ישיבת מליאה, כנסת 18, פרוטוקול מספר 169, 2010-10-26 00:00

ראובן ריבלין: רבותי חברי הכנסת, היום יום שלישי, י"ח בחודש חשוון תשע"א, 26 בחודש אוקטובר 2010 למניינם.

ראובן ריבלין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

ראובן ריבלין: הודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – דין-וחשבון על הוצאות השכר של הגופים הציבוריים ומשרדי הממשלה לעובדי הקבלן לשנת 2009 – דוח מס' 1.

ירדנה מלר-הורוביץ: דין-וחשבון על הוצאות השכר של הגופים הציבוריים לשנת 2009 – דוח מס' 17, חלק א' וחלק ב'.

ראובן ריבלין: תודה.

ראובן ריבלין: רבותי, היום יום שלישי, ולכן אנחנו מתחילים את ישיבת הכנסת במתן אפשרות לחברי הכנסת לנאום נאומים בני דקה.

ראובן ריבלין: בבקשה, נא להצביע כדי להירשם לזכות הדיבור.

ראובן ריבלין: ראשון הדוברים, חבר הכנסת בן-ארי, בבקשה.

מיכאל בן-ארי: אדוני היושב-ראש, תודה.

מיכאל בן-ארי: אני אחרוג היום ממנהגי.

מיכאל בן-ארי: היום י"ח בחשוון, כמו שהזכרת, מלאו 20 שנה בדיוק לרצח מורנו ורבנו הרב מאיר כהנא, השם ייקום דמו, על-ידי איש "אל-קאעידה" בארצות-הברית.

מיכאל בן-ארי: הרב כהנא היה חותם את המכתבים שלו במלים "באהבת ישראל".

מיכאל בן-ארי: אצל הרב כהנא זאת לא היתה ססמה, זאת היתה דרך חיים.

מיכאל בן-ארי: אני אזכיר אנקדוטה אחת מחייו.

מיכאל בן-ארי: בזמן שהעולם היהודי שתק על הדיכוי של יהודי ברית-המועצות, על השמד שנעשה להם, על הרדיפה, קמו הרב כהנא ו"הליגה להגנה יהודית", שהיתה בראשותו, לתת מכה ותגובת מחץ לדוב הרוסי – פעולה שאיש לא העז לחשוב עליה, קל וחומר לבצע אותה.

מיכאל בן-ארי: היו ברית נאט"ו וברית ורשה, וקם יהודי אחד ונותן מכה לדוב הרוסי.

מיכאל בן-ארי: המחאה הקולנית, היצירתית, הוציאה את הקרמלין משיווי משקל והעלתה את הנושא, שיש לומר שהיה מטואטא מתחת לשטיח, הנושא של יהודי ברית-המועצות, על סדר-היום העולמי.

מיכאל בן-ארי: הרב כהנא חשב שכשיהודי אחר נמצא בצרה אין להסתפק בשליחת חבילת מצות או בהתרברבות של – השארתי בברית-המועצות עוד כמה כיפות.

מיכאל בן-ארי: יש לעשות הכול, אבל הכול, לחלץ אותו, מתוך ערבות הדדית.

מיכאל בן-ארי: על הפעולות שלו נגד הדיכוי הזה של יהודי ברית-המועצות ישב הרב כהנא שנה בכלא בארצות-הברית.

מיכאל בן-ארי: זאת היתה אהבת ישראל.

מיכאל בן-ארי: מתוך הכלא המשיך את פעילות "הליגה להגנה יהודית", למען זקיפות הקומה של העם היהודי.

מיכאל בן-ארי: לפני 18 שנה, בזמן שקיים כינוס במלון "מריוט" בארצות-הברית, בניו-יורק, לעליית יהודים לארץ, זה היה הנושא, ניגש אליו מרצח, ירה בו וקיפח את חייו.

מיכאל בן-ארי: אבל את המורשת שלו שהוא הנחיל לנו – ראשית: לעולם לא עוד, לעולם לא עוד ניסיון להשמיד אותנו ושאנחנו נעמוד ממול בלי יכולת להגיב; דבר שני: אהבת ישראל.

מיכאל בן-ארי: אהבת ישראל לכל יהודי, לכל יהודי שרוצים לפגוע בו ולכל יהודי שנמצא בצרה, מתוך ערבות הדדית.

מיכאל בן-ארי: אותו זיכרון, אותה מורשת, איש לא יוכל לרצוח.

מיכאל בן-ארי: יהי זכרו ברוך.

ראובן ריבלין: אני לא הפסקתי, כי אתה העלית זיכרון, אבל אני מבקש להתרכז בנאומים בני דקה בהגבלה לדקה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת נפאע, בבקשה.

סעיד נפאע: תודה, אדוני.

סעיד נפאע: חברי חברי הכנסת, כבוד השר, עיתון "הארץ" פרסם היום את מאמר המערכת שלו תחת הכותרת "חופש המסיק".

סעיד נפאע: אף-על-פי שבג"ץ החליט, בהחלטה די נוקבת, שמתפקידי רשויות אכיפת החוק בגדה המערבית לשמור על החקלאים שם, לשמור גם על רכושם, מתברר שהמשטרה מראה אוזלת יד באכיפת החוק על הפורעים היהודים.

סעיד נפאע: מעקב של ארגון "יש דין" מראה שיותר מ-90% מחקירות משטרת מחוז ש"י בעבירות של אזרחים ישראלים נגד פלסטינים הסתיימו בלא כלום, בנימוקים של חוסר ראיות או "העבריין לא נודע".

סעיד נפאע: העבריינים יכולים ללמוד מכך שהם יכולים להמשיך להשתולל באין מפריע ובלא מורא החוק.

סעיד נפאע: כבוד היושב-ראש, רק מי שיש לו עצי זית, במיוחד אלה עתיקי הימים, יכול להבין את אותה אשה שמשתטחת מתחת לאותו עץ קרוע לגזרים בגדה המערבית.

סעיד נפאע: תודה.

ראובן ריבלין: כתוב: כי האדם הוא עץ השדה.

ראובן ריבלין: בבקשה, חבר הכנסת אלדד.

אריה אלדד: אדוני היושב-ראש, תודה, כבכל שנה מניח האוצר על שולחננו דין-וחשבון על הוצאות שכר בגופים ציבוריים, על חריגות לכאורה.

אריה אלדד: יש בדוח הזה נתונים חשובים.

אריה אלדד: חשוב לדעת איך הגופים הציבוריים מתנהגים בנושא השכר.

אריה אלדד: אבל כבכל שנה, את הכותרות תופסים אנשים.

אריה אלדד: זכיתי להכיר אחד מאלה שבשנים הקודמות – הוא כבר פרש בינתיים לגמלאות – זכה להיות זה שנאשם בתור שיאן השכר במגזר הציבורי.

אריה אלדד: אדם שהיה מנתח לב-חזה ב"הדסה עין-כרם", ויתר על פרקטיקה פרטית, הסכים להיות מנהל מחלקה בנגב כדי שגם אוכלוסיית הנגב תזכה לכירורגיית לב-חזה מהמעלה הראשונה.

אריה אלדד: ה"מי שבירך" שהוא זכה לו מדי שנה היה ששמו ותמונתו ופרטי משכורתו התנוססו בראש כל הדוח.

אריה אלדד: נדמה לי שגם מי שרוצה להעיר על חריגות שכר של גופים, לא ראוי שיבוא בטענות וישים מנתח לב כמי שנאשם.

אריה אלדד: הוא בוודאי לא אשם במשכורתו.

אריה אלדד: אם יש טענות, שיבואו למי ששילם לו.

אריה אלדד: בטוח אני שכל אחד מאתנו היה רוצה לעבור ניתוח אצלו ולא אצל מישהו שכל זכותו היא שמשכורתו נמוכה יותר.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת מולה, בבקשה.

ראובן ריבלין: אחריו – חברת הכנסת חוטובלי.

שלמה מולה: אדוני היושב-ראש, במדינת ישראל יש גוף שנקרא הסוכנות היהודית.

שלמה מולה: הסוכנות היהודית זה הגוף שהקים את המדינה, בעצם כדי שעם ישראל יוכל לחזור לארצו הביתה.

שלמה מולה: ישנה מחלקה שנקראת המחלקה לעלייה וקליטה, ואני יכול להגיד שבניו של חלק גדול מהבית הזה, אולי הוריהם, עלו באמצעות המחלקה הזאת.

שלמה מולה: הנה לכם, אתמול בבוקר אנחנו מתבשרים שבסוכנות היהודית רוצים לכבות את האור של המחלקה לעלייה וקליטה.

שלמה מולה: האמת היא שזה קצת עצוב, גם לי באופן אישי.

שלמה מולה: דווקא מי שהיום עומד בראש הסוכנות היהודית הוא אדם ציוני ערכי שישב בכלא בגלל היותו ציוני.

שלמה מולה: אבל הכיצד סוגרים את המחלקה לעלייה וקליטה?

שלמה מולה: הרי רבבות עולים הגיעו באמצעותה.

שלמה מולה: אם אין עלייה, מה תפקידה של הסוכנות היהודית?

שלמה מולה: אני לא מבין.

שלמה מולה: אנחנו מגשימים את החזון חזרה הביתה באמצעות המחלקה.

שלמה מולה: הרי המדינה לא יכולה לעשות עידוד עלייה.

שלמה מולה: הסוכנות יכולה לעשות, אבל כנראה היא מועלת בתפקידה.

ראובן ריבלין: תודה לחבר הכנסת מולה.

ראובן ריבלין: חברת הכנסת חוטובלי, ואחריה – חבר הכנסת גנאים.

ציפי חוטובלי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, השבת יעלו רבבות אנשים לעיר חברון, שראויה להיקרא העיר העברית הראשונה.

ציפי חוטובלי: השבת היא פרשת חיי שרה, ובשל הקניין המפורסם של אברהם אבינו – את מערת המכפלה, נהגו לציין מדי שנה עלייה לרגל לחברון, והיו בה גם חברי כנסת, נבחרי ציבור וגם עמך ישראל, שבאים להזדהות עם העיר העברית הראשונה שבה נקבעה מלכות דוד שבע שנים לפני שעלה לירושלים.

ציפי חוטובלי: בעולם שמנסה לייצר דה-לגיטימציה מתמשכת לזכותו של העם היהודי על ארצו, ראוי לראות בחברון סמל לכולנו לחזור ולדבר בשפת הזכויות – זכותנו על הארץ.

ציפי חוטובלי: לא רק להשתמש בשיקולי ביטחון, אדוני היושב-ראש.

ציפי חוטובלי: לא רק לומר שניאחז בארץ כדי שלא ייפלו עלינו טילים ו"קסאמים".

ציפי חוטובלי: לדבר על זכותנו המלאה על ארץ-ישראל כפי שהחלה בחברון.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת מסעוד גנאים, ואחריו – חבר הכנסת יעקב כץ.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, האמת שאתמול שר האוצר דיבר על התקציב הלא-רגיל, אמר שזה תקציב לא רגיל, צמיחה, שגשוג.

מסעוד גנאים: אבל, לצערי, כנראה מרוב צמיחה לא רואים את המצוקה, ולא רואים כנראה את הצניחה; לא רואים אותה כנראה.

מסעוד גנאים: העובדים של המועצות המקומיות מג'ד-אל-כרום וראמה עד עכשיו לא קיבלו את המשכורות שלהם, זה תשעה חודשים.

מסעוד גנאים: הם סובלים יום-יום, כי פשוט אין כסף, והם מתקשים לחיות בתנאים אלה.

מסעוד גנאים: הם שבתו, הפגינו, ועד עכשיו ממשלת התקציב הלא-רגיל מתנהגת באטימות, ולא מרגישה את הסבל, ולא שומעת את זעקתם.

מסעוד גנאים: הם שוקעים בחובות וחיים על ההלוואות.

מסעוד גנאים: אני מקווה ששר האוצר ושר הפנים של התקציב הלא-רגיל והזמנים הלא-רגילים יעשו למען סיום סבל זה.

מסעוד גנאים: בסוף יש ציטוט, אני לא זוכר מי אמר, פילוסוף או סופר, שכאשר אנחנו, האנושות, המערב, נושאים את עינינו לשמים או לכוכבים, צופים איך כובשים, איך מגלים, מהופנטים, מוקסמים מזה, שוכחים שרגלינו שקועות בזבל, לצערי הרב.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת יעקב כץ, כצל'ה, ואחריו – חבר הכנסת .

יעקב כץ: היושב-ראש, תודה, חברי חברי הכנסת, אין כמו מספרים, אז אני רק בקצרה אשמח את היושב-ראש, כי אני יודע שאתה אוהב את מה שאני אומר.

יעקב כץ: ביהודה ושומרון בסוף יוני 2010 – נתונים שפרסם משרד הפנים – 320,000 יהודים.

יעקב כץ: בגושים המוכרים, קרי הגושים שגם יושבת-ראש האופוזיציה ציפי לבני ורבים מחברי הכנסת מסכימים – בגושים המוכרים, שזה גוש אריאל, גוש קריית-ספר, גוש-עציון, גוש מעלה-אדומים וגוש ביתר-עילית, יש היום כ-200,000 יהודים, 199,000 יהודים.

יעקב כץ: בגוש הלא-מוכר, בגוש שיש כאלה שרוצים למוסרו – גוש צפון-השומרון, גוש שומרון, גוש בנימין וכן הלאה, כבוד היושב-ראש – 121,000 יהודים.

יעקב כץ: הצמיחה בשנה האחרונה – 5.8%.

יעקב כץ: עד שנת 2022 יגורו 616,000 יהודים ביש"ע.

יעקב כץ: תודה.

שלמה מולה: – – –

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת מגלי והבה.

מגלי והבה: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אתמול הקואליציה העבירה את התקציב וחוק ההסדרים בקריאה ראשונה.

מגלי והבה: היום יש לנו אירוע הצדעה ליישובי ועיירות הפריפריה.

מגלי והבה: לצערי הרב, שמענו בקשב רב את שר האוצר, ולא היתה לו בשורה אחת לרשויות המקומיות, לא רק של הפריפריה – של כל הארץ.

מגלי והבה: כאשר אנחנו מדברים על כך שמענקי האיזון ירדו ב-50%, כאשר אנחנו מדברים על 111 רשויות שיש להן גירעון תקציבי, כאשר אנחנו מדברים – – –

קריאה: – – –

מגלי והבה: מתקן חברי חבר הכנסת נפאע – 202 רשויות בגירעון תקציבי.

מגלי והבה: כל הרשויות האלה באו ורצו – נמצא פה גם חבר הכנסת גילאון.

מגלי והבה: צריך להודות לשדולה שזימנה את ראשי הערים בפריפריה, להודות להם, להצדיע להם – והשארנו אותם בלי בשורה.

מגלי והבה: הבשורה הזאת, צריכה לעמוד מאחוריה מנהיגות שתוביל את המדינה הזאת לחוף מבטחים, וכך יכול לקרות רק אם יקצו תקציבים, ולא ידברו בססמאות.

מגלי והבה: וסדר העדיפויות הוא השלטון המקומי ותושביו, שמחכים למישהו שיושיע אותם.

מגלי והבה: תודה, אדוני.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת מגלי והבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת גילאון, בבקשה – או אדוני לא ביקש.

אילן גילאון: אדוני היושב-ראש, אתמול החלה וגם נסתיימה שביתת הנכים.

אילן גילאון: כשאנחנו אומרים שביתת הנכים, הדבר הוא סוריאליסטי במידה רבה, משום שמה היא שביתת נכים?

אילן גילאון: הלוא נכים הם לא איגוד מקצועי, הם לא איזה ארגון שעמל ועובד.

אילן גילאון: הם לא צריכים לייצג את עצמם.

אילן גילאון: חשבנו שהאלף השלישי יתחיל בכך שנושא המאבק יהיה פאסה, לא יצטרכו יותר מאבקים.

אילן גילאון: יהיו החלטות הוגנות שייקחו אחריות על רוב רובה של האוכלוסייה.

אילן גילאון: אין לנכים בהפגנה כזאת – וגם אם היתה נמשכת עוד יומיים ועוד שבוע – הם התפזרו אחרי פגישה מאוד מצומצמת עם ראש הממשלה, שאמר להם שהוא יפגוש אותם מחר.

אילן גילאון: שום דבר לא יקרה, אדוני.

אילן גילאון: האנשים האלה לא יכולים ללכת ולנהל את מלחמתם שלהם, כי גם האנשים האחרים שאינם נכים לא יוצאים לרחובות כאשר מקפחים אותם.

אילן גילאון: וכפי שההפגנה החלה כך היא גם התפזרה.

אילן גילאון: כנראה לא יקרה שום דבר עד שלא תהיינה החלטות שקשורת לחלוקת העושר הלאומי, אדוני.

אילן גילאון: וזה צריך לקרות אצלנו כאן בשולחן, עם שביתות ובלי שביתות של נכים וקבוצות חלשות אחרות.

אילן גילאון: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת גילאון.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת בילסקי – בבקשה, אדוני.

ראובן ריבלין: אחריו – חבר הכנסת מיכאלי.

זאב בילסקי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני רוצה לדבר על עיר ואם בישראל, אחת הערים עם הפוטנציאל הכי גדול במדינת ישראל, עיר שהמיקום שלה הוא הטוב ביותר מכל הערים.

זאב בילסקי: יש 253 רשויות מקומיות במדינת ישראל, ולמרות הכול העיר הזאת הגיעה לעברי פי-פחת.

זאב בילסקי: אני רוצה לדבר על העיר לוד.

זאב בילסקי: הייתי שם לפני כמה ימים בסיור יחד עם ראש העיר הממונה, וקודם כול אני רוצה להגיד, ידידנו ראש העיר, שבא מגולני, קיבל את השליחות, ובמשך ארבע שנים הוא מנהל את העיר כראש עיר ממונה, ועושה את זה כמיטב יכולתו.

זאב בילסקי: אבל אתה יודע, אדוני היושב-ראש, יש לי קצת קשר לדברים האלה, וכשאני מסייר בעיר וישר אני נמשך קודם כול לזבל, ואתה יודע, רואה מה שיש מסביב, ופשוט כואב הלב.

זאב בילסקי: עיר כזאת, שנמצאת על צירי נסיעה ראשיים במדינת ישראל, קרובה לשדה התעופה, קרובה לתל-אביב, קרובה לירושלים.

זאב בילסקי: אומנם עיר מעורבת, אבל לא נחרץ גורלה של עיר מעורבת להיות במצבה של לוד.

זאב בילסקי: ואף אחד לא אכפת לו.

זאב בילסקי: ממשלות ישראל לדורותיהן לא עשו שום דבר בלוד כדי לממש את הפוטנציאל שיש לה.

זאב בילסקי: לא צריך להביא שם שום דבר.

זאב בילסקי: בנק לאומי עכשיו מעביר את כל יחידות המחשוב שלו לעיר לוד.

זאב בילסקי: חברת "בזק" שוקלת להעביר את כל המטה המרכזי שלה לעיר לוד.

זאב בילסקי: אפשר ליצור את קריית ההיי-טק של מדינת ישראל בעיר לוד.

זאב בילסקי: הם לא צריכים ללכת עד רעננה.

זאב בילסקי: אפשר לעשות את זה.

זאב בילסקי: אבל חוץ מביקורים של שרים, של ראשי ממשלות שדופקים, אומרים: אני אעשה, אני אעשה, לא קורה שם שום דבר.

זאב בילסקי: הולכות המצלמות, הולכים ראשי הממשלות, ונשאר אילן עם 80,000 תושבי לוד.

זאב בילסקי: ואני פה קורא לך, אדוני היושב-ראש, להפעיל את השפעתך על ראש הממשלה כדי לממש באמת את הפוטנציאל האדיר שקיים בלוד, ולהביא את לוד להיות עיר ואם בישראל, עיר שיהיה בטוח להסתובב בה, עיר שכולנו נתגאה בה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת מיכאלי, בבקשה.

ראובן ריבלין: אחריו – חבר הכנסת חמד עמאר.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, אני ממשיך באותו נושא שחברי זאב בילסקי דיבר עליו.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, אנחנו כרגע יוצאים מדיון בוועדה לביקורת המדינה בנושא העיר לוד.

אברהם מיכאלי: לצערנו, זו ישיבת המשך על דוח שהוגש לפני כמה חודשים על תפקוד העירייה.

אברהם מיכאלי: אבל מה לעשות?

אברהם מיכאלי: לא מדובר כנראה רק על העירייה הנוכחית; מדובר על עיריות קודמות.

אברהם מיכאלי: וראש העיר הממונה שם הוא שכנראה היום אמור לשבת ולתת דין-וחשבון על תחלואיה של לוד במשך עשור ואפילו יותר.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, כולנו זוכרים את הביקור המפורסם, בזמנו, של ראש הממשלה אריאל שרון בלוד, שאמר: לוד כרגע הופכת להיות עיר הכי ממוקדת, ולבוא לשם כל חודש, ולפתור שם את הבעיות של לוד.

אברהם מיכאלי: אבל לצערנו, התוכניות האלה נשארו על הנייר.

אברהם מיכאלי: ולוד כל כך חולה, ובמחלה קשה – אי-אפשר לתת שם פתרונות של חולי רגיל, אדוני היושב-ראש.

אברהם מיכאלי: יש שם תושבים נפלאים, יש שם אנשים שחיים בעיר הזאת ורוצים להיות גאים בעיר הזאת, אבל אי-אפשר לתת להם להתמודד עם הבעיות האלה לבד.

אברהם מיכאלי: כפי שחברי זאב בילסקי אמר, גם אני מסייר שם בלוד מעבר לביקורים רגילים.

אברהם מיכאלי: אפילו לא מזמן ביקרתי שם בבית-ספר – שוב, אדוני היושב-ראש, בית-ספר מעולה, שמחנכים שם ילדים שרובם עלו מברית-המועצות לשעבר, וגם ילדים מקומיים, ובית-הספר הזה ממוקם ממש בתוך העיר.

אברהם מיכאלי: אסור שהילדים האלה יגדלו בעיר שבסוף התדמית שלה היא כל כך שלילית.

אברהם מיכאלי: התדמית שלה היא כל כך לא טובה היום בתקשורת, שהילדים האלה יתביישו בה, יתביישו בעיר הזאת.

אברהם מיכאלי: לכן אנחנו ככנסת צריכים לקרוא לממשלה לא רק לדבר אלא לעשות.

אברהם מיכאלי: ואם צריך לעשות באופן כזה שלוד תזכה אפילו להעדפה מתקנת.

אברהם מיכאלי: מגיע לה, ואנחנו צריכים לדאוג לכך.

תודה רבה.

אני היום פשוט מאוד ליברלי בזמן, מהטעם שאין פה חברי כנסת אפילו כדי לבקש נאומים בני דקה.

אנחנו הולכים ומתגברים ביום שלישי עד כדי כך, שאולי אנחנו ניאלץ, בסופו של דבר, לבחון את הפעילות של הכנסת.

זאב בילסקי: אבל פה נמצאים אלה שהם בסדר.

לא באתי בתלונות למי שנמצא, בא לבית-הכנסת.

אני בא בתלונות לאלה שלא באים.

יעקב כץ: – – –

זה תמיד כך, אנחנו יודעים.

חבר הכנסת חמד עמאר, בבקשה, אחריו – חבר הכנסת בן-סימון.

ואחריו – חבר הכנסת אורי אורבך; רק אם אתה רוצה, אדוני.

דניאל בן-סימון: יש לי הצעה לסדר-היום – – –

הבנתי.

מאה אחוז.

יעקב כץ: כבוד היושב-ראש, אפשר עוד סיבוב?

עד 16:30 יהיה עוד סיבוב, כן.

כן.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, בסוף השבוע האחרון הייתי בביקור ניחום אבלים אצל משפחת חמדאן בכפר ראמה.

חמד עמאר: הבן שלהם נהרג לאור היום בסכסוך בין עבריינים.

חמד עמאר: נזרק רימון, ובמקרה הוא היה שם ונהרג.

חמד עמאר: ישבתי שם ושמעתי את התושבים.

חמד עמאר: שמעתי טענות מאוד מאוד קשות לגבי יותר מ-15 מקרי רצח שהיו בכפר ראמה – כפר ראמה זהו כפר בגליל – יותר מ-15 מקרי רצח בעשר השנים האחרונות.

חמד עמאר: אפילו מקרה רצח אחד לא פוענח.

חמד עמאר: אפילו מקרה רצח אחד לא פוענח שם.

חמד עמאר: התושבים אומרים שיש להם פחד להסתובב ביישוב, אין להם ביטחון בתוך היישוב.

חמד עמאר: לכן אני קורא למשטרה לעשות הכול על מנת לעצור את רוצחיו של הילד אייל חמדאן.

חמד עמאר: תודה.

תודה רבה.

חבר הכנסת אורי אורבך, בבקשה.

אורי אורבך: אדוני היושב-ראש, אתמול גיליתי דרך מאוד מהירה כיצד להגיע לשווייץ בבוקר, ועד לצהריים כבר להיות בחזרה בכנסת.

אורי אורבך: נסעתי לקסטינה, צומת קסטינה.

אורי אורבך: יש שם בית-הדין הצבאי.

אורי אורבך: נערך שם משפט של שני חיילי גבעתי שהפעילו את "נוהל ילד".

אורי אורבך: הם אמרו לילד בעזה, במסגרת "עופרת יצוקה", לפתוח את התיק.

אורי אורבך: הוא לא פתח, הם ירו בתיק, לא קרה כלום, וכעבור חמישה חודשים, דרך האבא וגולדסטון וכל הסיפור הרגיל, הם הועמדו למשפט.

אורי אורבך: אז אני נסעתי לקסטינה, והסתבר לי שאני בשווייץ.

אורי אורבך: יושבים ודנים ומתפלפלים – הם כבר הורשעו, אגב, עכשיו דנים בעונש – והאלוף במילואים עוזי דיין מספר איך זה בפעולה צבאית, והשופטים – בסדר גמור, הצבאיים – שואלים שאלות מנומסות, והכול כאילו אנחנו חיים באיזה בית-משפט פלילי על כמה אנשים שפרצו לרכב וגנבו, ולא אנשים שהם בשליחותנו-שלנו, מסכנים את חייהם, וגם אם הם עושים טעויות – יש המשפט הצבאי, שמרתקים אותם לשבוע, לשבועיים.

אורי אורבך: אבל לתת להם רישום פלילי, להכתים את העתיד שלהם, אולי להכניס אותם לכלא – אני חושב שאנחנו השתגענו.

אורי אורבך: או שלא השתגענו.

אורי אורבך: פשוט, אני אתמול נסעתי לשווייץ.

אורי אורבך: והדבר היחידי שהיה חסר לי, שלא עברו איזו דיילת חיננית או דייל חינני וחילקו שוקולדים לנוכחים.

תודה רבה.

חברי הכנסת, נותרו לנו חמש דקות, ואם יש מישהו במליאה אשר לא דיבר ומבקש לדבר – – –

קריאות: – – –

אני לא – אין הכרח.

חבר הכנסת חנין ביקש.

יעקב כץ: מפלגת העבודה רוצה – – –

האם יש מישהו באולם אשר לא נשא דברים בנאומים בני דקה ומבקש?

בבקשה, חבר הכנסת חנין.

הנאומים בני דקה היום יכולים להימשך שתי דקות.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, היום התקיים בכנסת כנס מרשים שיזמו 14 חברי כנסת ממגוון סיעות בבית, בנושא בעל חשיבות חברתית ולאומית ממדרגה ראשונה.

דב חנין: דיברנו בכנס הזה על הצורך, החיוניות, בהעלאת הכנסות המדינה מתגליות הגז העצומות שנמצאו ליד חופי ישראל.

דב חנין: מדינת ישראל נמצאת היום במצב שבו היא מחזיקה את השיא השלילי בשיעור ההכנסות של המדינה ממשאבי הטבע שבשטחה, ולא זו בלבד שאנחנו במקום הכי נמוך בעולם בין הארצות המפותחות, אנחנו גם בהדרגה מורידים את שיעור ההכנסות שהמדינה לוקחת בגלל הירידה במס החברות.

דב חנין: הכנס הזה, שאדוני היושב-ראש, אתה גם כן כיבדת אותנו בנוכחותך בו, ביטא רצון מאוד רחב בבית הזה ואמירה מאוד רחבה, מעבר לחילוקי דעות פוליטיים ואידיאולוגיים והבדלי קואליציה ואופוזיציה ומפלגות שונות.

דב חנין: אנחנו בכנסת משוכנעים שהתגלית המשמחת והחשובה הזאת של הגז יכולה להיות נקודת מפנה ביצירת קרן לאומית לטווח ארוך, שתוכל להשקיע בבריאות, ברווחה, בחינוך, בסביבה, בדיור – בכל אותם דברים שביום-יום כל כך חסר להם כסף, או לפחות כך טוענים.

דב חנין: פנינו אל הממשלה לעשות כל מאמץ – ואנחנו מוכנים להתגייס למאמץ הזה, חברי כנסת ממגוון עמדות ומקומות בקשת הפוליטית – כדי לתמוך במהלך שיוביל להעלאה משמעותית של הכנסות המדינה, כך שרוב התמלוגים, ההכנסות, מהמשאבים האלה יגיעו לקופת המדינה.

דב חנין: אני חושב שזוהי מטרה ראויה, חשובה, והיא צריכה להתקדם – אני מקווה שהיא אכן תתקדם – בכנסת, בהסכמה רחבה ובשיתוף פעולה רחב.

דב חנין: תודה רבה.

תודה רבה.

חבר הכנסת הורוביץ, בבקשה, ואחריו – חבר הכנסת טלב אלסאנע, שכנראה יהיה אחרון הדוברים.

ניצן הורוביץ: תודה, אדוני.

ניצן הורוביץ: אני רוצה לפרגן לחברתי, חברת הכנסת מרינה סולודקין מסיעת קדימה, שבעוד כחצי שעה תקיים כאן בכנסת כנס בנושא הצורך להפחית את מעמד ההודאה בהרשעת נאשמים.

ניצן הורוביץ: יש תופעה שהולכת וצוברת תאוצה בעולם המשפטי שלנו, של הסתמכות בעיקר, או כמעט אך ורק, על הודאה עצמית של הנאשם בשלבים מוקדמים של החקירה במשטרה לצורך הרשעתו בעבירות שונות, ללא סיוע וללא ראיות נוספות.

ניצן הורוביץ: הדבר הזה עלול לגרום לתופעות קשות של הרשעת חפים מפשע.

ניצן הורוביץ: ראינו את זה בכמה משפטים חוזרים שנערכו בשנים האחרונות בארץ.

ניצן הורוביץ: בכל הרשעה בתהליך פלילי לא ייתכן להסתמך רק על הודאה עצמית של נאשם, שלעתים נאמרת או נמסרת תחת לחץ כבד, וחובה להסתמך על ראיות נוספות, מהותיות ומוצקות.

ניצן הורוביץ: תודה, אדוני.

תודה רבה.

חבר הכנסת טלב אלסאנע – בבקשה, אדוני.

טלב אלסאנע: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אני רוצה למחות על השימוש שעושה המשטרה מדי פעם, כאשר יש פשע, במושג כבוד.

טלב אלסאנע: משתמשים בזה כאילו להצדיק את מעשה הרצח.

טלב אלסאנע: רצח הוא רצח הוא רצח, ברצח אין שום כבוד, ובפושעים צריך לטפל.

טלב אלסאנע: אני סבור שגם אנו, החברה הערבית, אבל גם משטרת ישראל, נושאים בעיקר האחריות.

טלב אלסאנע: אנחנו רואים את הרחוב הערבי מוצף בנשק לא חוקי, וכולנו יודעים שאילו הנשק הזה היה מכוון נגד ביטחון המדינה היו בתוך יום אחד תופסים את הכול ומכניסים את האחראים לכלא.

טלב אלסאנע: צריך לטפל בזה כאילו מדובר בטרור.

טלב אלסאנע: זה טרור נגד אזרחים, זו פגיעה בביטחונם הפרטי ובאזרחים, וזו אחריות של המשטרה.

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת טלב אלסאנע.

ראובן ריבלין: רבותי חברי הכנסת, השעה 16:30, תמה סדרת נאומים בני דקה.

ראובן ריבלין: ציון שישים שנה להקמת עיירות הפיתוח

ראובן ריבלין: אני לא רואה כאן את חבר הכנסת – את חבר הכנסת גילאון אני רואה פה.

ראובן ריבלין: אדוני, ברשותך, אני מתחיל את נושא הציון של יום עיירות הפיתוח, הצעות לסדר-היום שמספרן 3917, 3947, 3953, 3958, 3959, 3998 ו-4011.

ראובן ריבלין: לפני שאני אתן לך את אפשרות הדיבור אני רוצה לומר כמה דברים.

ראובן ריבלין: יש כאן אורחים מערד ומאופקים, גמלאי עיריית פתח-תקווה, אדוני השר, סגני ראש העיר ערד, אדוני חבר הכנסת גילאון, שהוא היוזם לעריכת הדיון ולציון 60 שנים לעיירות הפיתוח.

ראובן ריבלין: חברי הכנסת הנכבדים, אנחנו מציינים בימים אלה 60 שנה להקמתן של עיירות הפיתוח.

ראובן ריבלין: נקודות יישוב אלה, שבחלקן הגדול הפכו עם השנים לערים וליישובים משגשגים, היוו בשנות ה-50 פריצת דרך בכל הנוגע להתיישבות ולקליטת העלייה.

ראובן ריבלין: הקמתם של עשרות היישובים החדשים הפיחה רוח חיים באזורים נרחבים, שכוחי-אל ברובם אז, והיתה מנוף להקמת מוקדי אכלוס ותעסוקה חדשים.

ראובן ריבלין: רבות מעיירות הפיתוח של אז הן היום ערים מרכזיות ומשמעותיות בישראל, ובהן באר-שבע, אשדוד ואשקלון, כרמיאל, צפת ויבנה, בית-שאן ועוד רבות מאוד.

ראובן ריבלין: אבל, רבותי, סוד גלוי הוא שחלק מעיירות הפיתוח נותר עדיין מאחור.

ראובן ריבלין: כפי שאמרתי באירוע מיוחד שהתקיים היום כאן, בכנסת, ביוזמת השדולה החברתית-כלכלית בראשותם של חברי הכנסת אדטו, אורבך וגילאון, היום הזה חייב להיות גם נקודת מפנה במעמדן של עיירות הפיתוח, ביחס שלנו כחברה וכמדינה אל יישובים אלה, למינוף משמעותי שלהן.

ראובן ריבלין: למושג עיירת פיתוח נלווית לצערנו גם קונוטציה שלילית, והוא הפך לא אחת שם נרדף לעוני, לבערות, לפריפריאליות במובנה הרע וליצירת דפוסים שליליים של מה שהיה מכונה "ישראל השנייה", ועדיין יש המכנים אותה "ישראל השנייה".

ראובן ריבלין: הגיעה השעה לשנות את היחס ליישובים האלה ולהפסיק להנציח את הסטיגמה שמזינה את עצמה.

ראובן ריבלין: התפנית במצבן של עיירות הפיתוח תלויה בעריכת שינוי מהותי בסדר העדיפויות הלאומי.

ראובן ריבלין: נדרש בין היתר שדרוג משמעותי של עורקי תחבורה, נדרש עידוד ממשלתי לרכישת קרקעות ובתים על-ידי יזמים וקהילות צעירות, נדרשת יצירת הזדמנות תעסוקה.

ראובן ריבלין: עלינו לחסל את הדפוס התודעתי של עיירות הפיתוח ככאלו, תודעה המחלחלת לציבור הרחב, וחמור מכך – למסדרונות השלטון.

ראובן ריבלין: שינוי הגישה עובר, לטעמי, גם דרך שינוי השם, שהוא במקרה הזה גם מהות, משום שהוא מבטא במציאות ימינו גישה פטרנליסטית שאין לה מקום, משל נידונו היישובים הללו להיות טעוני טיפוח ופיתוח לנצח.

ראובן ריבלין: השם הזה, שהלם באותם ימים אחרים, הפך בעיקר לשם גנאי, והגיעה השעה להסיר מהן את החטוטרת.

ראובן ריבלין: עלינו לפעול בנחישות לצמצום הפערים בין המרכז לפריפריה, מתוך הבנת המצוקות, אך לא מתוך ניכור ופטרנליזם.

ראובן ריבלין: נחוצה לנו גישה אוהדת, אך לא מתנשאת, חלילה.

ראובן ריבלין: השינוי במדיניות, המונח לפתחם של הרשויות ומקבלי ההחלטות, במקביל לשינוי התדמיתי והתודעתי, הם תנאים הכרחיים לפתיחת עידן חדש בתולדות עיירות הפיתוח.

ראובן ריבלין: אני מזמין את ראשון המבקשים לדבר בהצעות לסדר-היום, שהזמן אינו מוגבל בהן.

ראובן ריבלין: הזמן אינו מוגבל בהן.

ראובן ריבלין: כמובן, צריך לזכור שאנחנו בשתים-עשרה, אחת בלילה נהיה חייבים להגיע לסיום.

ראובן ריבלין: אני מבקש להזמין את חבר הכנסת דניאל בן-סימון, ואחריו – את חברת הכנסת רחל אדטו, את חבר הכנסת יצחק וקנין, ממלא-מקום יושב-ראש הכנסת, את אורי אורבך, אורלי לוי ואת ציפי חוטובלי.

ראובן ריבלין: ראשון הדוברים – חבר הכנסת בן-סימון.

ראובן ריבלין: דניאל בן-סימון, בבקשה.

דניאל בן-סימון: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, קודם כול אני באמת רוצה לברך את היוזמים של היום המיוחד הזה, אילן גילאון, רחל אדטו ואורי אורבך, על שהם מציינים אירוע יוצא דופן בחיי המדינה הזאת – 60 שנה להקמתן של ערי הפיתוח.

דניאל בן-סימון: אני רוצה להזכיר נשכחות.

דניאל בן-סימון: ערי הפיתוח יצאו לאוויר העולם בעת שהמדינה החדשה שזה עתה נולדה הציבה שני אתגרים זה מול זה או זה ליד זה, פיזור האוכלוסייה ומיזוג הגלויות.

דניאל בן-סימון: וכבר אז, אדוני היושב-ראש, תושבי הארץ שהתגוררו בישראל ב-1948, כ-600,000, לא היתה להם נטייה להתפזר: 70% מהם גרו בתל-אביב.

דניאל בן-סימון: ולכן נדרשה פה איזו גישה פטריוטית, לעזוב את המרכז ולפנות למה שאז לא היה מוכר כפריפריה, והעולים החדשים נטלו על עצמם את המשימה הזאת, ואך הגיעו, זה עתה, השילו מעליהם את תרבותם הישנה וכבר נשלחו למדבר צחיח בדרום או לארץ חדשה בצפון.

דניאל בן-סימון: ועל כך, על המעבר הדרמטי הזה, אנשים שבן יום, בן לילה, ירדו מהמשאית וכבר הקימו ארץ חדשה – הם באו כתוניסאים, כמרוקאים, כעירקים, כיוצאי תימן, כיוצאי רומניה, כיוצאי פולין – באו לארץ ותוך יומיים, שלושה – – –

ראובן ריבלין: חבר הכנסת בן-סימון, כטריפוליטנים – – –

דניאל בן-סימון: טריפוליטנים?

דניאל בן-סימון: כבוד השר, דווקא אתה יושב מולי, איך יכולתי לשכוח?

דניאל בן-סימון: אבל אתם לא נשלחתם לערי פיתוח.

משה כחלון: לא, אנחנו למרכז תל-אביב.

משה כחלון: ..

דניאל בן-סימון: "אקירוב" – טוב, הבנתי.

משה כחלון: – – –

ראובן ריבלין: שלחו אותם לגבהים של "אקירוב" בלי שיהיה הבית.

משה כחלון: לעלמה ולדלתון.

דניאל בן-סימון: נכון, נכון.

דניאל בן-סימון: והאנשים האלה – אני אומר לך, אני לא הייתי ביניהם, אבל כשאתה קורא את סיפור חייהם, המעבר הזה מארץ לארץ ומזהות לזהות ומשפה לשפה – תוך שבוע, תוך שבועיים הם כבר נהפכו לישראלים, ואני חושב שהם לא קיבלו את המגיע להם.

דניאל בן-סימון: כלומר, בנרטיב הישראלי הם החלוצים האמיתיים.

דניאל בן-סימון: הם לא הובאו, הם באו.

דניאל בן-סימון: לא כפו עליהם ללכת לירוחם ולאופקים ולהקים ארץ חדשה, הם הלכו מתוך אהבה של הארץ הזאת.

דניאל בן-סימון: ואני קראתי עדויות יוצאות דופן.

דניאל בן-סימון: אותה משאית שלקחה את האנשים מחיפה ונסעה ונסעה ונסעה ונסעה, ואנשים ירדו מהמשאית וביקשו תל-אביב, ביקשו חדרה, ביקשו גבעתיים, ביקשו רמת-גן, והם באמצע המדבר, כך קמה ירוחם.

דניאל בן-סימון: פשוט בלי שהיה אפילו אוהל אחד; והאנשים האלה נשארו שם, ונשארו גם באופקים ונשארו במקומות אחרים בצפון.

דניאל בן-סימון: ונדמה לי, נדמה לי שהם לא קיבלו את התודה שמגיעה להם.

דניאל בן-סימון: קיבוצים – כן, הם לוחמים, הם נאבקו, הם היו החזית של ארץ-ישראל באותה תקופה.

דניאל בן-סימון: הם היו גם בסיסי צבא.

דניאל בן-סימון: אותו דבר מושבים.

דניאל בן-סימון: אבל ערי פיתוח נשארו ערי פיתוח.

דניאל בן-סימון: אלה לוחמים, פטריוטים, אלה חלוצים ואלה עולים.

דניאל בן-סימון: עולים תמיד עולים, לא חשוב אם עלו בשנות ה-50, הם בנים של עולים, תמיד עולים, ויש איזו הבדלה, לא רק לשונית, בין עולה לבין חלוץ לבין קיבוצניק; יש איזושהי הבדלה כאילו כל אחד, מה תרומתו לעניין.

דניאל בן-סימון: זה תרם יותר, זה תרם פחות; זה שייך יותר, זה שייך פחות.

דניאל בן-סימון: ונדמה לי שהיו לזה כמובן השלכות פוליטיות על האנשים האלה.

דניאל בן-סימון: הם התחילו עם מפא"י, כמי שהביאה אותם לארץ, אחר כך פנו לכיוון אחר, בגלל אכזבה.

דניאל בן-סימון: היו לזה השלכות מרחיקות לכת.

דניאל בן-סימון: לכן אני אומר: ההילה החלוצית שניתנה לבני הקיבוצים ולבני המושבים באותה תקופה, על הקמת המדינה, פסחה על אותם עולים.

דניאל בן-סימון: האם אתה מסכים אתי, אדוני השר?

משה כחלון: חד-משמעית כן.

ראובן ריבלין: אולי הייתי מבקש ממך, בעצה אחת עם היושבים כאן, חברת הכנסת אדטו, חבר הכנסת אורבך, חבר הכנסת גילאון, השר כחלון, שנפנה לוועדת השרים לטקסים ונבקש שאחת השנים הקרובות תהיה שנת העצמאות – שנה בסימן עיירות הפיתוח.

ראובן ריבלין: שכן עיירות הפיתוח היו בהחלט איזושהי תחנה בתולדותיה של מדינת ישראל.

דניאל בן-סימון: לזה כיוונתי, אדוני היושב-ראש.

ראובן ריבלין: אני שמח שכיוונתי לדעתך.

דניאל בן-סימון: נכון.

דניאל בן-סימון: כיוונתי לדעת גדולים.

דניאל בן-סימון: למה זה חשוב?

דניאל בן-סימון: כי יש הבדל בין להיוולד – ואני מדבר כמהגר, כאדם שעלה לארץ, שמכיר את התחושות האלה.

דניאל בן-סימון: ובמובן הזה, לא רק בדור הראשון, שהקריב את חייו, הקריב את הלשון, הקריב את התרבות, הקריב את המשפחה, השאיר משפחה מאחור, פתח חיים חדשים, וכשהוא פתח את החלון לא תמיד השמש זרחה.

דניאל בן-סימון: ונדמה לי שחשובה התחושה הזאת של התרומה, גם בקרב הדור השלישי, כי זה לא עובר.

דניאל בן-סימון: התחושה של המצוקה, של השניות הזאת, של השוליות: אני לא כמו ההוא מרמת-גן או כמו ההוא מגבעתיים, כאילו אני בא מעיר פיתוח – והסטיגמה הזאת רודפת אותו לנצח.

דניאל בן-סימון: ונדמה לי שאם מציינים אירוע שבו מעלים על נס את התרומה של היישובים האלה – ואני פגשתי אותם במקומות עבודה נידחים באותם יישובים נידחים, שבשבע בערב כבר אין נפש חיה; והאומללות הזאת לפעמים עוברת מדור לדור, והגעגוע לארץ הישנה, שנובע מכך שהם לא מצאו את מקומם בארץ החדשה.

דניאל בן-סימון: ויש כאלה מאות אלפים, שהתוגה הזאת של חוסר ההשתלבות בארץ החדשה עדיין רודפת אותם.

דניאל בן-סימון: המצוקה הזאת, האומללות הזאת, לעומת אלה שמחייכים כל יום.

דניאל בן-סימון: לכן, אני אומר:

דניאל בן-סימון: 60 שנה לערי הפיתוח זה 60 שנה לזכור את הקורבן שאנשים הקריבו והתרומה הייחודית שלהם ליצור את רצף הגבולות של מדינת ישראל.

דניאל בן-סימון: מיזוג גלויות גדול לא היה.

דניאל בן-סימון: עד העלייה מחבר העמים הם היו בעצם יישובים של קבוצה אחת.

דניאל בן-סימון: באו העולים מחבר העמים, ואז היה מיזוג גלויות, אבל מבחינת פיזור אוכלוסייה הם מילאו את תפקידם בצורה יוצאת דופן – הם בעצם קבעו את הגבול הווירטואלי של מדינת ישראל.

דניאל בן-סימון: איפה שקריית-שמונה נמצאת, ממש הגבול עם לבנון, או יישוב אחר בדרום.

דניאל בן-סימון: ובמובן הזה הם מילאו תפקיד יוצא דופן.

דניאל בן-סימון: ונדמה לי שאם המדינה מציינת את גבורתם של אלפים ומאות אלפים שהשילו מעליהם חיים אחרים ולבשו חיים חדשים, תוך שהם משלמים מחיר יוצא דופן גם בגוף וגם בנפש, ולפעמים המחיר הזה עבר מדור לדור – ודיברתי עם מאות ואלפים, אדוני היושב-ראש, והופתעתי, כי המצוקה, יש לה נטייה לא טובה לעבור מדור לדור, להנציח את עצמה.

דניאל בן-סימון: ואמרו לי לפעמים: תראה מה עשו להורים שלי.

דניאל בן-סימון: אמרתי: אבל אנחנו כבר בעידן חדש.

דניאל בן-סימון: אמרו לי: לא, ההשפלה הזאת, המכה הזאת, העלבון הזה – ולכן החשבון עדיין קיים.

אורלי לוי אבקסיס: – – – כמו שצריך.

אורלי לוי אבקסיס: אתה מבין, המצוקה לא תעבור מדור לדור אם יתמודדו עם זה כמו שצריך וייתנו לאותם ילדים – – –

דניאל בן-סימון: והיושב-ראש מזכיר את בית-שאן יחד עם היישובים האלה.

דניאל בן-סימון: בית-שאן היא חלק מאותו סיפור הירואי.

ראובן ריבלין: בניהם של אותם אלה שהיו והקימו את עיירות הפיתוח, פעמים בעל כורחם, הם שרים בממשלות ישראל – יותר ממחצית.

דניאל בן-סימון: נכון.

דניאל בן-סימון: ונקודה אחרונה, אדוני היושב-ראש, אני לא רוצה לקחת את ההצעה שלך ולמצות אותה עד תומה, כלומר לדבר באופן בלתי מוגבל; אבל נקודה אחרונה זו הציפייה הזאת.

דניאל בן-סימון: כשיש הגירה לארץ חדשה או עלייה לארץ חדשה, הדור הראשון משלם את המחיר.

דניאל בן-סימון: דור המייסדים משלם את המחיר, ויש תמיד ציפייה שבעצם הדור השני הוא הפרי של הדור הראשון, של הקורבן.

דניאל בן-סימון: הדור השני בעצם יגאל את ההורים מהייסורים שלהם וישתלב בחברה הישראלית.

דניאל בן-סימון: משה כחלון הוא דוגמה.

משה כחלון: אני הייתי מבקש רק למחוק את המלה "קורבן", כי אין פה קורבנות.

משה כחלון: יש פה מחיר.

דניאל בן-סימון: זה ביטוי.

דניאל בן-סימון: לא קורבן פיזי, אלא אני רק אומר שהיתה ציפייה כזאת.

דניאל בן-סימון: הדור הראשון הקריב את עצמו – – –

משה כחלון: שילם מחיר.

דניאל בן-סימון: שילם מחיר יקר.

משה כחלון: אבל לא קורבן.

דניאל בן-סימון: ונדמה לי, אדוני היושב-ראש, שגם היום הדור השני והדור השלישי עוד לא מיצה את החלום הישראלי, הן בתחום החינוך – – –

ראובן ריבלין: לעומת קיום האמירה של חז"ל: "היזהרו בבני עניים".

דניאל בן-סימון: נכון.

דניאל בן-סימון: ולא מיצה את החלום הישראלי – – –

ראובן ריבלין: מיטב העיתונאים בישראל.

דניאל בן-סימון: והחלום הישראלי הוא באמת, החלום הישראלי לא קיים בהרבה מקומות, בטח לא באירופה, שאדם רק מגיע וכבר הדור השני כובש את המדינה ונמצא במעמד פוליטי, חברתי, או כלכלי גבוה.

דניאל בן-סימון: ולכן אני אומר, החלום הישראלי, אם אפשר היה לפתוח צוהר לתוך החלום הישראלי בתחום החינוך, בתחום ההיי-טק, בתחום ההשכלה, בתחום השילוב בעבודה, אפילו בתחושה של הגאווה העצמית הזאת.

דניאל בן-סימון: ולכן אני אומר, הדור השני והשלישי עוד לא הגיע לארץ המובטחת.

דניאל בן-סימון: ופה נדרש מאמץ מצד המדינה, ותקראו לזה מה שתקראו לזה, העדפה מתקנת, לקחת את המורים הכי טובים למקומות האלה, לעשות הכול.

דניאל בן-סימון: כי אלה שגרים במרכז הארץ הם חיים בעולם הראשון.

דניאל בן-סימון: שם עדיין יש תחושה של עולם שלישי, וצריך שהמדינה תשקיע פי כמה, פרויקט של שנים, כדי להוציא את האנשים האלה מהמצוקה.

דניאל בן-סימון: דובר היום על מטוס אחד, או שניים, או ארבעה, אני אפילו אומר, עשרה מטוסים.

דניאל בן-סימון: ולא צריך להיות איש ביטחון כדי להבין שגם עם פחות עשרה מטוסים כאלה שהולכים לקבל עכשיו אפשר לחיות טוב.

דניאל בן-סימון: ועשרה המטוסים האלה, המחיר האנושי שלהם יכול להיות יוצא דופן.

דניאל בן-סימון: ולכן אני אומר, אם אפשר לציין את התרומה של האנשים האלה ואת התקווה לדור השני והשלישי, כדי שירגישו שהחלום הישראלי הוא לא נחלתם של מעטים בלבד אלא נחלתם של כל הישראלים.

דניאל בן-סימון: תודה רבה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: אתה רואה למה לא הגבלנו את הנואמים בדבריהם?

ראובן ריבלין: כי כולם, יש להם המסורת.

ראובן ריבלין: חברת הכנסת רחל אדטו, בבקשה.

ראובן ריבלין: ואחריה – חבר הכנסת, ממלא-מקום יושב-ראש הכנסת, יצחק וקנין.

רחל אדטו: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, היום כשישבנו עם ראשי הערים והנציגים שהגיעו לדיון באולם "נגב", אולם "ירושלים", אמר חבר הכנסת אורי אורבך כאשר סיכם את הדיון: אנחנו חוגגים היום יום-הולדת, ויום-הולדת לא מקלקלים במספרים ונתונים, מביאים דברים אופטימיים.

רחל אדטו: צריך להסתכל על החצי המלא של הכוס, ואורי אורבך בדרך כלל מיישם את זה.

רחל אדטו: אבל אני, מה אני יכולה לעשות, אני דבקה בסדר-היום שלי, שתמיד איכשהו מגיע לנושא הבריאות.

רחל אדטו: וחשבתי שאני לא יכולה להעביר את סדר-היום הזה בצורה שמחה כאשר אנחנו עדים וערים לפערים הבלתי נסבלים, בלתי מתקבלים על הדעת, בין מה שקורה במרכז הארץ לבין מה שקורה בפריפריה.

רחל אדטו: ולצורך העניין עיירות פיתוח הן פריפריה גיאוגרפית לעתים, לעתים הם פריפריה חברתית, אבל הפערים קיימים ואי-אפשר להתעלם מזה, אפילו היום, שזה יום-הולדת.

רחל אדטו: ולכן חשבתי שאני אקדיש – כמו שבבוקר הקדשתי את הדקות שניתנו לי לדבר על נושא הפערים בבריאות, אני הייתי מבקשת לנצל גם את הבמה הזאת ולהגיד פעם נוספת; אדוני היושב-ראש שמע אותי אומרת את זה כבר כמה פעמים, כי אני חושבת שזה המסר הנכון והעיקרי שמשרד הבריאות והממשלה הזאת צריכים לאמץ: פריפריה גיאוגרפית, פריפריה חברתית, מרכז הארץ – צריכה להיות שוויוניות.

רחל אדטו: ולכן, רק כדי לחזק את זה, ויסלחו לי אלה ששמעו, אני רוצה להקריא מייל שהגיע אלי אתמול בערב.

רחל אדטו: הוא לא מוזמן, הוא הגיע באקראי לגמרי אתמול בערב, והוא נשלח מעזרא רבינס, שהוא ראש המועצה האזורית של הערבה התיכונה.

רחל אדטו: המכתב מיועד אלי אישית, והוא כותב לי: הנדון: מנפלאות שירותי הבריאות בערבה התיכונה.

רחל אדטו: מצאתי לנכון לספר לך את הסיפור מסוף השבוע האחרון, המשקף את כל ההתנהלות בתחום שירותי הבריאות באזור הפריפריאלי ביותר במדינת ישראל.

רחל אדטו: בסוף השבוע התקיים פסטיבל יוגה בערבה, ואחת המשתתפות אשר הגיעה מירושלים התייבשה.

רחל אדטו: מה עושים?

רחל אדטו: מתקשרים לעזרה ראשונה.

רחל אדטו: אחרי דין ודברים ארוך ומייגע, שאלות כגון יש ביטוח, אין ביטוח, תשלמי 100 שקל, חייבו אותה על השיחה, עירוי צריך לעשות במרפאה, ומאחר שאין אף מרפאה בכל האזור, תזמיני אמבולנס על חשבונך ותיסעי שעה וחצי לאילת או באר-שבע.

רחל אדטו: הזוי, אבל אמיתי.

רחל אדטו: עלות האמבולנס, לדבריו, 1,500 שקלים.

רחל אדטו: ואז הוא אומר: בימים אלו אנו מנסים לקדם תקציב להקמת מרפאה אזורית אשר תיתן מענה כראוי לפריפריה הרחוקה ולתושבים המבקרים באזור, וכמובן לנוסעים בכביש הערבה.

רחל אדטו: שירותי הבריאות בערבה התיכונה סתיו 2010 – מדינת ישראל עם הפנים לפריפריה?

רחל אדטו: הוא שאל את זה בסימן שאלה גדול.

רחל אדטו: הוא מציע גם כמה רעיונות בנושא הזה.

רחל אדטו: זה מקור הבעיה.

רחל אדטו: מה שכתוב כאן זה חלק מההתייחסות שלנו, זה המצב בשטח, ולא ניתן לטייח אותו.

רחל אדטו: ואם נדבר קצת בפועל מה קורה שם, הפערים שמדברים עליהם בין פריפריה – ולא משנה כרגע חברתית, גיאוגרפית, בין מרכז הארץ לבין הפריפריה – לא משנה אם זה צפון או לא דרום או דרום, בשני המקומות, גם צפון גם דרום, הבעיה היא אותה בעיה.

רחל אדטו: החסר, הפערים, חוסר השוויוניות בין הצפון והדרום לבין מרכז הארץ, זהים.

רחל אדטו: על מה מדברים?

רחל אדטו: על דברים שניתן למדוד אותם: מיטות אשפוז, חסר בצפון ובדרום יחסית למרכז, עמדות טיפול נמרץ, היקף כוח-אדם, מכשירים רפואיים.

רחל אדטו: שמענו לא מזמן את סגן השר מתפאר שהנה משרד הבריאות נותן מענה לפריפריה, וועדת העבודה אישרה שמונה מכשירי MRI לפריפריה.

רחל אדטו: רבותי, מתוך שמונה מכשירי MRI האלה הגיעו רק ארבעה לפריפריה, ארבעה נשארו במרכז הארץ, אחרי שנה שמחפשים איך לחלק אותם.

רחל אדטו: זאת אומרת שגם המכשירים הרפואיים – גם זה חלק מהעניין.

רחל אדטו: אם מסתכלים על שיעור המומחים – – –

ראובן ריבלין: הואיל והייתי כשקיבלו את ההחלטה בוועדת הכספים, נדמה לי שאנחנו דיברנו בזמנו על שישה, הוסיפו שניים והם הלכו.

ראובן ריבלין: לכן האיזון – – –

רחל אדטו: נכון.

רחל אדטו: זה היה בפעמיים.

רחל אדטו: אבל בסך הכול, מתוך השמונה, בבת אחת חילקו את השמונה, אז זה התחלק לארבעה במרכז וארבעה בפריפריה.

רחל אדטו: עוד כמה עובדות יבשות שרק מרמזות על זה: שיעור הרופאים המומחים במרכז הוא 82% מהרופאים במרכז הארץ, לעומת 57% מהרופאים בפריפריה שהם מומחים.

רחל אדטו: הדבר הזה הוא משמעותי, יש לו השלכות, יש לו השלכות על בריאות התושבים, ולכן לא בכדי תוחלת החיים בפריפריה, בצפון ובדרום, נמוכה מזו שבמרכז הארץ.

רחל אדטו: יש פער של שנתיים.

רחל אדטו: אנשים במרכז הארץ חיים בממוצע שנתיים יותר מאשר האנשים בפריפריה.

רחל אדטו: רשמית, נתונים של הלמ"ס.

רחל אדטו: תמותת תינוקות גדולה בהרבה בצפון ובדרום מתמותת התינוקות במרכז הארץ.

רחל אדטו: הנתון המאוד מעניין: מחלות לב.

רחל אדטו: מחלות לב – לא היה צריך להיות שום פער בזה, הרפואה היא אותו דבר, היא רפואה שוויונית, ולמרות הכול מחלות לב – באופן משמעותי יש יותר בצפון ובדרום מאשר במרכז.

רחל אדטו: ממה זה נובע?

רחל אדטו: תנאים?

רחל אדטו: לא.

רחל אדטו: קרוב לוודאי שחסר ברופאים, חסר ברפואה מונעת, מביאים לידי כך שאנשים נמנעים מלגשת לרופא.

רחל אדטו: גם מצב סוציו-אקונומי עם השתתפות עצמית אצל הרופא מונע מאנשים לגשת יותר בפריפריה מאשר במרכז.

רחל אדטו: הדבר האחרון שחשוב מאוד להדגיש זה המחסור ברופאים.

רחל אדטו: יש חסר ברופאים במדינת ישראל בכלל, יש חסר בלתי נסבל ברופאים בפריפריה.

רחל אדטו: ואם נחזור למכתב שבו התחלתי, ראש המועצה הערבה התיכונה – בכל הערבה התיכונה יש רופא אחד 24 שעות ביממה, ואם הוא נוסע או הוא הולך או הוא יוצא לחופש, אין רופא שמכסה את הערבה התיכונה, ולא ניתן להשיג.

רחל אדטו: ולכן, כשאנחנו מדברים היום, ביום השמח הזה, ואנחנו מדגישים את הפריפריה – צר לי, אני לא יכולה להשתתף בשמחה הזאת כל זמן שהנתונים והדברים שהעליתי כאן לסדר-היום לא נפתרים.

רחל אדטו: קראתי למשרד הבריאות, אני קוראת למשרד הבריאות, אני קוראת לממשלה, אני קוראת למשרד האוצר לקחת את הנושא הזה כנושא מרכזי בתוכניות משרד הבריאות.

רחל אדטו: הסתכלתי אתמול בתקציב, חיפשתי וחיפשתי וחיפשתי וחיפשתי לראות מה מוקצה השנה לתוכנית הזאת, איך הולכים לשנות את התמונה.

רחל אדטו: צר לי, לא ראיתי איזו תוכנית שתגיד: הנה, אנחנו משקיעים בהעברת רופאים, העתקת רופאים, תגמול רופאים שיעברו לצפון.

רחל אדטו: לא ראיתי את החלק הזה.

רחל אדטו: לא ראיתי שמשפצים בתי-חולים בצפון.

רחל אדטו: ב-50 מיליון שקל לשנה, כאשר רוצים לשפץ את כל בתי-החולים בארץ, לא ישפצו, לא את נהרייה, לא את "פורייה" ובוודאי לא בדרום.

רחל אדטו: לכן פעם נוספת אני אומרת: שמחה היא שמחה, אבל יחד עם זה, לנו כחברה – אנחנו כנציגי החברה, חייבים להקפיד ולשים על לבנו למען השוויוניות בחברה.

רחל אדטו: תודה רבה.

ראובן ריבלין: בוודאי תשמחי לברך יחד אתי את נציגות "נשות הדסה", אשר באו לביקור אצלנו כאן בכנסת ישראל.

ראובן ריבלין: "נשות הדסה" דאגו לירושלים כשהיתה פריפריה, והקימו את אחד ממרכזי הרפואה היותר משמעותיים בתולדות מדינת ישראל.

ראובן ריבלין: Welcome to , the Capital of .

ראובן ריבלין: Welcome to , welcome to the shrine of democracy, our parliament, the Knesset of Israel.

ראובן ריבלין: God bless all of you.

ראובן ריבלין: Thank you.

רחל אדטו: A part of them are going to join – – –

ראובן ריבלין: לא, לא, לא.

ראובן ריבלין: אסור לדבר.

ראובן ריבלין: מותר לי בתור יושב-ראש.

ראובן ריבלין: Unfortunately we can't speak other language other than Israeli Hebrew or Arabic, according to the protocol of the Knesset.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: רבותי חברי הכנסת, חבר הכנסת יצחק וקנין, ממלא-מקום יושב-ראש הכנסת – בבקשה, אדוני.

יצחק וקנין: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אדוני שר התקשורת ידידי משה כחלון, כמי שגדל בפריפריה – כל חיי, עד היום, אני מתגורר ביישוב שהוא לכל הדעות מהרגעים הראשונים של מדינת ישראל, עם הקמתה.

יצחק וקנין: הורי, כשעלו ממרוקו, היו חודש ימים במחנה עלייה ליד חיפה, ומייד לקחו אותם לירושלים, כך נאמר להם.

יצחק וקנין: ואלה היו מושבים, תארו לעצמכם, בקו העימות.

משה כחלון: אדוני היושב-ראש, תראה איזו גדולה ירושלים, עד ואדי-עארה.

יצחק וקנין: כתוב: עתידה ירושלים להגיע עד דמשק.

יצחק וקנין: אבל היום קשה להגיד את זה.

ראובן ריבלין: כמה עולים פשוט פורקו מהמשאיות בלכיש ואמרו להם: אתם בירושלים.

משה כחלון: בבית-שאן.

ראובן ריבלין: בבית-שאן.

אורי אורבך: יש כאלה שעוד לא עדכנו אותם עד היום.

ראובן ריבלין: יש כאלה.

ראובן ריבלין: תשמע, בשביל זה אומרים: עתידה ירושלים.

יצחק וקנין: אני חייב משהו לידידי דניאל בן-סימון.

יצחק וקנין: שמעתי את הנאום לגבי עיירות הפיתוח, המושבים והקיבוצים.

יצחק וקנין: הימים הראשונים במושבים – הורי עלו כבר בשנת 1951 למושב יערה, ממש תחילת הקמתה של המדינה, והיישוב שלנו היה יישוב של תימנים בתחילה, שעלו בעליות הראשונות.

יצחק וקנין: כשאנחנו הגענו הם כבר היו ותיקים פה, אז הם עברו למגדיאל, למרכז הארץ, וכל המרוקאים נשארו במושב יערה.

שלמה מולה: למה אתה הולך רחוק?

שלמה מולה: כשאני הגעתי לארץ הגעתי לאשקלון, אמרו: אתה 10 מטר מירושלים.

יצחק וקנין: העלייה שלך – אני רוצה שתבין.

יצחק וקנין: עם כל התלונות שיש לעלייה – –

ראובן ריבלין: פריס זה היה.

יצחק וקנין: – – הרוסית והעלייה האתיופית – אני חייב להגיד את זה פה, אמר את זה דניאל בן-סימון במילותיו העדינות: זו עלייה – אני אתן את הדוגמה של הורי, שמים היו צריכים להביא בדליים מבארות המים.

יצחק וקנין: לא היו ברזים, לא היו חלונות, נתנו דירות של חדר וחצי למשפחות עם תשעה ילדים ושמונה ילדים, כולם משפחות ברוכות ילדים.

יצחק וקנין: המושב שלי כולו היה מרוקאים, זאת אומרת כל העלייה ממרוקו הגיעה לשם.

יצחק וקנין: דרך אגב, זה היה איזה מין דפוס של יישוב הארץ, לא רק ביישוב שלי.

יצחק וקנין: ידידי היושב-ראש העיר לכחלון לגבי הלובים.

יצחק וקנין: מושב לידי כולו לובים, מושב לידי כולו פרסים, מושב לידי כולו תוניסאים.

יצחק וקנין: פשוט לקחו את העלייה והלבישו אותה, וכך זה בעצם בכל המושבים – עירקים, כורדים – הרבה מושבים, שהם ברובם כל יישובי קו העימות.

יצחק וקנין: נכון, היה פער גדול בין המושבים לבין הקיבוצים.

יצחק וקנין: היה פער.

יצחק וקנין: למשל כשרצינו לשחות בבריכה, זה היה רק בקיבוצים, כי במושבים לא היו בריכות.

יצחק וקנין: זה כבר בשנות – – –

אורלי לוי אבקסיס: – – –

יצחק וקנין: היינו נכנסים בלי רשותו של אף אחד.

יצחק וקנין: אבל אין ספק שההורים שלנו הקימו את מדינת ישראל במלוא מובן המלה.

יצחק וקנין: לחיות באותה תקופה – אני מדבר על המושב שלי לפחות, מרחק 800 מטר – – –

ראובן ריבלין: אני מציע: היו שותפים להקמת מדינת ישראל.

יצחק וקנין: כן, שותפים להקמתה של מדינת ישראל.

ראובן ריבלין: במאה אחוז.

יצחק וקנין: אין ספק בכלל.

יצחק וקנין: לחיות באותם מקומות, 800 מטר מהגבול, כשבלילה יש "פדאיון", עד שנות ה-60, אפילו באמצע שנות ה-70 עדיין היו חדירות, עד שעשו את הגדר.

יצחק וקנין: אבל בכל אופן היתה התפתחות של היישובים ושל המושבים בצורה הדרגתית, לא מהירה.

יצחק וקנין: אני יכול להגיד שרק באמצע שנות ה-70 סללו את הכביש, סללו כביש אספלט.

יצחק וקנין: עד אז נסענו על כורכר, לא היה אפילו כביש סלול – אני מדבר אתכם על 20 ומשהו שנים אחרי הקמת המדינה.

יצחק וקנין: הייתי כבר בן 15, 16, כך שהדברים עוד זכורים לי היטב.

יצחק וקנין: אין ספק, רבותי, שהיום המצב אחר לגמרי.

יצחק וקנין: אנחנו מדברים על יישובים שכבר התפתחו והכפילו את עצמם – גם התשתיות, גם מיזוג הגלויות.

יצחק וקנין: אני חושב שהיום יש לנו את כל מיזוג הגלויות של עם ישראל, ביישוב שלי לפחות.

יצחק וקנין: מרוקאים, אשכנזים, כל העדות, הכול מעורבב.

יצחק וקנין: אבל, רבותי, אי-אפשר לפסוח על מה שאנחנו צריכים לעשות, את זה אמר דניאל בן-סימון, וגם הדוברת שלפני.

יצחק וקנין: אני אקח לדוגמה את המרפאות.

יצחק וקנין: ביישובים שלנו היו מרפאות.

יצחק וקנין: היום אין מרפאות ביישובים כדי לקבל שירות רפואי.

יצחק וקנין: אם מישהי בגיל 88, שתאריך ימים, צריכה לנסוע למרכז הרפואי כשיש לה אוטובוס פעם אחת ביום – אפשר להגיד פעמיים ביום, כמעט אין תחבורה ציבורית – אנחנו נאלצים לעשות את הפעולה הזאת של לקחת ולהחזיר, כי אין ברירה, אין תחבורה ציבורית, גם היום.

יצחק וקנין: המצב הזה לא פשוט.

יצחק וקנין: פעם היתה מרפאה, כל בעיה קטנה היו הולכים למרפאה ומקבלים שירות.

יצחק וקנין: גם זה נסגר במושבים.

יצחק וקנין: יש דברים שבמקום שיהיה שיפור לאלה שיסדו והקימו את אותם יישובים, היום הם בעצם נאלצים לעבור תלאות כדי לקבל שירות.

יצחק וקנין: אני חושב שהבעיה המרכזית – וזו אולי החשיבות של כל היום הזה – הבעיה המרכזית שתעמוד בפני מדינת ישראל בתקופה הקרובה זה הבינוי והשיכון.

יצחק וקנין: אני אומר את זה במלוא האחריות.

יצחק וקנין: רבותי, ישנה בעיה שאם לא נפתור אותה – אני זוכר שנאמתי פה לפני כשלוש שנים בנושא מלחמת לבנון, חודשיים לפני המלחמה, ואמרתי דברים שאני חושש שהולכים לקרות.

יצחק וקנין: לצערי הרב, הכול קרה אחרי חודשיים.

יצחק וקנין: אני אומר את זה פה היום, תרשמו את הדברים: אם המדינה לא תעשה אותם, רבותי, זו תהיה טרגדיה, אחת הטרגדיות הגדולות שקרו לנו ב-62 שנות קיומה של מדינת ישראל.

יצחק וקנין: אם לא נטפל היום – אמרתי את זה לשר האוצר, אמרתי לפקידי האוצר ובכל הזדמנות אני אומר את זה – בעיית השיכון מחריפה ואין לה פתרון.

יצחק וקנין: הכוונה שאין לה פתרון מיידי, כי אם לא נקבע מדיניות היום, לא מחר, היום, מה אנחנו הולכים לעשות וכמה אנחנו בונים – להוריד חסמים; אי-אפשר עם ססמאות יותר, צריך לבצע את הדברים מייד, המצב בלתי נסבל.

יצחק וקנין: אי-אפשר שבעיירה שלומי – אני אתן דוגמה ספציפית – דירה שעד לפני שנה פועל שכר ב-1,000, 1,100 שקלים, הוא משלם היום 2,500 שקלים על אותה דירה.

יצחק וקנין: הוא לא שינה את משכורתו.

יצחק וקנין: רבותי, זו קטסטרופה.

יצחק וקנין: אין דירות, אין מצאי של דירות.

יצחק וקנין: גם אותו אזרח רוצה לרכוש דירה – אין לו, ואם הוא רוצה לרכוש אותה, רבותי, המחיר שלה האמיר.

ראובן ריבלין: איך זה לא בא לידי ביטוי באינדקס יוקר המחיה?

יצחק וקנין: רבותי, אני אומר לכם דברים באחריות מלאה.

יצחק וקנין: אמרתי את זה לפקידי האוצר ונתתי דוגמאות.

יצחק וקנין: המצב חמור.

יצחק וקנין: מה שמדברים בתל-אביב – בתל-אביב זה כבר שיגעון, בירושלים זה שיגעון, אבל הפריפריה זועקת.

יצחק וקנין: אי-אפשר להמשיך את זה אפילו דקה, כיוון שמשכורתו של אותו פועל לא השתנתה.

יצחק וקנין: הוא מרוויח שכר מינימום והוא משלם היום פי-שניים שכר דירה.

אורלי לוי אבקסיס: קרקעות לא חסר שם.

יצחק וקנין: אני אומר לכם, רבותי, אם לא ניקח את זה במלוא הרצינות, אדוני השר כחלון – אני יכול לזעוק, אני יכול להגיד את הדברים, אני אומר את זה לשרים, אני אישית הגשתי הצעת חוק הלוואות לדיור לזכאים באזור הפריפריה.

מנחם אליעזר מוזס: – – –

ראובן ריבלין: לפחות הם משלמים פחות ל"פלאפון", הם חוסכים חלק – יישר כוח.

יצחק וקנין: אני אומר לך, הגשתי הצעת חוק, הנחתי אותה, ואני מעכב אותה.

יצחק וקנין: אני מעכב את הצעת החוק, מחכה ואומר: זה שבוע אחרון שאני מעכב אותה.

יצחק וקנין: לא אעכב אותה יותר, מכיוון שזה בלתי אפשרי.

אורלי לוי אבקסיס: מה שר השיכון חושב על זה?

יצחק וקנין: שר הבינוי נותן את כל הגיבוי.

יצחק וקנין: היו לנו שיחות כל הזמן על הנושא.

יצחק וקנין: אנחנו לא רוצים להגיע לפיצוץ.

יצחק וקנין: אני חושב שנושא הבינוי הוא מרכז העניינים היום, לפני כל הדברים.

יצחק וקנין: אם לא ניתן לזה – אם אין פתרון לזוג צעיר, רבותי, זה ייצור מצב של שבירת כל הכלים.

מנחם אליעזר מוזס: שני חדרים בצפת זה למעלה מחצי מיליון.

יצחק וקנין: אני לא מדבר על מחירים.

יצחק וקנין: המחירים האמירו שחקים.

יצחק וקנין: דירה שהיו רוכשים ב-180,000 באזור הפריפריה, של ארבעה חדרים, נמכרת היום ב-380,000, 400,000.

יצחק וקנין: לכן, רבותי, צריך פתרון לדיור, צריך לבנות.

יצחק וקנין: המדינה חייבת לקחת את הנושא הזה לידיים, לא להשאיר אותו פרוץ בצורה כזאת.

יצחק וקנין: היום אין פתרון לזוגות צעירים, וזו הבעיה המרכזית.

יצחק וקנין: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: חבר הכנסת אורי אורבך, בבקשה, ואחריו – חברת הכנסת אורלי אבקסיס.

אורי אורבך: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, בכינוס שהיה קודם לכן כאן בכנסת עם ראשי ערי הפיתוח אמרתי כמה דברים.

אורי אורבך: על חלקם אני אחזור, אבל אפתח אותם לעוד כמה כיוונים.

אורי אורבך: הערתי, כיוון שישבה לידי רופאה צמודה, שביום הולדת, כשאתה בא למסיבת יום הולדת, אתה לא מצפה שהאיש שחוגג אתך יפרוס את הגיליון הרפואי שלו.

אורי אורבך: הרבה פעמים יש נטייה, בעיקר כשבאים פה לכנסת – – –

ראובן ריבלין: אלא אם כן הוא גם העורך-דין שלו.

משה כחלון: אם הוא בריא, אין בעיה.

אורי אורבך: אולי את הצוואה.

אורי אורבך: לערי הפיתוח יש הרבה בעיות, אבל כשבאים לכנסת לאירוע כזה, ישר פורסים את הכול ושוכחים את ההישגים הגדולים שיש.

אורי אורבך: קודם כול ההישג של עצם הקמתן של ערי הפיתוח, עוד לפני שאנחנו דנים בבעיות ובתעסוקה ובאבטלה ובתעשייה ובחינוך ובפיזור האוכלוסין.

אורי אורבך: מדינת ישראל הקימה, בתוך פרק זמן קצר מאוד של כמה שנים בשנות ה-50, עשרות יישובים – זה כבר נראה לנו דבר כל כך טבעי – בתנאים הרבה יותר קשים מאשר בעשורים שגדלנו והתפתחנו מאז מבחינה כלכלית.

אורי אורבך: אבל המדינה היתה רתומה למשימה לאומית חשובה מאוד, ואת זה צריך לציין ולחגוג, בלי להימנע מפתרון הבעיות הקשות שיש.

ראובן ריבלין: לא היה קל לעם לעשות היום את מה שעשו בשנות ה-50.

אורי אורבך: אני גר בעיר שהקימו לפני 15 שנה, מודיעין – עיר שנחשבת הצלחה, היא לא עיר פיתוח, אנשים שבאו מרצון, עם כסף פנוי יחסית, מעמד הביניים.

אורי אורבך: אתם יודעים כמה קשה להקים עיר?

אורי אורבך: אני אומר לכם בתור אחד שלא הקים עיר אף פעם שזה קשה, זה לוקח שנים, וכאן, בראייה היסטורית, זה כמעט במכה אחת.

אורי אורבך: בלי כסף, אנשים עם קשיי קליטה, נעקרו, חלק מרצון וחלק עם עזרה מלא-ידידים בארצות האסלאם, הגיעו לפה ובנו כאן ארץ.

אורי אורבך: לכן, את זה צריך לציין ולחגוג.

אורי אורבך: הרבה פעמים, כשאנחנו מדברים על 100 שנה לתל-אביב, 100 שנה לתנועה הקיבוצית, ישר זה לוקח אותנו למחוזות נוסטלגיים שאנחנו מאוד אוהבים.

אורי אורבך: אנחנו חושבים על ערבי זמר כשאנחנו חושבים על הקיבוץ, וגם בקיבוצים יש הרי הרבה בעיות כלכליות, חברתיות ואחרות, אבל אנחנו אומרים: זו ראשית ההתיישבות החקלאית, תל-אביב היא העיר העברית הראשונה.

אורי אורבך: ערי הפיתוח, גם עם השם הלא-מוצלח הזה – "ערי הפיתוח" זה נשמע כמו טעוני טיפוח, כמו משהו שדורש, כמו המדינות המפותחות, המתפתחות.

חיים כץ: – – –

אורי אורבך: אצלנו בבית-הספר, כשקראו לכיתה "כיתה מדעית", ידענו שזו הכיתה המפגרת יותר.

אורי אורבך: כשאתה דוחף למישהו שם חיובי כדאי לבדוק את השיניים של הפרה הזו.

אורי אורבך: יש בצפון "חוות הגז".

אורי אורבך: מה זה חוות הגז?

אורי אורבך: זה המקום שהוא הכי מזוהם והכי בעייתי, קוראים לו "חוות".

אורי אורבך: אחו.

אורי אורבך: תדמיין את הצלילים הנוגים של הרועים.

אורי אורבך: זו שפה.

אורי אורבך: הרבה מקומות עבודה קוראים למקום שלהם "המשפחה", ובבוקר מפטרים איזה 40–50 עובדים.

אורי אורבך: אני לא יודע, במשפחה שלי לא מפטרים כל כך מהר אנשים.

אורי אורבך: לפעמים נותנים שם חיובי למשהו שהוא בעייתי.

אורי אורבך: אני חושב שבאמת אפשר כבר להיפרד מהשם הזה.

אורי אורבך: מדובר בערי שדה, ערים קטנות, חלק מהערים הקטנות הפכו לערים גדולות, ואני חושב שבראייה היסטורית זה סיפור הצלחה מאוד גדול, ויש בעיות ודברים שמאפיינים את המקומות, שחלקם הגדול הם מקומות מרוחקים מהמרכז.

אורי אורבך: אני חושב שאחת הבעיות הגדולות של ערי הפיתוח היא סוד ההצלחה – ואין עיני צרה – של תל-אביב והמרכז.

אורי אורבך: תל-אביב, בעשור, עשוריים האחרונים, הפכה להיות מגנט הרבה יותר חזק ממה שהיא היתה לפני 20–30 שנה.

אורי אורבך: כלומר, צעירים רבים בני 20–22, אחרי צבא, בערי השדה, במקומות המרוחקים, רוצים לעבור למרכז, כי שם החברה, שם התעסוקה, כי הם חושבים ששם העתיד.

אורי אורבך: והכוח הגדול, הכלכלי בעיקר, המושך, של תל-אביב גורם, לא נגיד להתרוקנות של העיירות האלה, אבל בהחלט לפגיעה אנושה באנשים צעירים ובזוגות שבונים את בתיהם.

אורי אורבך: לצורך כך המדינה צריכה לא רק לחגוג ולא רק לציין ולא רק לספר, כמונו כאן, על ההישג ההיסטורי, אלא להפוך את הערים האלה לאטרקטיביות קודם כול לאנשים שנולדו שם וגדלו שם, בגרו שם והתחנכו.

אורי אורבך: וזה עושים באמצעות חינוך ודיור ותעסוקה, במקומות שיותר קל לבנות שם, אם – אחרי שהרפורמה במינהל מקרקעי ישראל תושלם סוף-סוף ולא נסתפק רק בסגירת מרפסות; כי כמה מרפסות אתה כבר יכול לסגור?

אורי אורבך: כמה זוגות צעירים אתה יכול לשכן במרפסת שלך?

אורי אורבך: צריך לבנות בתים במקומות האלה.

אורי אורבך: סיפר ראש עיריית יבנה לשעבר, עמיתנו חבר הכנסת מאיר שטרית, שבשנות ה-70 הם קיבלו החלטה ביבנה, שהיתה עיירת פיתוח, מה שנקרא, לבנות רק "בנה ביתך" למשך תקופה ארוכה.

אורי אורבך: ואנשים אמרו – יבנה?

אורי אורבך: יבנה זה ליד אשדוד.

אורי אורבך: גם, הרבה פעמים כאשר מדברים במלעיל – שתדעו, יש שני דברים שכשרוצים להפחית את הערך של משהו עושים אותם.

אורי אורבך: או בערבית אומרים: יאללה, ג'ורה, כאילו ערבית זה רק מלים כאלה; או במלעיל על מקומות – יבנה, אשדוד.

אורי אורבך: זה הופך ישר את המקומות האלה לכאילו חורים.

אורי אורבך: זה חלק מהתודעה שאנחנו צריכים לשנות.

אורי אורבך: אני לא אומר, אנשים מדברים באופן טבעי כמו שהם רוצים, אבל יש פה קרב על התודעה, ולכן, גם הציון הזה, שאנחנו מציינים 60 שנה לערי הפיתוח, הוא חלק מקרב על תודעה, בלהגיד: זה חלק משרשרת החלוציות.

אורי אורבך: עד שגם אלו שלא חשבו על זה בהקשר הזה, יחשבו.

אורי אורבך: לתודעה יש משמעות פרקטית.

אורי אורבך: זה לא תעמולה, זה לא הסברה.

אורי אורבך: יש משמעות פרקטית, מעשית, גדולה מאוד.

אורי אורבך: כי במקום שיש לו דימוי טוב, ולמפעל שהוא ציוני, חלוצי ושמאמינים בו – לאנשים יותר קל להשתכנע לבנות בו בית ולקנות שם מגרש ולבנות שם מפעל ולגדל שם את הילדים שלהם.

אורי אורבך: ולכן, זה לא משהו של קוסמטיקה, של נדבר טוב ויהיה טוב, אלא: נדבר טוב, וממילא, יחד עם עזרה גדולה מהממשלה, גם המקומות האלה יהיו הרבה יותר טובים.

אורי אורבך: אחד הדברים – וזו נקודה אחת חשובה שאני רוצה לסיים אתה – שאני חושב שמייחדים את ערי הפיתוח, זה הקהילות של ערי הפיתוח.

אורי אורבך: אני לא מדבר עכשיו על כל הק, על כל התושבים של העיר, אלא על העובדה שחלק גדול מההבדלים שמאוד מוכרים לנו בערים הגדולות מיטשטשים שם, ואני מדבר בעיקר על ההבדלים שבין דתיים לחילונים.

אורי אורבך: בעצם אפשר לומר שאחוז נכבד מאוד מהתושבים בערי השדה ובערי הספר, אי-אפשר להגדיר אותם כדתיים דווקא או כחילונים דווקא.

אורי אורבך: וההגדרות האלה גם לא כל כך חשובות במקומות האלה.

אורי אורבך: אנשים הם יהודים, וטוב להם עם היהדות שלהם.

אורי אורבך: הם לא עסוקים כל היום בדקדוקי-דקויות, גם אין להם אולי האפשרות, כמו בפתח-תקווה וברעננה ובתל-אביב, להקים בית-ספר שהוא בדיוק לתת-זרם שמתאים לך – בעיקר בית-ספר שהשני לא יתקבל אליו; חלק גדול ממוסדות החינוך מוגדרים על-פי מי שאתה לא מקבל, לאו דווקא על-פי מי שאתה מקבל.

אורי אורבך: ובערי השדה, בערים היותר מרוחקות מהמרכז, אנשים רבים יותר נינוחים ביחס ליהדות שלהם.

אורי אורבך: והעובדה הזאת מאפשרת ליצור קהילות – הן אם זה סביב בית-כנסת והן אם זה סביב בית-ספר – שהן הרבה יותר פתוחות והרבה יותר מזמינות גם אנשים מבחוץ.

אורי אורבך: ואנחנו רואים, ובזה אני בהחלט רואה גאווה גדולה לציונות הדתית – – –

חיים כץ: – – – שתסיים.

אורי אורבך: זו דרכי לסיים – – –

חיים כץ: רבע שעה כבר.

חיים כץ: יש יום ארוך.

דני דנון: בנושא חשוב כל כך, אדוני יושב-ראש ועדת העבודה והרווחה, אנחנו לא מגבילים בזמן.

אורי אורבך: בוועדת העבודה והרווחה אני יודע שהכול מאוד קצר ויעיל.

אורי אורבך: זו דרכה של עבודת החקיקה, היא לא דורשת דיונים ארוכים ומעמיקים.

חיים כץ: בוועדה אצלנו מנסים לעבוד, לא לחרטט.

חיים כץ: אני אומר לך – – –

דני דנון: חבר הכנסת חיים כץ, אתה נמצא בפרלמנט.

דני דנון: המלה "פרלמנט" היא מלשון "לדבר".

דני דנון: אז לכן, בוא נרשה לחבר הכנסת אורבך להשלים את דבריו.

אורי אורבך: בעבודת המליאה יש מקום להעלות רעיונות וטיפה להרחיב, גם אם הזמן הוא קצר.

אורי אורבך: בעד זה אין חובת נוכחות.

אורי אורבך: אני חושב שאחת הגאוות של הציונות הדתית, שהרבה פעמים אנחנו שומעים את הססמאות האלה: למה נותנים ליהודה ושומרון, להתנחלויות, שייתנו לערי הפיתוח.

אורי אורבך: זה הציבור העיקרי ששולח את בניו ובנותיו, כקבוצות, לערי הפיתוח ב-30 השנים האחרונות: גרעינים תורניים, ישיבות הסדר, ישיבות גבוהות – כמשימה שהציבור הזה לקח על עצמו.

אורי אורבך: זה גם משתלב עם עוד צרכים, עם סיבות כלכליות, אבל באים כקבוצות.

אורי אורבך: זה דבר שמשנה ערים.

אורי אורבך: ובכלל, אני חושב שלדבר על התנחלויות מול ערי הפיתוח, הניסיון הזה לשסות, הוא הפך להיות רעה חולה.

אורי אורבך: ראינו את זה רק בשבוע שעבר: כסף לסטודנטים ולא לאברכים.

אורי אורבך: תמיד יש איזו ססמה שצריך להגיד שהקבוצה הזאת היא האשמה בכל חוליינו ובכל בעיותינו, ואז מגייסים איזו תמיכה של ההמונים נגד הרעים האלה, כאילו כל הבעיות נובעות משם, וכך לא צריך לטפל בבעיות האמיתיות.

אורי אורבך: אנחנו צריכים לבנות את הארץ, כל אחד במקום שהוא מאמין.

אורי אורבך: הקבוצות שהן אקטיביסטיות בבניין הארץ, שיש בהן אלמנטים חלוציים וקבוצתיים, אלה הקבוצות שחלקן הולכות ליהודה, חלקן לשומרון, חלקן לגליל ולנגב.

אורי אורבך: אתם תראו – זו אותה כיפה סרוגה.

אורי אורבך: אני מקווה שגם אלה שאומרים: כסף לשכונות ולא להתנחלויות, שלא ילכו להתנחלויות.

אורי אורבך: שיקימו קבוצות לנגב, לגליל – – –

שלי יחימוביץ': זה יצא – – – המשפט הזה.

אורי אורבך: זה יצא, זה יצא.

אורי אורבך: אבל השבוע את שמעת: כסף לסטודנטים ולא לאברכים.

אורי אורבך: זו אותה גברת בשינוי אדרת, אותו תפוז בשינוי חרוז.

אורי אורבך: בכל פעם צריך משהו אחר, קבוצה אחרת לשסות בה את ההמונים ואת האספסוף.

אורי אורבך: ולפעמים האספסוף זה אספסוף אינטליגנטי, אינטלקטואלי; זה לא ההמונים המיוזעים שצועקים קריאות גנאי בכיכר, אלא אנשים שכותבים מאמרי מערכת בעיתונים מכובדים, שהם כותרי כותרות, שהם גרפיקאים, והכול ממוזג, והכול צונן, והכול מנומק.

אורי אורבך: אז במלאות 60 למפעל ערי הפיתוח אני חושב – אי-אפשר לאחל עד מאה-ועשרים; אנחנו מאחלים, לעולמי עד, המשך שגשוג, הצלחה, פתרון הבעיות, ולראות את ערי הפיתוח כמו מפעלים ציוניים אחרים כעוד נקודות אור בשרשרת הציונית והחלוצית.

דני דנון: תודה רבה לחבר הכנסת אורי אורבך.

דני דנון: אנחנו לא נגביל בזמן, אבל כן נבקש מהדוברים הבאים לתמצת את דבריהם.

דני דנון: אמרתי ליושב-ראש שלומר בכנסת שאין הגבלת זמן זה מסוכן, אבל בגלל חשיבות הנושא אנחנו נמשיך.

דני דנון: הדוברת הבאה, חברת כנסת אורלי לוי אבקסיס, בבקשה.

דני דנון: אחריה, אחרונת הדוברות – חברת הכנסת ציפי חוטובלי.

דני דנון: ישיב – סגן השר איוב קרא.

אורלי לוי אבקסיס: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אדוני כבוד השר, ביום שבו אנחנו מציינים 60 שנה לעיירות הפיתוח אני באמת ניצבת מול דילמה קשה.

אורלי לוי אבקסיס: אתם יודעים מה?

אורלי לוי אבקסיס: אפשר לומר אפילו אכזרית.

אורלי לוי אבקסיס: לאיזו מציאות עלי להתייחס?

אורלי לוי אבקסיס: לזו שנותרה חרותה בזיכרונם של הורינו, שעל שכמם הוטלה המשימה הלאומית הגדולה דאז – כיבוש השממה?

אורלי לוי אבקסיס: הפיכת המדבר השומם לארץ נושבת?

אורלי לוי אבקסיס: אדמת טרשים למקום מגורים שבו גדלים ילדים?

אורלי לוי אבקסיס: בעמל קשה ומפרך נדרשו העולים דאז ליצור חומת מגן אזרחית לאורך גבולותיה של המדינה הצעירה.

אורלי לוי אבקסיס: אל מול התמונה ההירואית הזאת, שמן הראוי שתהיה לנו לתזכורת תמידית על פועלם של הראשונים, אני מרכינה את ראשי בהשתאות אבל גם בגאווה גדולה.

אורלי לוי אבקסיס: אדוני היושב-ראש, עצובה אני שבאמת באותה מידה אני חייבת גם להביט על התמונה הכוללת של מדינתנו ושל הישגיה דרך עיניהם של ילדי דור ההמשך של אותם ראשונים, של אותם חלוצים של העלייה שאנחנו מדברים בה.

אורלי לוי אבקסיס: האם הם נהנים, הילדים האלה, מאותם תנאים שבהם גדלים או מתפתחים אחיהם במרכז הארץ?

אורלי לוי אבקסיס: האם הישגיהם מתקרבים לשל דומיהם בעיר הגדולה?

אורלי לוי אבקסיס: הרי מבחני המיצ"ב ומדדים אחרים מראים פער מדאיג שהולך וגדל ברמת החינוך בין עיירות הפיתוח לבין המרכז המבוסס.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו גם ניהלנו על זה איזה דיון בוועדה לזכויות הילד.

אורלי לוי אבקסיס: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני לא סתם בחרתי ככה לפתוח ולכוון אל נושא החינוך, אבל נושא החינוך הוא אליבא דכולי עלמא המפתח לעתיד.

אורלי לוי אבקסיס: אם תמונת המצב היא כמות שהיא אחרי 60 שנה, אני חושבת שיש אנשים שעדיין סבורים – אתם יודעים מה, שזה יימשך ככה עד מאה-ועשרים.

אורלי לוי אבקסיס: אבל מה, לצערי הרב, גם בשאר התחומים המצב דומה, אם לא אפילו חמור מזה – בתעסוקה, בתשתיות, בבנייה, בפיתוח, בהשקעות, אפילו בבריאות.

אורלי לוי אבקסיס: חברת הכנסת אדטו היתה פה – טוב, היא הלכה, כנראה אני פחות מעניינת – אבל בעוד המון-המון תחומים אחרים.

אורלי לוי אבקסיס: נוסף על כך, הרשויות המקומיות במקומות האלה קורסות ממצוקה תקציבית.

אורלי לוי אבקסיס: השירותים לאזרח מתייקרים, אבל במציאות שלנו כנראה התרגלנו לריטואל שהפך לסימפוניה הבלתי-גמורה, כאשר מחוסר ברירה ומפאת מצבן הקשה הרשויות מאיימות בשביתה, ואז מכנסים אותן לכל מיני תוכניות הבראה שהן מבחינתן, כפי שהוכח, מין מיטת סדום שבה גם פיטורי עובדים, גם העלאת ארנונה לתושבים וגם ייקור השירותים.

אורלי לוי אבקסיס: כך חיים ממשבר למשבר, מממשלה לממשלה, מדור לדור, והבעיה, לצערי הרב, עומדת על תלה כאבן שאין לה הופכין.

אורלי לוי אבקסיס: אני יודעת, היו – והיו גם כאלה שדיברו פה עכשיו על נקודות האור, על כך שיש דברים שניתן להצביע עליהם ולהגיד: המציאות היא קצת אחרת.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אני רוצה לשאול, ועל זה בדיוק אני מתרעמת:

אורלי לוי אבקסיס: האם עלי באמת להצביע על נקודות אור שככה מעידות על היוצא מן הכלל, או באמת לשים את הפוקוס על הכלל?

אורלי לוי אבקסיס: האם אנחנו צריכים לחפש את נקודות האור או פשוט להתמודד עם מה שנגלה לאור יום?

אורלי לוי אבקסיס: ומה שנגלה לאור היום, חברים, זה לא משהו שצריך לעודד.

אורלי לוי אבקסיס: אני מצטערת, 60 שנה, אנחנו כאילו אמורים לחגוג.

אורלי לוי אבקסיס: אני חושבת שבשום עיירת פיתוח לא חוגגים היום.

אורלי לוי אבקסיס: לא תראה זיקוקים לא בדימונה, לא בבית-שאן, לא בירוחם ובטח לא בשדרות, ואני מקווה מאוד שהזיקוקים שם לא יהיו של "קסאמים".

אורלי לוי אבקסיס: אבל באמת, רבותי, ראשי הערים נמצאים בסוג של פרדוקס דומה לזה שדיברתי עליו עכשיו.

אורלי לוי אבקסיס: הם מעלים בקול את בעיותיהם, ואם הם יעשו את זה ויעשו את זה בצורה חריפה, אז יאשימו אותם כלא מוצלחים, כאלה שפוגעים בתדמית של העיר שלהם, כאלה שבוכים כל הזמן, כאלה שנחשבים לכישלון של החברה.

אורלי לוי אבקסיס: יצביעו עליהם ויגידו: אתם הורסים את השם של העיר, אתם אלה שיוצרים את התדמית הנוראה הזאת.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אם הם ינסו לייפות את הדברים, את המצב הנוראי שהם חיים בו – אתה יודע, מקצצים להם כל הזמן במענקי האיזון, כשאותו מענק אמור לאזן בין ההוצאות הבסיסיות על השירותים לאזרח שהרשויות צריכות לתת, לבין היכולת שלהן לגבות כספים חזרה, כשהיכולות האלה הולכות וקטנות.

אורלי לוי אבקסיס: הרי אין שם מרכזי תעשייה ענקיים, אין שם אזורי פיתוח, אין שם בנייני יוקרה כמו "אקירוב" שאתה יכול לגרוף עליהם ארנונות גדולות.

אורלי לוי אבקסיס: באמת, צריך להבין, יש להם סכום מסוים שהם מקבלים מהמסים, יש להם שירותים שהם הרבה יותר נרחבים שהם צריכים לתת לאזרחים.

אורלי לוי אבקסיס: יש פה איזה פרדוקס: אם הם מציגים את זה אז הם מנציחים – מנציחים את התדמית הלא-טובה של העיר; אם הם באים ומנסים לייפות את המצב, אז אף אחד לא יקשיב להם, אף אחד לא יגיד כלום.

אורלי לוי אבקסיס: אה, בסדר, אתם מצליחים, אז נשאיר אתכם ככה.

אורלי לוי אבקסיס: נשאיר אתכם ככה, זאת אומרת שאף אחד לא יעזור, ואם אף אחד לא יעזור, אותם תושבים שלהם יבואו ויצביעו עליהם ויגידו להם: אתם משחקים אותה יפי-נפש, אתם לא באמת דואגים ליישובים.

אורלי לוי אבקסיס: אדוני היושב-ראש, מן הראוי שביום הזה, בשנה ה-60 לעיירות הפיתוח, אנחנו נעשה חשבון נפש אמיתי ונוקב, נשאל את עצמנו מה עלינו לעשות, איפה טעינו ומה הלקח אחרי 60 שנה; מה עלינו לעשות כדי לשנות את המצב הבלתי-נסבל, כדי ליצור תנאים לקידומן ולשגשוגן של עיירות הפיתוח.

אורלי לוי אבקסיס: אזרחים הגרים במקומות אלה ראויים לא רק להוקרה.

אורלי לוי אבקסיס: אני גם שמעתי את דניאל בן-סימון – ובאמת אני מעריכה את האדם, הוא אמר דברים מאוד יפים, אבל עוד פעם, מדברים על יום לציון, יום להוקרה, יום לעודד.

גאלב מג'אדלה: את יכולה לחזור על זה?

אורלי לוי אבקסיס: על מה?

גאלב מג'אדלה: – – – דניאל בן-סימון.

אורלי לוי אבקסיס: היו פה כבר בקשות להפוך את זה לסוג של יום הוקרה, להפוך את היום הזה בשנה להוקרה לעיירות הפיתוח.

אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה להגיד לכם, באמת, אולי נוותר על ההוקרה ונגיע למקום של הכרה ממלכתית בצורך במתן תמריצים וסיוע מועדף בכל תחומי החיים – בתחום הבנייה.

אורלי לוי אבקסיס: חברים, קרקעות בפריפריה ובעיירות הפיתוח לא חסר.

אורלי לוי אבקסיס: הבעיה היא, כשאתה משלם פיתוח על הקרקעות האלה, הבן-אדם נדרש לשלם כאילו הוא נמצא במרכז הארץ, לא יכולים לקנות שם דירות.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו מדברים על חינוך, אנחנו מדברים על תעשייה, אנחנו מדברים על בריאות, אנחנו מדברים על הכול.

אורלי לוי אבקסיס: בואו נדבר על כך שצריך להכיר בצורך בתמריצים ובסיוע המועדף בכל התחומים האלה – ואני כבר מסיימת.

אורלי לוי אבקסיס: אז אני חושבת שזו המחויבות שלנו, זה המעט שאנו חייבים לעשות, ולו רק כדי לכפר על כל התלאות והמצוקות שהיו מנת חלקם של מי שבאמת הגיעו למקומות האלה במשך שנים ארוכות.

אורלי לוי אבקסיס: ואתם יודעים מה, צריך להצדיע להם על כך שהם נשארו במקומות האלה.

אורלי לוי אבקסיס: תודה.

דני דנון: תודה רבה לחברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס, שגדלת בעיירת פיתוח והיום את יושבת-ראש שדולה בכנסת שעוסקת בנושא חשוב זה.

דני דנון: הדוברת האחרונה – חברת הכנסת ציפי חוטובלי, יושבת-ראש הוועדה למעמד האשה.

ציפי חוטובלי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני רוצה לברך את כל העומדים מאחורי היום החשוב הזה, יום שבו מציינת כנסת ישראל 60 שנה לעיירות הפיתוח.

ציפי חוטובלי: כל מי שעומד מאחורי היום הזה קובע אבן דרך נוספת בחיי כנסת ישראל כדי לציין את האירועים שהציונות נטתה פחות לעטוף אותם בהילה נוצצת, אולי בגלל הקשיים הגדולים שעברו אותם תושבים של עיירות הפיתוח.

ציפי חוטובלי: אבל נחזור לרגע להיסטוריה.

ציפי חוטובלי: החזון – חזון בן-גוריון; היישום אחר כך – יישום ממשלת הליכוד בראשות בגין.

ציפי חוטובלי: כמו הרבה דברים במדינת ישראל, גם עיירות הפיתוח החלו בחזונו של מי שהיה מכריז המדינה ומקימה, דוד בן-גוריון – 30 יישובים שקמו ועלו על הקרקע, מקריית-שמונה עד אילת, יישובים שהגיעו אליהם אנשים שהיו בעיקר עולים.

ציפי חוטובלי: היו משימות שבן-גוריון הגדיר אותן.

ציפי חוטובלי: ארבע משימות עמדו לנגד עיניו של בן-גוריון כשהוא הקים את עיירות הפיתוח:

ציפי חוטובלי: המשימה הראשונה היא כמובן קליטת עלייה; המשימה השנייה – פיזור האוכלוסייה.

ציפי חוטובלי: מסתבר שמדינת גדרה–חדרה, או כמו שנוהגים לכנות אותה, מדינת תל-אביב, זאת לא המצאה מודרנית.

ציפי חוטובלי: נראה שכבר עם קום המדינה היתה נטייה לאנשים כאן להתיישב ביישובים במרכז הארץ, ולא לנטות להתיישב באזורי המרחב הקרובים אל הספר ואל הגבול; משימה נוספת, שהיום כבר לא מרבים לדבר עליה – ייהוד הנגב והגליל, יישוב הנגב והגליל, יישוב הספר.

ציפי חוטובלי: אלה היו המשימות שהציב לנגד עיניו בן-גוריון, ואותן משימות עד היום נותרו לפתחנו.

ציפי חוטובלי: כשאנחנו מסתכלים על המפעל הזה, שבשנת 1978 זוכה לחיבוק גדול מצד מנחם בגין בפרויקט שיקום שכונות, וכשאנחנו מנסים לראות מה המדד למפעל שהצליח לעומת מפעל שלא הצליח, אפשר להסתכל על כמה מודלים בתוך הערים האלה, בתוך העיירות האלה, ולראות מה היה המבחן בין עיר שהצליחה לבין עיר שלא הצליחה.

ציפי חוטובלי: באר-שבע, בירת הנגב, כל כך ברור לנו שהיא סמל הצלחה.

ציפי חוטובלי: באר-שבע החלה את דרכה כעיירת פיתוח.

ציפי חוטובלי: 14,000 תושבים בלבד היו בבירת הנגב, שאז היתה רחוקה מלהתכנות כך, בתחילת דרכה.

ציפי חוטובלי: ומה גרם לה להצליח כל כך?

ציפי חוטובלי: שני דברים.

ציפי חוטובלי: האחד – שילוב אוכלוסיות.

ציפי חוטובלי: הגרעין של באר-שבע היה מורכב מאנשים שהגיעו גם מגרעין מבוסס של צברים, גם מאנשים שהגיעו מאירופה, גם מאנשים שהגיעו מארצות המזרח, והדבר החשוב ביותר אולי בסיפור הזה – תשתיות של חינוך, אוניברסיטה, בית-חולים, מפעלים, תעסוקה.

ציפי חוטובלי: אשדוד היא עוד סמל הצלחה.

ציפי חוטובלי: העיר החמישית בגודלה במדינת ישראל, גם היא – הדרך שלה לשגשג ולהצליח היא כמובן דרך אפשרות תעסוקה לכל התושבים שגרים בה.

ציפי חוטובלי: לעומת זאת, לצערי הרב, רוב עיירות הפיתוח – הבעיה מספר אחת שלהן היא בעיית אבטלה.

ציפי חוטובלי: שיעור האבטלה ברוב עיירות הפיתוח עדיין גבוה מהשיעור הארצי ב-6.4%.

ציפי חוטובלי: דימונה היא העיר המובילה בשיעור האבטלה במדינת ישראל – מעל ל-15% אבטלה באותה עיר דרומית שאנו כל כך מתהדרים במיזם הביטחוני שלה.

ציפי חוטובלי: יש לנו הרבה מה לעשות כשמדובר בעיירות פיתוח בכל מה שמדובר בדור ההמשך.

ציפי חוטובלי: מבחן של עיר מוצלחת הוא אם דור ההמשך רוצה להישאר בה.

ציפי חוטובלי: ואם דור ההמשך מוצא לנכון לארוז מיטלטליו ולחפש, יכול להיות שהוא עובר מעיר אחת לעיר קרובה יותר.

ציפי חוטובלי: אתם יודעים, לפעמים זה מרחק של כמה דקות נסיעה.

ציפי חוטובלי: אנחנו רואים תמיד לנגד עינינו, כשמדברים על עיירות פיתוח, עיירות רחוקות בצפון ובדרום – רואים את קריית-שמונה בצפון, רואים את ירוחם בדרום.

ציפי חוטובלי: לפעמים אני חושבת על עיר קטנה במרכז הארץ שסובלת מבעיה חמורה שבשבועות האחרונים אנחנו עדים לה, העיר לוד.

ציפי חוטובלי: עיר שיכלה להיות אולי הפרויקט המשגשג של החברה הישראלית, אבל לצערי הרב עדיין דבקו בה כל אותם פגמים וכשלים שהובילו אותן ערים להישאר ערים שההגירה בהן היא הגירה שלילית, ובמקום שאנשים ירצו לבוא ולחזק אותן אנשים בורחים ומהגרים החוצה מהן.

ציפי חוטובלי: לכן, האתגר הגדול ביותר, לפני כל דבר אחר – מדברים על קרקעות חינם, מדברים על דיור מוזל – הכול נכון, אבל מה יעשו אותם אנשים שמגיעים לאותן עיירות פיתוח כשאין להם תעסוקה?

ציפי חוטובלי: כשהתעסוקה בלתי אפשרית?

ציפי חוטובלי: אדם שגר במקום מרוחק ממקום תעסוקה, עם כל הכבוד, לא ישב באותו מקום מובטל, בוודאי לא זוג צעיר שצריך לפרנס את משפחתו.

ציפי חוטובלי: לכן, האתגר הגדול שלנו היום הוא לדבר על איך אנחנו מאפשרים לאותן ערים, עיירות – חלקן כבר צמחו להיות ערים גדולות – לאפשר לכל מי שגר בהן להתפרנס, ובעיקר גאוות יחידה לדור השני להמשיך ולחיות באותן ערים.

ציפי חוטובלי: נראה לי שזה האתגר הגדול שנמצא היום, כשאנחנו כבר 60 שנה אחרי וכבר הרבה דורות צמחו וגדלו באותן עיירות פיתוח.

ציפי חוטובלי: המבחן שלנו הוא לא רק ההצדעה לאותם חלוצים שיישבו את המדינה.

ציפי חוטובלי: עיירות הפיתוח שינו את מפת הפיזור של מדינת ישראל, אבל המבחן האמיתי הוא בנכונות של האנשים להמשיך לגור בהן.

ציפי חוטובלי: נראה לי שיותר מכל דבר במבחן הזה כשלו עיירות הפיתוח.

ציפי חוטובלי: הרבה מהאנשים מהגרים החוצה, ומי שמגיע זה באמת אותם גרעינים, אותם חלוצים חדשים שבאים ליישב את אותם מרכזי ערים, אולי בתמימות גדולה, מתוך רצון אמיתי להשפיע, להתערות בתוך האוכלוסייה.

ציפי חוטובלי: המבחן של כל עיר טובה הוא שילוב של אוכלוסייה מבוססת לצד אוכלוסייה חלשה.

ציפי חוטובלי: וכמובן, יותר מכל דבר, היכולת להתפרנס בכבוד.

ציפי חוטובלי: אדוני היושב-ראש, ביום חשוב זה אני מצדיעה לכל אותם חלוצים שלאורך השנים יישבו את עיירות הפיתוח.

ציפי חוטובלי: אני מצדיעה לחלוצים החדשים, שגם היום בוחרים ליישב את אותם יישובים, ואני מהרהרת לי בקול על מדינת ישראל, שצריכה גם היום לראות את הפרויקט של הקמת יישובים ופיזור האוכלוסייה כפרויקט מספר אחת שלה, כי גם היום, כשמסתכלים על מפת הארץ, היא עדיין דלילה.

ציפי חוטובלי: עדיין רוב האוכלוסייה מרוכזת במרכז ועדיין חסרים לנו אותם חלוצים שילכו ויקימו נקודות חדשות על מפת ההתיישבות של מדינת ישראל.

ציפי חוטובלי: תודה רבה.

דני דנון: תודה רבה לחברת הכנסת ציפי חוטובלי.

דני דנון: ישיב על ההצעות לסדר-היום סגן השר לפיתוח הנגב והגליל, חבר הכנסת איוב קרא.

דני דנון: גם אותך לא נגביל בזמן, אדוני סגן השר.

איוב קרא: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, שואלים אותי לגבי עיירות הפיתוח, אז אני רוצה לומר שבאתי לכאן להצדיע לעיירות הפיתוח בשם הממשלה, בשם משרדי, בשמי באופן אישי.

איוב קרא: אני לא מהגר, אבל אני זוכר את מנחם בגין, זיכרונו לברכה, בהחלטה 128 מ-1978 – כשאבא שלך, אורלי, היה בממשלה – מחליט שגם הכפרים הדרוזיים כלולים בתוך עיירות הפיתוח.

איוב קרא: גם לאבא היה חלק גדול בזה.

איוב קרא: אשררו עוד פעם, בשנת 1987, בהחלטת ממשלה 373, שהדרוזים הם חלק מעיירות הפיתוח.

איוב קרא: לכן, אנחנו לא מהגרים, אבל ציפינו, כמו עיירות הפיתוח, לשוויון המיוחל.

איוב קרא: אני גדלתי בבית-ספר "כדורי", אדוני, ואחר כך בכפר-גלים.

איוב קרא: חלקתי את כל השנים הללו עם צעירים מקריית-שמונה, משלומי, מטבריה, מבית-שאן.

איוב קרא: לכן יש לי זיקה לכל מה שקורה שם באופן אישי ואני חלק מזה.

איוב קרא: גם בצה"ל, כמפקד, היו לי חיילים מהאזורים הללו.

איוב קרא: לכן אני עונה בשם הממשלה היום.

איוב קרא: אני רואה שישנו שינוי עצום ביחס המדינה לפריפריה – מכיוון שאני עוקב אחרי הדברים – המתבטא בעיקר בעובדה שכיום אנו מוכנים להודות בטעות של כולנו בהזנחת העתיד לטובת ההווה.

איוב קרא: הודאה בטעות הינה הצעד הראשון החשוב בהתחלתו של שינוי.

איוב קרא: שנים היתה נטייה לצמצם את כל בעיותיה של מדינת ישראל לתחום הביטחוני.

איוב קרא: ממשלות ישראל בעבר, שגם אני הייתי חלק מהן, לא ראו בטיפול בנושאי פנים ככלל ובפריפריה בפרט יעד לאומי.

איוב קרא: במשך שנים מדינת ישראל היתה מונחית קו ירושלים–תל-אביב והחשיבה שהובילה אותנו כל השנים היתה שאם נפתור את בעיות הביטחון יבואו על פתרונן כל הבעיות האחרות.

איוב קרא: למעשה, משימת השמירה על מדינת ישראל וגבולותיה היא חשובה, אך כך גם עיצוב פניה של מדינת ישראל.

איוב קרא: כסגן השר לפיתוח הנגב והגליל, אני מזהה בתקופה האחרונה התעוררות מדהימה ומוטיבציה אדירה של צעירים רבים מכל הארץ לקום ולעשות מעשה – להגיע לגליל ולנגב ולהוביל לשינוי.

איוב קרא: אין ספק שב-60 שנים חל שינוי אדיר בפריפריה, אך לצערי לפנינו עדיין כברת דרך ארוכה.

איוב קרא: המשרד לפיתוח הנגב והגליל עוסק ומדבר רבות על החשיבות של הטיפול וההשקעה בפריפריה.

איוב קרא: ההשקעה בפריפריה מתבטאת בעיקר באמצעות תקציבי הרשויות, ואסור לעשות קיצוץ בהם.

איוב קרא: קיצוץ שכזה פוגע בראש ובראשונה בפריפריה, באוכלוסיות המוחלשות.

איוב קרא: אני חוזר ואומר בצורה ברורה כי לא כל תקציב הביטחון מיועד לביטחון, ואין מנוס משינוי בסדרי העדיפויות וחיתוך בבשר תקציב הביטחון.

איוב קרא: יש לקחת ממנו ולהעביר לחינוך, לבריאות, לרווחה ולרשויות המקומיות, כמובן.

איוב קרא: ממשלת ישראל הכריזה על הפריפריה כאזור עדיפות לאומית ועל קידומה בתחום החינוך, התעשייה, השלטון המקומי, התעסוקה והתשתיות, והגיע הזמן שנפסיק לעשות ההיפך.

איוב קרא: כסגן השר לפיתוח הנגב והגליל אני פועל יום ולילה כדי שהנגב והגליל יהפכו לאלטרנטיבה ראויה למרכז וכדי שאותם אזורים יעמדו במרכז העשייה, ותנופת הפיתוח והשגשוג יגיעו אליהם.

איוב קרא: עידוד ההתיישבות החדשה וחיזוק ההתיישבות הקיימת הם תנאי ראשון ובסיסי לשינוי אמיתי בפריפריה.

איוב קרא: רק אם נגרום לאזרחי המדינה לראות בפריפריה אלטרנטיבה ראויה נוכל לשנות את פני הגליל והנגב באמת.

איוב קרא: באמצעות עידוד ההתיישבות, השקעה בתשתיות, קידום ענפי התעשייה ויצירת מקורות תעסוקה נוכל להפוך אותם לאלטרנטיבה ראויה.

איוב קרא: כסגן השר לפיתוח הנגב והגליל, אני מאמין כי באמת ניתן להוביל לשינוי.

איוב קרא: סוגיות כמו השקעה בתשתיות, דיור לזוגות צעירים, יצירת מקורות תעסוקה והשקעה בתרבות ופנאי הן פרמטר מרכזי בהחלטתו של אדם אם לעבור לפריפריה או לא.

איוב קרא: כדי שנוכל לעודד אנשים לבנות את ביתם בגליל ובנגב אנו מחויבים לתת להם את האפשרות להתפרנס בכבוד.

איוב קרא: ישנם עוד פרמטרים שדרכם אנו עושים מאמצים לקדם את הפריפריה: מעבר בסיס ההדרכה של צה"ל דרומה, הרחבת כביש 6 עד צומת כברי, הקמת בית-ספר לרפואה בצפת והרחבת מסילת הרכבת עד כרמיאל הינם רק חלק מהצעדים שהמשרד נוקט לצמצום פערים בין הפריפריה למרכז ולהגדלת האפשרויות בנגב ובגליל.

איוב קרא: מבחינה כלכלית דאגנו להטבות מס לתושבי הפריפריה, סייענו לשדרג ולבנות אזורי תעשייה, קידמנו עסקים קטנים, עודדנו השקעות הון וקידמנו את מערכת החינוך בבניית כיתות חכמות בהשקעות במלגות מוטות תעסוקה.

איוב קרא: כאמור, יש עוד הרבה לעשות אך המדינה מתקדמת בכיוון הנכון ומתחילה לשים את הפריפריה בראש מעייניה ולדאוג לכל מדינת ישראל ולא רק למרכז.

איוב קרא: אדוני היושב-ראש, אנחנו חלק אינטגרלי, כולנו, מהעשייה של המדינה הזאת.

איוב קרא: צריך לזכור שהמדינה הזאת, תוך 62 שנים, הפכה לאחת הכלכלות המצליחות בעולם, בין 20 הראשונות.

איוב קרא: דבר נוסף, רק לפני שנה וחצי היתה כאן קריסה טוטלית כלכלית, ואנחנו הצלחנו לעצור את הקריסה הזאת.

איוב קרא: אני שמח שהציבור ברחוב מבין את המשמעויות ואי-אפשר להתל בו.

איוב קרא: אנחנו רואים כמה אנחנו מנסים בשנה האחרונה לשנות את סדר העדיפות.

איוב קרא: לכן אני מציע, אדוני היושב-ראש, לקבל את ההצעות שעלו כאן, כדי שיהיה פעם בשנה לפחות דיון מקיף על עיירות הפיתוח, כאן במליאה, שייתן עוצמה לעיירות הפיתוח בכל מה שקשור להתפתחותן, להשקעה בהן, ולהעלות על נס ועל סדר-היום את כל מה שקשור בהן, מקריית-שמונה עד ירוחם ועד אילת בדרום.

איוב קרא: במדינת ישראל עד 1977 באמת היה תסכול אדיר במקומות האלו.

איוב קרא: מנחם בגין, זכרו לברכה, ידע להוציא את העוקץ הזה במפעל שיקום שכונות, יחד עם השרים מסביבו.

איוב קרא: אני מקווה שכולנו נתייצב כאיש אחד בתקציב הזה, ונעביר בשורה ברוח הדברים בזמן ההוא לזמן הזה גם.

דני דנון: תודה רבה, אדוני סגן השר איוב קרא.

דני דנון: באמת, בשם הכנסת כולה אנחנו מקווים שבשנה הבאה, כשנציין את היום הזה, אנחנו נראה שיפור אמיתי באיכות החיים של תושבי עיירות הפיתוח, בלימודים ובכל המגזרים השונים.

דני דנון: אנחנו מודים לך ואנחנו לא מצביעים על הנושא הזה.

דני דנון: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/348).

דני דנון: ]

דני דנון: אנחנו עוברים לנושא הבא בסדר-היום: הצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 123) (הרחבת הזכאות לקצבת שאירים לאלמן), התש"ע–2010, של חברי הכנסת חיים כץ ודוד אזולאי – קריאה ראשונה.

דני דנון: יציג את הצעת החוק חבר הכנסת חיים כץ.

דני דנון: אני לא צריך להגיד לך לקצר כי אתה בדרך כלל מקצר.

חיים כץ: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, דיברנו על הפריפריה ועל תיקון עיוותים.

חיים כץ: גם בהצעת החוק הזאת אנחנו עומדים ומנסים לתקן עיוותים, להשוות זכויות אלמן ואלמנה.

חיים כץ: כפי שידוע, בביטוח הלאומי יש אפליה של אלמנים ביחס לאלמנות.

חיים כץ: אלמן שיש לו שכר של 4,000 שקל לא זכאי לקצבת שאירים, הוא לא עומד במבחני הכנסה, לעומת אלמנה שלא עוברת מבחני הכנסה וגם אם יש לה 100,000 לחודש היא תקבל קצבת שאירים.

חיים כץ: הצעת החוק הזאת באה לתקן את העיוות, אבל קשה בכנסת ישראל לתקן עיוות בבת אחת ואנחנו הולכים לשיעורין.

חיים כץ: האוצר הסכים, לשמחתי, להעלות את תקרת ההכנסה משכר מינימום ל-75% מהשכר הממוצע במשק.

חיים כץ: זאת אומרת, סדר גודל של 6,000 – דבר שיכניס למעגל הזכאים כ-1,600 אלמנים.

חיים כץ: זה שלב ביניים בדרך להשיג שוויון מלא בין אלמן לאלמנה, כמו שקבע בג"ץ בנושא אלמן ואלמנה בקרנות הפנסיה.

חיים כץ: אני מקווה שכנסת ישראל תעזור לי היום להעביר את השלב הזה בקריאה ראשונה, את הצעת החוק הזאת, ותמנע סבל מהרבה מאוד אלמנים.

חיים כץ: 1,600 זה הרבה מאוד אלמנים, והוא יקרב אותם קצת לשוויון לאלמנות.

חיים כץ: אני מקווה שלא יהיה צורך לא באלמנים ולא באלמנות ושהם יחיו בזוגיות מלאה, אבל מאחר שזה המצב אני מקווה שאנחנו ניתן את ידנו שיהיה שוויון.

חיים כץ: תודה רבה.

דני דנון: תודה רבה לחבר הכנסת חיים כץ, יושב-ראש ועדת העבודה והרווחה.

דני דנון: אני נועל את רשימת הדוברים.

דני דנון: חבר הכנסת וחבר הכנסת רותם נוספו לרשימה.

דני דנון: הדובר הראשון הוא חבר הכנסת שלמה מולה, בבקשה.

דני דנון: לרשותך שלוש דקות, חבר הכנסת מולה.

שלמה מולה: אדוני היושב-ראש, אדוני סגן שר האוצר, דווקא בחוק הזה אתם נהגתם בחוכמה.

דני דנון: אתה יכול לחזור על כך עוד פעם?

דני דנון: זה יירשם בפרוטוקול, חבר הכנסת מולה.

יצחק כהן: בתנאי שהוא ידבר על האברכים.

שלמה מולה: אתה רוצה שאני אדבר על האברכים?

שלמה מולה: לא כדאי לך.

שלמה מולה: אני חושב שהצעת החוק הזאת, שהציג אותה חבר הכנסת חיים כץ, יושב-ראש ועדת העבודה והרווחה, היא הצעת חוק צודקת.

שלמה מולה: אני רק לא יודע למה רק נשארתם עם 75%, למה לא 100%?

שלמה מולה: אני חושב גם, מלכתחילה האפליה שהיתה בין האלמנות לאלמנים, אני חושב שזאת היתה שגיאה גדולה.

שלמה מולה: אני לא יודע בכלל, מלכתחילה למה צריך היה לייצר את האי-שוויון הזה.

שלמה מולה: אני לא יודע למה האוצר התנגד במשך השנים לתקן את הטעות, אולי את העוול, בין המינים.

שלמה מולה: כאשר אנחנו מקיימים דיון – יושבת-ראש הוועדה למעמד האשה חברת הכנסת ציפי חוטובלי מקיימת דיונים, כל הזמן אנחנו שואלים את השאלה: למה לא מגיעים לשוויון בשכר בין גברים ונשים?

שלמה מולה: השאלה הזאת חוזרת ונשאלת וכן הלאה וכן הלאה.

שלמה מולה: אבל אם מייצרים עיוותים או אי-שוויון בשכר, בקצבאות שהמדינה נותנת, בין נשים לגברים, על אחת וכמה קשה המאבק להגיע לשוויון, כשאנחנו רוצים להגיע לשוויון בשכר בין נשים לגברים.

שלמה מולה: על כן אני חושב – הצעת החוק הזאת, במי היא עוסקת?

שלמה מולה: היא עוסקת בדרך כלל באנשים שבאמת קשה להם, באנשים שהתאלמנו.

שלמה מולה: אני רציתי לספר ליושב-ראש ועדת העבודה והרווחה: לפני כשנה פגשתי בראשון-לציון, באחד המרכולים, אדם אלמן.

שלמה מולה: הוא בא ואמר: תשמע, יש הצעת חוק שאפילו היתה עליה פסיקת בג"ץ וזה תקוע אצל חיים כץ.

שלמה מולה: למה אתם לא מקדמים?

שלמה מולה: למה אני לא יכול לקבל קצבה שווה כמו אלמנות?

שלמה מולה: למה אתם לא יכולים לעשות?

שלמה מולה: האמת היא, אני לא הייתי ער, אפילו לא ידעתי שהמצב הוא כך.

שלמה מולה: לכן אני באמת חושב שהצעת החוק הזאת צודקת ונכונה.

שלמה מולה: לפי דעתי היה כדאי לעשות אותה לגמרי, 100%, ולא להסתפק רק ב-75%.

שלמה מולה: האם, יושב-ראש ועדת העבודה והרווחה, תוכל לענות לי למה נשארתם רק עם 75%?

שלמה מולה: אני אודה לך.

חיים כץ: כי האוצר לא רצה לתת בכלל.

דני דנון: תודה רבה לחבר הכנסת שלמה מולה.

דני דנון: הדובר הבא, חבר הכנסת גאלב מג'אדלה, סגן יושב-ראש הכנסת, בבקשה.

גאלב מג'אדלה: אדוני היושב-ראש, מכובדי השר משה כחלון, חברי חברי הכנסת, אצלנו בערבית אומרים: מַן לַא יַשְכֻּר אנ-נַאס לַא יַשְכֻּר אללה – מי שלא יודע לברך ולהודות לאנשים לא יודע להודות ולברך לאלוהים.

גאלב מג'אדלה: אנשים שיוזמים הצעת חוק כזאת, ועוד רבים, חברים נוספים כמו חיים כץ ו, צריך לברך אותם, לחזק את ידיהם, לעלות כאן וגם לפרגן להם, כדי שגם אזרחי ישראל יראו שפוליטיקאים מפרגנים, מברכים, תומכים, אוהדים – חברי כנסת שעושים מעשה טוב לטובת האזרח.

גאלב מג'אדלה: זו הצעת חוק שמזמן היתה צריכה להיות מובאת, וחבל שמשרד הרווחה והאוצר – שמזכירים אותו כל הזמן לגנאי, ואני חושב שזה לא נכון – חבל שהם צריכים לחכות לנו שאנחנו ניזום את זה.

גאלב מג'אדלה: הם צריכים לחפש כל תיקון לעיוות ולעשות אותו, ובמהרה, כממשלה שרוצה להטיב עם אזרחיה, כממשלה שרוצה לצמצם פערים, כממשלה שרוצה לתקן עיוותים של שנים רבות.

גאלב מג'אדלה: לכן אני, כמו חברי שלי יחימוביץ, דוד אזולאי וחיים כץ ועוד חברים רבים, והשורה היא ארוכה, אני מברך את כל החברים האלה שהם הלובי החברתי-כלכלי שדואג לאזרח הקטן, לאזרח הפשוט.

גאלב מג'אדלה: אנחנו צריכים לעשות את זה יום ולילה, בלי שום חשבון, לטובת אזרחי ישראל – יהודים, ערבים, פריפריה, נשים, גברים, גמלאים וצעירים.

גאלב מג'אדלה: תודה רבה, יישר כוח וכל הכבוד.

דני דנון: תודה רבה לסגן היושב-ראש, חבר הכנסת גאלב מג'אדלה.

דני דנון: הדובר הבא, חבר הכנסת נסים זאב, בבקשה.

נסים זאב: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, ראיתי לנכון להעלות מכיוון שהסוגיה הזאת, הצעת החוק של הרחבת הזכאות לקצבת שאירים לאלמן עלתה בקדנציה שעברה, עלתה, ירדה, הממשלה התנגדה כמה פעמים.

חיים כץ: תגיד את זה למולה.

חיים כץ: כשהיתה קדימה בשלטון, היא לא נתנה לנו.

נסים זאב: לא נתנה, נכון.

חיים כץ: לא רציתי להגיד את זה.

נסים זאב: לא, אני אומר שזה עלה – אני זוכר, שוב – – –

שלמה מולה: למה אתה אומר?

שלמה מולה: אתה יודע, אתו ביחד – – –

נסים זאב: ובאמת ההתעקשות – – –

חיים כץ: אמרתי שיגיד לך.

נסים זאב: עכשיו רצנו קדימה, עכשיו אנחנו נמצאים – – –

יוחנן פלסנר: נסים, לא היה לך טוב אתנו?

נסים זאב: מאה אחוז, גם עכשיו טוב לי כשאתם באופוזיציה.

נסים זאב: רק אני אומר שהנושא הזה עלה כל כך הרבה פעמים, ובאמת אני רוצה לברך אותך, חיים.

נסים זאב: העקשנות שלך – עלית פה כמה פעמים, אתה ודוד אזולאי, וחזרתם, ואפילו שלא היה סיכוי, אתם התעקשתם ואמרתם: אי-אפשר להשאיר את האפליה הזאת, שהיא זועקת לשמים.

נסים זאב: אני רוצה להודות לך בהזדמנות הזאת על כמה תיקוני חוק בכל מה שקשור לאלמנות, אלמנות צה"ל.

נסים זאב: יש סדרת חוקים שבאמת תיקנה כל כך הרבה עוולות במשך כל כך הרבה שנים.

נסים זאב: אנחנו יודעים שכל פעם זה עוד כמה מיליונים, אבל ברוך השם יש לנו היום צמיחה.

נסים זאב: אנחנו בתקופה כל כך משגשגת במדינת ישראל, שאנחנו מעבירים תקציב דו-שנתי.

נסים זאב: ברוך השם, אנחנו כל כך בטוחים בעצמנו, אנחנו צועדים קדימה, אנחנו אפילו מצפצפים על העולם, אנחנו לא מסתכלים לצד.

נסים זאב: באמת, אני רוצה לומר, יש סייעתא דשמיא.

נסים זאב: כשיש סייעתא דשמיא, צריך לנצל ולמנף את הברכה שיש כאן, ובכספים האלה לעשות באמת – לא הייתי אומר מחווה, אבל תיקון של נושאים כל כך חשובים.

נסים זאב: אני רוצה לומר עוד משפט בסוגיה שבאמת מטרידה הרבה עובדים, כאשר מדובר בנקודת זיכוי בין גבר עובד לבין אשה עובדת.

נסים זאב: אז פה זה לא אלמן ואלמנה, אבל בכל זאת ישנה איזו אפליה ותחושה של אפליה, שבמשך שנים – וגם פה אומרים שהעלויות יהיו, אם זה יתוקן ותהיה השוואה בנושא של נקודת זיכוי, זה יעלה מיליונים למדינה.

נסים זאב: אני אומר שגם אם זה עולה – דבר כזה, כאשר אנחנו מחפשים את השוויוניות, צריך להיות בכל תחומי החיים.

נסים זאב: אם עם המתים עושים את השוויוניות, כמובן כשזה נוגע לחיים, כן?

נסים זאב: לקצבה עצמה.

נסים זאב: אבל בכל זאת אני חושב שיש לתקן גם את הנושא הזה, ואני מקווה שיום אחד נוכל לעשות את התיקון הזה.

נסים זאב: אני לא ראיתי סיכוי, כי אמרו לי שהעלויות הן גבוהות ביותר.

נסים זאב: אני רק רוצה לומר משפט אחד, ואני בזה מסיים.

נסים זאב: עומד על הפרק הנושא של הקצבאות, שאנחנו למעשה מקפיאים – זאת החלטת הממשלה – – –

דני דנון: נא לסיים.

דני דנון: בבקשה.

נסים זאב: אני כבר מסיים.

נסים זאב: לגבי השנה הבאה, אני חושב שכאשר מדובר בעוני – ואנחנו עושים יום עיון בכל נושא העוני – באמת צריכים לפתוח לפחות את הנושא המינימלי שמתבקש, להסיר את ההקפאה של קצבאות ילדים ולתת מענה מינימלי לאותם פעוטות, שהממשלה כבר החליטה עליו בשנים שעברו.

דני דנון: תודה רבה לחבר הכנסת נסים זאב.

דני דנון: הדובר הבא – חבר הכנסת פלסנר, אחריו – חבר הכנסת חנין, ואחרון הדוברים – חבר הכנסת דודו רותם.

יוחנן פלסנר: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

יוחנן פלסנר: אני מחפש את השר, שאני אגיד לו גם – אין פה שר?

דוד רותם: יש, פה השר.

יוחנן פלסנר: איפה?

יוחנן פלסנר: אין שר.

דני דנון: השר כחלון היה פה, תיכף נקרא לו.

יוחנן פלסנר: לא, הוא לא פה, אלא אם כן הוא שינה את זהותו.

דוד רותם: סגן השר כהן פה.

יוחנן פלסנר: חברי חברי הכנסת נטולת השרים, שלא פעם בוחרים שלא לכבד את הבית הזה, לצערנו, אני רוצה לברך אותך, אדוני חבר הכנסת חיים כץ, על הצעת חוק נכונה, ראויה, הוגנת, מתבקשת, נדרשת, ואני שמח שגם הצלחת לעשות.

יוחנן פלסנר: אני רציתי בהזדמנות הזאת גם לשאול אותך איך אתה עושה את זה.

יוחנן פלסנר: אתה מצליח להעביר הצעות נכונות, עם משמעויות תקציביות, שזה דבר לא פשוט בבית הזה.

יוחנן פלסנר: דרך אגב, אני מקווה שלא צריך בשביל לאשר את זה איזה רוב מיוחד, אבל – לא?

חיים כץ: לא, הממשלה תומכת – – – כפי שאתה יודע, גם בהצעת חוק עם תקציב גבוה, אם הממשלה תומכת אין – – –

יוחנן פלסנר: מאה אחוז.

יוחנן פלסנר: ועכשיו – בעצם בעניין הזה דיברו הדוברים לפני, באמת אין פה מה להרחיב.

יוחנן פלסנר: זה נכון, זה צעד בכיוון הנכון, אבל אני הייתי רוצה לאתגר אותך, דווקא מכיוון שיש לך כאלה כישורים פרלמנטריים.

חיים כץ: – – –

יוחנן פלסנר: יש לך כישורים פרלמנטריים.

חיים כץ: – – –

יוחנן פלסנר: דווקא בגלל זה הייתי רוצה לאתגר אותך בנושא שהפך לנושא שהוא רווחתי אמיתי, וזה כל מה שאנחנו רואים עכשיו במשבר בשוק הדיור, שנראה שהגורם כמעט היחיד ברשות המבצעת שלוקח את הנושא הזה על הכתפיים זה נגיד בנק ישראל.

יוחנן פלסנר: הכלים שעומדים לרשותו הם מאוד מוגבלים.

יוחנן פלסנר: הוא יכול להשפיע על צד הביקושים, וגם כאן הכלי של הריבית, שהוא יוצר התניות לגבי המשכנתאות – הוא עשה צעד בכיוון הנכון – פוגע בתמריץ לקנות דירה שנייה להשקעה, במיוחד השקעות בהיקף גדול מסוים ומעלה.

יוחנן פלסנר: אבל יש לנו כאן ממשלה שהיא באיזה מין שיתוק מוחלט – לא מגדילה את ההיצעים, יצאה לחלוטין מהסיפור של יוזמה ציבורית, לא מסירה חסמים ולא משתמשת בכל המשבר הזה כעוגן לקידום הפריפריה.

יוחנן פלסנר: כמו שאנחנו יודעים, עכשיו אם אנחנו באמת רוצים לייצר היצעים באופן משמעותי, יש כאן הזדמנות אמיתית לחזק את הפריפריה, ליצור מודלים אטרקטיביים בפריפריה, גם של בנייה, גם של מגורים ועוגנים שימשכו אליהם תעסוקה.

יוחנן פלסנר: חברים, זה צריך לקרות בחודשיים הקרובים.

יוחנן פלסנר: התקציב הנוכחי, בינתיים אין בו שום בשורה בהיבט הזה – –

דוד רותם: – – –

יוחנן פלסנר: – – ולכן היה לי חשוב לעלות לכאן ולבקש דווקא מחברי בקואליציה, דווקא מהחברים שמוכיחים גם מחויבות חברתית וגם כישורים פרלמנטריים, להוביל יחד אתי מהלכים שייצרו שינוי בתקציב הזה, כדי שתהיה בשורה בכיוונים הללו.

יוחנן פלסנר: תודה רבה.

דני דנון: תודה רבה, חבר הכנסת פלסנר.

דני דנון: הדובר הבא, חבר הכנסת , בבקשה.

דני דנון: אחריו – אחרון הדוברים להיום, חבר הכנסת דודו רותם.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, עמיתי חברי הכנסת, חבר הכנסת כץ, אני רוצה להצטרף לברכות שמגיעות לך על קידומו של המהלך הזה יחד עם חבר הכנסת דוד אזולאי.

חיים כץ: זה שלב ביניים, אתה יודע, יש עוד קריאה שנייה שלישית.

דב חנין: לכן עליתי לדוכן הזה.

חיים כץ: – – – לבוא ולהגיד – – –

דב חנין: נכון, לכן עליתי לדוכן הזה.

דני דנון: יותר מדי מחמאות זה מסוכן, חבר הכנסת כץ.

דב חנין: יש פה הצעת חוק שהיא לא רק צודקת וראויה ומתבקשת, אלא בעצם זו הצעת חוק שצריך היה לחוקק אותה מזמן.

דב חנין: יש לנו עוול ואי-שוויון בין אלמנים לבין אלמנות, והצעת החוק הזאת עושה צעד חשוב אחד קדימה לתיקון העוול הזה, שהגיע הזמן להסיר אותו מסדר-היום.

דב חנין: העוול הזה, אגב, התחיל ממערכת חברתית אחרת לחלוטין, שהיתה קיימת בעבר, ואני לא רוצה להיכנס לוויכוח לגבי מה היה נכון בעבר ומה לא, אבל היו נימוקים והצדקות וטענות למה הדבר הזה נוצר בזמנו.

דב חנין: היום, כשאנחנו שואפים למערכת שוויונית בין גברים לנשים ומתקדמים למערכת כזאת, ההתקדמות הזאת צריכה להיות רוחבית ולכלול גם עוולות ואפליות שנגרמו בעבר לרעת גברים כמו האפליה של האלמנים לעומת אלמנות.

דב חנין: אני, אדוני היושב-ראש, הייתי שותף בכמה מהדיונים שנעשו לקראת קידומה של הצעת החוק הזו, ואני רוצה להעיד על נחישותו והתמדתו של חבר הכנסת כץ – גם של חבר הכנסת אזולאי – שמובילים את המהלך הזה בכנסת.

דב חנין: אבל מצד שני, גם ראיתי את – איך אני אומר את זה בשפה עדינה – גרירת הרגליים ולפעמים חוסר ההתלהבות – אני מספיק מנומס, נכון?

דב חנין: – מצד חלק מנציגי הממשלה, שבמקום להתגייס בהתלהבות ולהגיד: הגיע הזמן לתקן את העוול הזה ובואו נתחיל מהלך, שאולי לא יתבצע בן לילה, אבל נתחיל אותו, נקבע את היעד ואיך מתקדמים ליעד הזה, בצורה מדורגת והדרגתית, כדי שלא יגידו שאנחנו ממוטטים את קופתו של הביטוח הלאומי – אגב, אלה לא כספים של הביטוח הלאומי; אנשים מפרישים את הכסף הזה, הם משלמים אותו, הם זכאים לקבל אותו גם בצורת קצבת שאירים מלאה.

דב חנין: כיוון שראיתי גם את אותה גישה בעייתית, ואפילו סרבנית לעתים, של כמה מנציגי הממשלה, אני רוצה לומר לעצמנו, עמיתי חברי הכנסת:

דב חנין: אנחנו כולנו נצטרך להיחלץ לעזרת המהלך החשוב הזה ולהבטיח בתמיכה ובגיבוי – גם בדיוני הוועדות, גם בהתייצבות במליאה במידת הצורך, גם בלחץ על משרדי הממשלה, גם בלחץ ציבורי ותקשורתי – שהצעת החוק החשובה הזו אכן תגיע לקריאה שנייה ושלישית במהרה בימינו, ושהיא אכן תהיה חלק ונדבך חשוב במהלך הכל-כך הכרחי הזה של השוואת זכויותיהם של אלמנים.

דב חנין: אז יישר כוח ובהצלחה בהמשך הדרך.

חיים כץ: תודה רבה.

דני דנון: תודה רבה לחבר הכנסת .

דני דנון: אחרון הדוברים – חבר הכנסת דודו רותם, יושב-ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט.

דני דנון: במשפט העברי אין התייחסות לנושא, חבר הכנסת רותם, יושב-ראש ועדת חוקה?

דוד רותם: יש.

דני דנון: אנחנו בעצם עושים פה תיקון מתבקש.

דוד רותם: אין שום ספק שיש.

דוד רותם: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אין ספק שלחבר הכנסת כץ ולחבר הכנסת אזולאי מגיעות ברכות, גם על הצעת החוק הזו והעברתה, אבל נדמה לי שצריך גם להגיד מלה טובה לממשלה.

דוד רותם: חבר הכנסת , אתה עומד כאן ומדבר על חוק שכבר קיים שנים רבות ועד היום לא הצליחו לתקן אותו.

דוד רותם: והנה, באים שני חברי כנסת מהקואליציה ומצליחים לשכנע את הממשלה ואת שר האוצר שראוי לתקן את החוק.

דוד רותם: אז לא צריך לתקוף את הממשלה על זה שהיא לא יזמה את הצעת החוק.

דב חנין: אני בירכתי – – –

דוד רותם: לא, לא, אתה בירכת את חבר הכנסת כץ ואת חבר הכנסת אזולאי – –

דב חנין: – – –

דוד רותם: – – אז אני אומר:

דוד רותם: מעבר לברכות שמגיעות להם, צריך גם לברך את שר האוצר – – –

דב חנין: בקריאה השנייה והשלישית אני מבטיח שאני אברך, אפילו את ראש הממשלה.

דב חנין: באמת.

דוד רותם: הדברים נרשמו בפרוטוקול, ואנחנו נזכיר – – –

דני דנון: בפרוטוקול, ובהכירי את יושב-ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות – – –

דוד רותם: ואנחנו נזכיר לך את הדברים, משום שאני אומר לך משהו – – –

דני דנון: חבר הכנסת רותם, בהכירי את יושב-ראש ועדת העבודה והרווחה – לא עוד הרבה זמן החוק יחזור לפה לקריאה שנייה ושלישית.

דני דנון: אז חבר הכנסת דב חנין, אנחנו נמתין.

דב חנין: בסדר.

דב חנין: אמרתי.

דני דנון: חבר הכנסת רותם, בבקשה.

דוד רותם: מכיוון שהצעת החוק הזו היא ראויה, אני חושב שאנחנו צריכים לברך את המציעים, את היוזמים של החוק הזה, וגם את אלה בממשלה שהסכימו לחוק, ואני מאמין שאנחנו נמשיך ונקדם את הצעת החוק הזאת, ובתמיכת הממשלה היא תהפוך לחוק, ואז אנחנו בוודאי נברך את כולם.

דוד רותם: תודה רבה.

דני דנון: תודה רבה, חבר הכנסת דודו רותם.

דני דנון: חברי חברי הכנסת, אנחנו עוברים להצבעה.

דני דנון: אחרי כל המחמאות, חבר הכנסת חיים כץ וחבר הכנסת אזולאי, שלא פה אבל אנחנו מחמיאים גם לו על היוזמה החשובה והחברתית הזאת, אנחנו מצביעים על הצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 123) (הרחבת הזכאות לקצבת שאירים לאלמן), התשע"א–2010 – קריאה ראשונה, של חברי הכנסת חיים כץ ו.

דני דנון: הצבעה מס' 2 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 11 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 123) (הרחבת הזכאות לקצבת שאירים לאלמן), התשע"א–2010, לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות נתקבלה.

דני דנון: הצעת החוק עברה פה אחד.

דני דנון: בעד – 11, אין מתנגדים ואין נמנעים.

דני דנון: הצעת החוק עברה בקריאה ראשונה, וחוזרת לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות, שתכין אותה לקריאה שנייה וקריאה שלישית במהירות האפשרית.

דני דנון: הודעת המזכיר, בבקשה.

נאזם בדר: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבד להודיע, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה ולקריאה שלישית: הצעת חוק שירות הקבע בצבא-הגנה לישראל (חיילות בשירות קבע), התשע"א–2010, שהחזירה ועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

נאזם בדר: מסקנות ועדת העבודה, הרווחה והבריאות בעקבות דיון מהיר בנושא: העברת טיפות-החלב בתל-אביב לידי קופות-החולים, הצעותיהם של חברי הכנסת אורלי לוי אבקסיס ו; וכן מסקנותיה של ועדת העבודה, הרווחה והבריאות בעקבות דיון מהיר בנושא מחסור במומחים, במקומות התמחות ובמתמחים ברפואת שיניים, הצעתו של חבר הכנסת עפו אגבאריה.

נאזם בדר: תודה.

דני דנון: תודה רבה.

דני דנון: חברי חברי הכנסת, תם סדר-היום, הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, י"ט בחשוון התשע"א, 27 באוקטובר 2010, בשעה 11:00.

דני דנון: ישיבה זו נעולה.