראל" לאיזו כנסייה נוצרית, להבדיל אלף אלפי הבדלות – שאתה בנית במו ידיך.

ישראל אייכלר: הרי החלוצים האלה בנו את "תנובה", והלכו ומכרו את זה לחברה גויית.

ישראל אייכלר: עכשיו רוצים לייבא חלב ולפגוע ברפתנים שנשארו קצת חקלאים בארץ הזאת.

ישראל אייכלר: הם הרי איבדו את כל הערכים שהם עצמם חשבו שאלה תהיו חלופה ליהדות.

ישראל אייכלר: אנחנו נישאר פה הציונים האחרונים, הרב נסים זאב, תדע לך.

ישראל אייכלר: ישב כצל'ה, שיהיה בריא, השבת בבעלז, בחסידות בעלז, הוא התארח אצלנו.

ישראל אייכלר: והוא ישב בליל-שבת ב"טיש" והוא שמע איך הרעבע אומר כל הזמן לשיר עוד ניגון ועוד ניגון ועוד ניגון, וכל הניגונים היו על ימי בין-המצרים, על התקווה והשאיפה והתפילה לבניין ציון וירושלים.

ישראל אייכלר: אומר לי כצל'ה: תגיד לי, אתם הלא-ציונים?

ישראל אייכלר: אתם הרי הציונים הגדולים ביותר.

ישראל אייכלר: באיזה ארגון ציוני שרים היום את שירי ציון ואהבת ציון מדברי הנביאים ומדברי חז"ל וכל התפילות וכל הפסוקים?

ישראל אייכלר: יש חוצפה לאנשים להסיט את כל האיבה הזאת והזעם שיש לציבור על הגזירות שגזרו עליהם, להטות את זה ולהסיט את זה, בטי"ת ובתי"ו, אל הציבור החרדי ואל המתנחלים.

יצחק וקנין: אתה מכיר את המשל של האריה והחיות – על הרעב?

יצחק וקנין: אתה מכיר?

ישראל אייכלר: שהכבשה אשמה – –

יצחק וקנין: שהכבשה אשמה.

ישראל אייכלר: – – בכל הגזירות ביער.

ישראל אייכלר: אבל אתה יודע, שם, אצל האריות, הם באמת חשבו שהכבשה אשמה, כי מדרך הטורפים לטרוף, והכבשה לא הצליחה לטרוף.

ישראל אייכלר: החבר'ה האלה, המסיתים האלה – ואני חייב לציין שהם בודדים – הם רוצים להטות.

ישראל אייכלר: הרי הם היו אבי הקפיטליזם האכזרי הזה.

ישראל אייכלר: אותם עיתונאים, באותו עיתון אנטישמי, שמסית כבר 50 שנה נגד היהדות החרדית, ששולל את זכותם של ילדים חרדים להיוולד בארץ-ישראל, הם הרי שכנעו שהעניים אשמים בעוניים, החולים אשמים בזה שיש מחסור ברפואה, והמובטלים אשמים בזה שאין להם עבודה, והחרדים אשמים בזה שלא נותנים להם להיכנס לשום מקום עבודה, ולכן צריך לקחת מהעניים ולתת לעשירים.

ישראל אייכלר: עכשיו, כשיש זעם כזה, הם מבינים שהזעם הוא נגדם, אז הם מטים את הציבור לכיוון החרדים והמתנחלים.

ישראל אייכלר: אני רוצה לשבח כאן את אנשי המאהלים והמארגנים, שלמרות שהמניעים שלהם הם די שמאלניים, ולמרות שהם רוצים להפיל את ממשלת נתניהו – וזו לא מטרת העם, כי העם כן בחר בו, ולו בגלל שאין לו אלטרנטיבה – אבל למרות הכול הם לא מרשים לאותם מסיתים להפוך את המחאה הזאת למלחמה בחרדים ובמתנחלים.

ישראל אייכלר: דיברתי אתמול עם דב חנין, שהיה קומוניסט בודד במדינה הזאת והפך לחצי ראש ממשלה היום.

ישראל אייכלר: הוא היום הפופולרי ביותר באוהלים האלה.

ישראל אייכלר: הוא איש הסביבה והוא מאוד מאוד פופולרי בקרב הצעירים.

ישראל אייכלר: אמרתי לו: דב, אל תיתן לחבר'ה האלה להסיט את המחאה החברתית הזאת, את המהפכה הזאת, את הרצון לשנות את סדרי העדיפויות, למלחמה נגד חרדים ומתנחלים, כי זה יזיק לכל הרעיונות הערכיים שיש לך לגבי חברה סוציאליסטית.

ישראל אייכלר: והוא אמר לי שאכן הם לא מרשים לערב שום פוליטיקה מפלגתית במאבק, כמה שיש להם השפעה, והם באמת רוצים שהמהפכה – הם קוראים לזה מהפכה – המחאה הזאת תהיה מהפכה חברתית שנוגעת לכולם, כי יוקר המחיה ויוקר הדיור – לקחת משאבים ממי שאין להם ולתת למי שיש להם – זה חוצה דתות, מפלגות, יהודים, ערבים, חילונים ודתיים.

ישראל אייכלר: אני משבח אותם על כך ואני מקווה שהם ימשיכו בדרך הזאת.

מיכאל איתן: – – – הרבה חצרות, הרבה חסידויות, והוא אחד קטן.

ישראל אייכלר: אבל גם המארגנים, ראיתי שהם נזהרים מאוד – גם סתיו שפיר ואחרות – שזה לא יהפוך למאבק נגד חרדים ומתנחלים.

מיכאל איתן: הוא לא אחראי – – –

ישראל אייכלר: לא, הוא לא אחראי, אבל כשבא ערוץ-2 ומזמין אדם פוליטי, שונא חרדים מוצהר, שמטיף נגד לידת ילדים חרדים בארץ-ישראל, מזמינים אותו כפרשן כלכלי על המחאה הזאת שהיא כולה נגדו ונגד התזה שלו, מה הוא אומר?

ישראל אייכלר: יש פתרון כלכלי: צריך לקחת מהחרדים ומהמתנחלים.

ישראל אייכלר: והוא מתחיל לספר לעם, למדורת השבט, שהחרדים יש להם דירות ברבע מחיר, אין להם בעיה במחירי מזון כי הם מקבלים הכול חינם, והם הבעיה, כל המיליארדים של המדינה הולכים לציבור הזה.

ישראל אייכלר: צורר כזה לא היה יכול לצאת מהאולפן אם הוא היה אומר את זה על הרוסים, על הערבים, על המרוקנים, אפילו על הבדואים – לא על הבדואים, אפילו על המסתננים אם היה אומר את זה, הוא היה צריך לשלם מחיר אישי על זה.

ישראל אייכלר: אבל כשהוא אומר את זה על חרדים ומתנחלים, הוא יוזמן עוד פעם.

ישראל אייכלר: אני מקווה שמנהלי ערוץ החדשות, ערוץ-2, שומעים אותי: רבותי, אם אתם תזמינו פרשנים כאלה, תגידו לציבור שהם אנשים פוליטיים, דעה פוליטית.

ישראל אייכלר: מולו תביאו את מיכאל איתן, ויפה שהבאתם אותו יום קודם, שיביע דעה אחרת.

ישראל אייכלר: אבל להזמין אדם כפרשן כלכלי, זה עוול לצופים שלכם ועוול לציבור, ואני מקווה ששוב לא תעשו את הדבר הזה, כי אתם פשוט הופכים לכלי הסתה שעלולים לגרום למה שהביא לחורבן בית-המקדש.

ישראל אייכלר: חשבתי שיהיה לי הרבה זמן לדבר על העניין של חורבן בית-המקדש אבל כנראה שלא נשאר זמן.

ישראל אייכלר: אני רואה שהשעון בכל זאת רץ, אז אני רוצה רק לסכם את הדברים לעצם עניין הווד"לים.

ישראל אייכלר: פנו אלי סטודנטים: וד"לים, וד"לים, וד"לים.

ישראל אייכלר: אמרתי להם: סליחה, פגשתי אתכם בשדרות-רוטשילד, ואמרתם שאתם רוצים דיור.

ישראל אייכלר: מה רוצים עכשיו?

ישראל אייכלר: אנחנו רוצים דירות, אבל שלא יפגעו בסביבה.

ישראל אייכלר: אמרתי: בסדר.

ישראל אייכלר: כמובן שאף אחד לא רוצה שיבנו פה כמו בעזה, אבל לפחות להעדיף את האדם על פני השממה.

ישראל אייכלר: זה מה שחייבים, חייבים.

ישראל אייכלר: אז אומרים לי: לא.

ישראל אייכלר: נתנו לי פתק: איך בונים מהר יותר ומשקיעים בציבור ולא בבעלי ההון.

ישראל אייכלר: עשיתי לי "וי" על כל סעיף וסעיף ואני מסכים עם כל הסעיפים האלה: שייתנו לאנשים, השקעה בציבור ולא ביזמים, שיהיה פה חוק לדיור בר-השגה.

ישראל אייכלר: באמת, הרב וקנין יודע שדרשנו שיהיו שם דירות של 75 מטרים.

ישראל אייכלר: הרי בגללנו עשו ראשי הערים דירות גדולות, כדי שהחרדים לא יבואו.

ישראל אייכלר: חשבתם שזה יפגע רק בחרדים והסכמתם כולכם.

ישראל אייכלר: היום אתם צועקים: דיור בר-השגה, כי אתם מבינים שרוב הציבור לא יכולים להגיע לדירות "אקירוב" של 200 מטר ו-300 מטר.

ישראל אייכלר: אז זה יהיה, בעזרת השם, אני מקווה, בחוק.

ישראל אייכלר: הכנסתם את זה, הרב וקנין, נכון?

ישראל אייכלר: יהיה 75 מטרים בכל פרויקט, יהיו דירות להשכרה.

ישראל אייכלר: ובעזרת השם, אם החוק הזה יעבור, ורק אם הוא יעבור, נוכל לעקוף את הסיבוב שהיום צריך לקחת עשר שנים להעביר תוכנית, וזה ייקח רק ארבע שנים.

יצחק וקנין: תודה.

ישראל אייכלר: תודה רבה לאדוני היושב-ראש על הזמן שנתן לי.

ישראל אייכלר: חבל שלא יכולנו לדבר יותר.

ישראל אייכלר: אם הייתי יודע הייתי מגיש יותר הסתייגויות, כדי שנוכל לדבר גם על תשעת הימים.

ישראל אייכלר: יהי רצון שהימים האלה יהפכו לימי אחדות, לימי נחמה ולבניין בית-המקדש עוד השנה, במהרה בימינו אמן.

ישראל אייכלר: תודה.

יצחק וקנין: אמן.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת הרב ישראל אייכלר.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת נסים זאב.

יצחק וקנין: אחריו – חברת הכנסת מירי רגב.

יצחק וקנין: אם היא לא תהיה – אורי מקלב אחרון הדוברים.

נסים זאב: ואם הוא לא יהיה?

יצחק וקנין: אם הוא לא יהיה אז אנחנו ננעל את הישיבה.

מיכאל איתן: הוא חשב שתציע לו את הזמן של אורי מקלב.

יצחק וקנין: אני לא מציע.

יצחק וקנין: לנסים זאב יש חמש דקות, ואני אשתדל להתחשב בו אם הוא ירצה עוד דקה או שתיים.

יצחק וקנין: אם הנאום שלו ימצא חן בעיני, אני אאריך לו עוד טיפה.

מיכאל איתן: – – –

נסים זאב: הנביא אומר, אדוני היושב-ראש: "והכלבים עזי נפש לא ידעו שבעה והמה רֹעים לא ידעו הבין כֻלם לדרכם פנו איש לבצעו מקצהו".

נסים זאב: כמה עזות מצח צריכה להיות לאותו סופר דגול שהזכיר אותו הרב אייכלר.

נסים זאב: בטקס חנוכת המרכז לפלורליזם יהודי הוא קרא לצאת למאבק תרבותי על דמותה של מדינת ישראל, קרא לקחת חלק במאבק בין הכוחות הדוגלים בגטו מתנחלי, חרדי, ערלי לב, לבין אלה הדוגלים בישראל פתוחה ופלורליסטית ברוח חזון הנביאים.

נסים זאב: המאבק הקשה ביותר זה בהמשך דבריו – – –

ישראל אייכלר: הוא הזכיר את הנביאים?

ישראל אייכלר: הרי הנביאים ניבאו נגדו.

נסים זאב: בוודאי.

נסים זאב: אבל יש גם נביאי שקר שכנראה הוא נאחז בהם, והוא מנסה להביא את הנביאים שלו ואת הנבואה שלו.

נסים זאב: אני רוצה לומר שבנוסף הוא אומר שהמאבק הקשה ביותר הם הכוחות האלה שהם בירושלים, ואיש מאתנו איננו פטור מלהשתתף בו.

נסים זאב: תבינו, הוא קורא למרד של חלקים בתוך עם ישראל – "ונלחמו איש באחיו".

נסים זאב: נבל כזה.

נסים זאב: הנבל הזה הוא סופר, הוא קיבל פרס ישראל.

נסים זאב: והחצוף הזה מתווה דרך.

נסים זאב: אז אם אלה לא שייכים לקבוצת הכלבים, שהם "עזי נפש המה", אז מי נחשב בקבוצה הזאת?

נסים זאב: אני רוצה לומר לך, אדוני היושב-ראש, ואני רוצה לדבר לגופו של עניין עכשיו – הבעיה שלנו, כאשר לפני כעשר שנים הביאו את חוק הדיור הציבורי פה, וכולם תמכו, כי זה היה מאוד פופוליסטי, והמדינה, הממשלה, החליטה להתנתק, למכור את נכסיה, איזה מין bargain עשו.

נסים זאב: מכירה בזול, שכל מי שהיתה לו דירה והיה נחשב כזכאי, רשאי עכשיו לקנות באפס או ב-10% או ב-15% את הדירה שלו.

נסים זאב: אבל במקביל, הממשלה התחייבה קודם כול שאת הכסף הזה היא תעמיד לרשות משרד השיכון כדי שיקנה דירות אחרות, וייתנו כך דירות חדשות לאותם זכאים.

נסים זאב: גם אם נצא מתוך הנחה שהם לוקחים את כל הכספים האלה וקונים בהם דירות חדשות, איך אפשר למשל למכור בירושלים 2,500 דירות ולקבל אולי את ה-20%?

נסים זאב: אז במשך עשר שנים, אם יש לך מלאי של אלפי דירות ויש לך בסופו של דבר תקציב שהוא בקושי מגיע ל-20%, ובעליית המחיר של הדיור זה הגיע אולי ל-10%, הכספים שנגבו על-ידי אותם זכאים שקנו את הדירות, איך אפשר לתת מענה למצוקות האמיתיות?

נסים זאב: פה הבעיה – המדיניות – שזה לא היה בתקופת ראש הממשלה הנוכחי, אדוני היושב-ראש.

נסים זאב: מנסים פה לעשות מסע נגד הממשלה הזאת, מנצלים את העובדה שכרגע הציבור מתארגן, וכאילו כל מה שקורה היום במדינה זה על ראשה של הממשלה הזאת.

נסים זאב: צריך לומר את האמת – שהממשלה הזאת עושה מה שממשלות אחרות לא עשו קודם לכן בנושא הדיור, בנושא המזון.

נסים זאב: וכשמדברים על דיור בר-השגה, אני רוצה לומר שזה דיור ובר להשגה.

נסים זאב: "ויצבור יוסף בר כחול הים", בר זה מזון.

נסים זאב: הססמה צריכה להיות דיור ובר להשגה.

נסים זאב: לא יכול להיות שהמחירים של מוצרי היסוד יהיו כל כך יקרים.

נסים זאב: אני הבוקר הלכתי לקנות לנכד שלי שוקו ולחמנייה, ובקבוק השוקו – – –

יצחק וקנין: אתה רוצה עוד דקה?

נסים זאב: לא, קצת יותר.

יצחק וקנין: אני נותן לך עוד שתי דקות.

נסים זאב: אדוני היושב-ראש, לא תאמין.

נסים זאב: תרגמתי את זה לדולרים, זה יצא 3 דולרים – שוקו ולחמנייה.

נסים זאב: כמה זה עולה בארצות-הברית?

נסים זאב: אני אומר לך, פחות.

נסים זאב: איך יכול להיות שבמדינת ישראל מוצרים בסיסיים עולים כל כך הרבה?

נסים זאב: ולכן, כשמדברים על אותן אמהות שבאו עם העגלות להפגין – בצדק.

נסים זאב: זה לא רק העגלה, זה כל מה שקשור מסביב לעגלה הזאת.

נסים זאב: והממשלה חייבת – וכפי שראש הממשלה בא ואמר, ושיעמוד בדיבורו ושלא יפחד ממסע ההשמצות ומהגיטרות שמנגנים היום במאהלים האלה.

נסים זאב: הוא הבטיח – – –

ישראל אייכלר: נסים, אם הוא לא יפחד הוא לא יעשה כלום.

נסים זאב: לא לא, הוא צריך לעשות, אני מדבר.

נסים זאב: הוא צריך לעשות, אני אמרתי את המלה הזאת, ואז לא לפחד.

נסים זאב: הוא צריך לעמוד מאחורי הדיבור שלו על הפחתת מע"מ ב-3%; הגדלת שכר נטו למשתכרים, אלה שמרוויחים בין 14,000 ל-19,000 שקלים; הקלות במיסוי על דירה ראשונה; הורדה של המכס על יבוא מוצרי חשמל, אלקטרוניקה.

נסים זאב: ואני רוצה לומר לך, אדוני היושב-ראש, במדינות רבות בעולם יש סבסוד של מוצרי יסוד.

נסים זאב: כל מדינה קובעת לעצמה איזה מוצרים בסדר העדיפויות שלה ללכת לקראת האזרחים.

נסים זאב: הגיע הזמן שגם הממשלה הזאת תעשה סדר.

נסים זאב: אני רק רוצה לומר משהו – –

יצחק וקנין: משפט אחרון.

נסים זאב: אני אסיים.

נסים זאב: – – על דברי הבלע ששמענו פה מהבדואי חבר הכנסת טלב אלסאנע.

נסים זאב: הוא מדבר והביא את אותו המשורר שמדבר על מי שגוזל מדינה.

נסים זאב: אני רוצה לומר לך – הבדואים כל שנה באים לאו"ם ומסיתים נגד מדינת ישראל.

נסים זאב: יש להם שם קבוצות שלמות, ומה שהוא אמר פה שהם יוצאים בתביעה ייצוגית – זה חלק ממסע ההשמצות שלהם נגד המדינה.

נסים זאב: ואם אנחנו פה לא נוכל לענות להם כמו שצריך ולתת תשובות מתאימות, ונשאיר את הזירה של ההסברה – –

יצחק וקנין: תודה.

נסים זאב: – – ושל ההסתה נגד עם ישראל ונגד מדינת ישראל בידי אויבי ישראל, שהם גם נציגי מדינת ישראל, אז אבוי לנו.

נסים זאב: הגיע הזמן שאנחנו נשיב בעצמנו, שמערכת ההסברה והתשובות שלנו – גם באו"ם, גם לקוורטט, גם לארצות-הברית, גם פה במדינת ישראל – ניתן תשובות ראויות ומשכנעות, ויש לנו מה להשיב.

נסים זאב: וכשהרב אייכלר בא ואמר – – –

יצחק וקנין: תודה.

נסים זאב: אני אסיים כבר, אדוני היושב-ראש.

נסים זאב: – – – כשבא ואמר שמדינת ישראל ניתנה לעם היהודי, והביא את הפסוקים וציטט מאברהם, יצחק ויעקב, צריך לומר להם, לכל אלה שמתכחשים למדינת היהודים, למדינת ישראל ולהשתייכות שלנו כעם היהודי לארץ-ישראל, צריך להזכיר לכולם את חורבן בית ראשון, חורבן בית שני.

נסים זאב: ההיסטוריה של עם ישראל לא התחילה מהצהרת בלפור ב-1917 ולא מהקמת המדינה ב-1948.

נסים זאב: עם ישראל ישב פה בארץ-ישראל במשך אלפי שנים – –

יצחק וקנין: תודה.

נסים זאב: – – מעבר להבטחות.

נסים זאב: עם ישראל היה בארץ-ישראל, כל היישובים האלה של יהודה ושומרון, הזכויות ההיסטוריות שלנו – אסור לנו לשכוח אותן, ולהביע אותן בכל הזדמנות.

יצחק וקנין: תודה.

נסים זאב: אני מודה לך, אדוני היושב-ראש, שהארכת לי, נתת לי עוד שתי דקות.

יצחק וקנין: נתתי לך עוד ארבע דקות.

נסים זאב: אבל אני רוצה לומר לך שאני פשוט פספסתי את ההסתייגות הקודמת שלי, ואני מודה לך על שנתת לי בהזדמנות הזאת להשלים.

יצחק וקנין: ברוחב לב נתתי לך.

נסים זאב: תודה, אדוני.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת נסים זאב.

יצחק וקנין: חבר הכנסת אורי מקלב – איננו.

יצחק וקנין: אם כן, רבותי, תמו הדוברים.

יצחק וקנין: אנחנו סיימנו את סדר-היום.

יצחק וקנין: תם סדר-היום.

יצחק וקנין: הישיבה הבאה תתקיים ביום רביעי, ג' באב התשע"א, 3 באוגוסט 2011, בשעה 11:00.

יצחק וקנין: ישיבה זו נעולה.

יצחק וקנין: תודה.