ישיבת מליאה, כנסת 17, פרוטוקול מספר הישיבה המאה-ושבעים-ושבע של הכנסת השבע-עשרה, 2007-12-03 00:00

דליה איציק: הנני מתכבדת לפתוח ישיבה מיוחדת של הכנסת לציון 60 שנה להחלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947.

דליה איציק: היום יום שני, כ"ג בכסלו, 3 בדצמבר.

דליה איציק: כבוד נשיא מדינת ישראל, עמיתי חברי הכנסת, בשנת 1993 הוזמן ראש הממשלה ושר הביטחון המנוח יצחק רבין לסדרת אירועים בפולין לציון מלאות 50 שנה למרד גטו ורשה.

דליה איציק: יצחק רבין החליט לקחת עמו למסע הכואב הזה 50 מניצולי השואה.

דליה איציק: בין ניצולי השואה הללו היה גם אמן מפוחית הפה שמואל גוגול.

דליה איציק: כאשר הוזמן לנסיעה לפולין, תחילה בטלפון, התמוטט גוגול בביתו.

דליה איציק: אחר כך הוא התאושש ואמר: באושוויץ הייתי אחד מנגני תזמורת המוות; כל הזמן ניגנתי בעיניים עצומות, כדי לא לראות בעיני את היהודים ההולכים אל תאי הגזים והכבשנים.

דליה איציק: עכשיו, עם ראש ממשלת ישראל, אנגן באושוויץ לראשונה בעיניים פקוחות.

דליה איציק: באושוויץ ניגן שמואל גוגול שוב בעיניים עצומות.

דליה איציק: כוחו לא עמד לו לפקוח אותן.

דליה איציק: בתום הניגון המרטיט הוא חש ברע ואמר לראש הממשלה ולמלוויו: עכשיו, כשהייתי באושוויץ עם ראש ממשלת ישראל, אני יכול למות.

דליה איציק: ימים אחדים לאחר שובם לישראל מת שמואל גוגול.

דליה איציק: החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 יסודה גם בשואה, שהסתיימה רק שנתיים קודם לכן.

דליה איציק: קו ישר מוביל מכבשני אושוויץ אל החלטת עצרת האו"ם ולהכרזה על הקמת מדינת ישראל.

דליה איציק: גם מאפר הקורבנות קמה מדינת ישראל.

דליה איציק: את הדיון המיוחד של כנסת ישראל היום תפתח בנגינת "התקווה" תזמורת מפוחיות הפה של עיריית רמת-גן, התזמורת על שם שמואל גוגול, בניצוחו של רפי פייגלסון.

דליה איציק: הקהל מתבקש לקום על רגליו.

דליה איציק: (נגינת "התקווה")

דליה איציק: נא לשבת.

דליה איציק: כבוד נשיא מדינת ישראל, מר שמעון פרס; אדוני ראש הממשלה, מר אהוד אולמרט; נשיאת בית-המשפט העליון, השופטת דורית בייניש; שופטי בית-המשפט העליון; הנשיא הרביעי אפרים קציר, והנשיא החמישי, יצחק נבון; ראש האופוזיציה, מר בנימין נתניהו; שרי הממשלה; שר המשפטים וביטחון הפנים של הונגריה, הד"ר אלברט טקאץ'; יושבי-ראש הכנסת לשעבר, פרופסור שבח וייס, מר דן תיכון והגברת תיכון; חברי הכנסת בעבר ובהווה; מכובדי סגל א' של המדינה; מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס; ראשי הסגל הדיפלומטי בישראל ובני-זוגם; ראשי העדות הדתיות; אלמנת הנשיא השישי ושגריר ישראל באו"ם, הגברת אורה הרצוג; שגרירי ישראל באו"ם לשעבר, מר יהודה בלום, מר יוחנן ביין ומר יהודה לנקרי; בני המשפחות של השגרירים שהלכו לעולמם, הגברת סוזי אבן, הגברת רות תקוע, הגברת אסתר בכרך-יעקבי; בני המשפחות של חברי משלחת ישראל לאו"ם ב-1947, מר יעקב שרת, מר יחזקאל הכהן, הגברת אסתר נרקיס; הגברת רות גוגול; בני המשפחות השכולות; משפחות השבויים והנעדרים: משפחת רגב, משפחת גולדווסר, משפחת שליט, משפחת חבר, משפחת כץ, משפחת פלדמן, משפחת באומל, משפחת חלבי, משפחת הרן, ואחרון חביב ויקר – איתן הבר, יושב-ראש ועדת ההיגוי לאירועי ה-60 למדינת ישראל בכנסת, אני רוצה להודות לך מאוד על הזמן, על התבונה ועל המרץ, ולחברי הוועדה נעם סמל וחנה הרצמן.

דליה איציק: אורחים נכבדים, אזרחי ישראל, לא הייתי כאן ב-1947.

דליה איציק: אני צעירה מכדי לזכור, אבל מבוגרת כדי לדעת.

דליה איציק: מסיפורי ותיקים אני למדה עד כמה היה כ"ט בנובמבר יום גדול לעם היהודי, יום גדול למדינה בדרך להקמתה.

דליה איציק: גם היום איני שבעה מלקרוא את התיאורים הסוחפים על היום ההוא – על האלפים ברחובות, במכוניות, על גגות הבתים, במרפסות, על העיניים הצוחקות והלבבות המתפרצים.

דליה איציק: זה קורה כנראה רק פעם אחת בחיי אומה, וזה קרה אז, בכ"ט בנובמבר 1947.

דליה איציק: היום ההוא היה מאותם ימים יחידים בהיסטוריה המודרנית של עם ישראל שזכו להיכנס ללוחות השנה, לספרים, לשיעורים בבתי-הספר – יום שגם ילדינו ונכדינו, עד דור אחרון, ילמדו עליו.

דליה איציק: חברי הכנסת, נמצאים אתנו כאן היום, ביציע האורחים, בני משפחת אוסוולדו ארניה מברזיל, האיש שניהל את אותה ישיבה היסטורית של עצרת האומות המאוחדות בכ"ט בנובמבר.

דליה איציק: הפטיש שהכיתי בו בפתיחת ישיבה חגיגית זו הוא הפטיש שמר ארניה החזיק באותה ישיבת או"ם היסטורית, ונקישותיו בישרו לעם היהודי את תחילת עצמאותו המחודשת בארץ-ישראל.

דליה איציק: הפטיש ניתן למשמרת עולם לקיבוץ ברור-חיל בישראל.

דליה איציק: נמצאים אתנו כאן, ביציע המיוחד, גם בני משפחתו של חורחה גרסיה גרנדוס, מאדריכלי ההחלטה, חבר ועדת אונסקו"פ, שחקרה את המצב בארץ-ישראל והמליצה על ההצעה בדבר חלוקת הארץ, זו שבגינה התקיימה ההצבעה שבעקבותיה קמה מדינת ישראל.

דליה איציק: נענו להזמנתנו ובאו להשתתף עמנו ביום החגיגי הזה בני משפחתו של אנריקה רודריגז פבריגט מאורוגוואי, שפעל רבות באותם ימים למען קבלת ההחלטה על ארץ-ישראל.

דליה איציק: כמה עשרות מלים, והחלטה אחת – ששמו קץ לאלפי שנות גלות.

דליה איציק: אנחנו שמחים לארח במשכן הכנסת גם את בני המשפחה של ארתורו גרסיה סלאזר מפרו, שנלחם באומץ ובמסירות לגיבוש רוב תומך של מדינות אמריקה הלטינית שאפשר את אותה החלטת האו"ם שבעקבותיה קמה המדינה.

דליה איציק: ברשותכם, חברי הכנסת, אני מבקשת להודות לבני המשפחות על שנענו להזמנת משרד החוץ והכנסת והגיעו לישראל במיוחד לאירוע חגיגי זה.

דליה איציק: ברוכים הבאים.

דליה איציק: העם היהודי זוכר היטב את המיטיבים עמו.

דליה איציק: הוא לא שוכח.

דליה איציק: גם היום עם ישראל רואה, ויראה לנצח, באוסוולדו ארניה, בחורחה גרסיה גרנדוס, באנריקה רודריגז פבריגט ובארתורו גרסיה סלאזר חסידי אומות העולם.

דליה איציק: לכם, בני המשפחות, אני רוצה לומר: ראו נא את ביתנו כביתכם.

דליה איציק: אתם חלק ממשפחתנו הגדולה, החמה והאוהבת.

דליה איציק: 60 שנה חיכינו לומר לכם רק חמש מלים: מדינת ישראל אומרת לכם תודה.

דליה איציק: חברי הכנסת, זאת לנו גם הזדמנות – פעם נוספת – חד-פעמית בעצם, פעם ב-60 שנה, לומר תודה ל-33 נציגי המדינות שתמכו בהחלטת האו"ם אשר אפשרה לאבותינו המייסדים, ובראשם דוד בן-גוריון, לבנות בית, מקלט לעם נרדף.

דליה איציק: להקים מדינה.

דליה איציק: נמצאים אתנו כאן הערב נציגי מדינות נוספות, שלא תמכו אז בהחלטה.

דליה איציק: לכם אני מבקשת לומר: מדינת ישראל איננה מפונקת בידידים רבים.

דליה איציק: מדינת העם היהודי, עם שידע בדידות וסבל, יודעת להעריך ולהוקיר את ידידותכם גם בזמן מחלוקת.

דליה איציק: ידידותכם חשובה לנו.

דליה איציק: אנחנו רוצים לנצל הזדמנות זו כדי ללחוץ את ידיכם בהוקרה גדולה.

דליה איציק: חברי הכנסת, באותו יום של חג, כ"ט בנובמבר 1947, אמרו שהעם היהודי ידע רק שלוש פעמים בתולדותיו שמחה עצומה וכובשת לב כזאת – בפעם הראשונה בשעה שבני ישראל יצאו ממצרים; בפעם השנייה בזמן שיבת ציון מגלות בבל, ובפעם השלישית – בלילה ההוא.

דליה איציק: אנחנו מתגעגעים לשעות יפות כאלה; כאשר המושב המיוחד של עצרת האו"ם התכנס אז בניו-יורק בשבת אחר הצהריים, מוצאי-שבת בארץ-ישראל, כל היישוב היהודי הקטן כולו, כ-625,000 איש בסך הכול, נצמד מתוח עד אין גבול למקלטי הרדיו ועקב בדריכות אחר ההצבעה השמית.

דליה איציק: מלה אחת – מלה אחת בלבד – עתידה היתה לקבוע את גורלנו.

דליה איציק: גורלה של אומה שלמה, עטופת כאב, היה תלוי אז במלה אחת: "כן", "לא", או "נמנע".

דליה איציק: אלף שנים של תקוות, של תפילות וכאב, של חלומות, של הצלחות ושל כישלונות היו תלויים אז במלה אחת זו.

דליה איציק: בחרתי להקריא לפניכם משפטים אחדים שנאמרו לפני ההצבעה, מדבריו של שר החוץ הצ'כוסלובקי, יאן מסריק, דברים שהרעידו לבבות אז, ואולי גם היום.

דליה איציק: הוא אמר: "דיברו כאן על אינטרסים ועל צינורות נפט במזרח התיכון.

דליה איציק: איני יודע מהם.

דליה איציק: אבל אני יודע על צינור אחד העובר בכל הארצות – צינור דמם של יהודים חפים מפשע.

דליה איציק: את אותו צינור של דם אני רוצה להפסיק".

דליה איציק: 33 מדינות אמרו "כן" להחלטה כי על אותה כברת ארץ יקומו זו לצד זו שתי מדינות, יהודית וערבית.

דליה איציק: היה זה מחזה נדיר, כמעט חד-פעמי, לראות באותם ימים את ארצות-הברית ואת ברית-המועצות מצביעות במפגן משותף בעד.

דליה איציק: אנחנו נזכור זאת לעולם באהבה רבה ובתודה גדולה.

דליה איציק: 13 מדינות התנגדו, ועשר מדינות בחרו להימנע מהצבעה.

דליה איציק: גבירותי ורבותי, ב-1947 היו 57 מדינות חברות באו"ם.

דליה איציק: היום חברות בו 192 מדינות.

דליה איציק: עם 161 מהן אנחנו מקיימים היום קשרים דיפלומטיים ותרבותיים.

דליה איציק: כאז כן היום, מדינת ישראל רוצה בידידות עם כל אותן מדינות ומבקשת את קרבתן ואת תמיכתן.

דליה איציק: במאה ה-21 אין עוד מקום ל"עם לבדד ישכון".

דליה איציק: חברי הכנסת, כ"ט בנובמבר היה לנו יום חג, אבל הוא לא היה יום חג לשכנינו.

דליה איציק: הם עשו טעות היסטורית שאת מחירה הנורא הם משלמים עד עצם היום הזה.

דליה איציק: מדינות ערב החליטו אז שלא לקבל את החלטת האו"ם, לדחות אותה על הסף.

דליה איציק: הם הניחו שמדינת ישראל לא תחזיק מעמד ותהיה מרמס לרגלי צבאות ערב.

דליה איציק: כבר למחרת החלטת האו"ם נהרגו יהודים בדרכים העולות לירושלים.

דליה איציק: פרצה מלחמה שצפה גדול היהודים בדורנו, דוד בן-גוריון.

דליה איציק: בערב ההצבעה הוא כתב ביומנו: "המונים רקדו ברחובות.

דליה איציק: אני לא יכולתי לרקוד.

דליה איציק: ידעתי שאנחנו ניצבים בפני מלחמה ונאבד את טובי בנינו".

דליה איציק: לא אנחנו פתחנו במלחמה, אבל אנחנו סיימנו אותה בניצחון גדול, ומאז אנחנו נלחמים ומנצחים, נלחמים ומנצחים.

דליה איציק: ואנחנו כל כך רוצים לא להילחם ולא לנצח.

דליה איציק: אנחנו לוחמים וחולמים רק על השלום.

דליה איציק: חברי הכנסת, האמת היא שבמשך שנות דור לא שבענו נחת מהאו"ם וממוסדותיו, שרוב ערבי אוטומטי ועוין הכריע את החלטותיהם.

דליה איציק: למדנו כי לא האו"ם הוא שיבטיח את חיינו במדינת ישראל, אלא גבורתו ואומץ לבו של החייל הישראלי.

דליה איציק: ואף-על-פי-כן אנו זקוקים לאו"ם; אנחנו מכירים בערכו ובחשיבותו לשלום העולם, ואנחנו רוצים בו כדי לשמור על השלום.

דליה איציק: המלחמה שפרצה בעקבות כ"ט בנובמבר היתה הקשה במלחמות ישראל והכואבת מכולן.

דליה איציק: כ-6,000 איש ואשה, צעירים ומבוגרים, אזרחים וחיילים, נספו במערכה הכבדה – אחוז אחד מכלל האוכלוסייה האזרחית בישראל באותם ימים.

דליה איציק: שלושה שבועות לאחר החלטת האו"ם כתב המשורר נתן אלתרמן את "מגש הכסף", ומאז כל נערה ונער ישראלים יודעים לצטט את שורות הסיום שלו: "דום השניים ייגשו ועמדו לבלי נוע, ואין אות אם חיים הם או אם ירויים.

דליה איציק: אז תשאל האומה שטופת דמע וקסם ואמרה: 'מי אתם?

דליה איציק: ' והשניים שוקטים יענו לה: 'אנחנו מגש הכסף שעליו לך ניתנה מדינת היהודים'".

דליה איציק: זה היום, זו השעה וזה המקום לחזור ולחלוק כבוד לאלפים – אלפים – שחלמו את כינון המדינה, לחמו עליה, נפלו למענה ולא ראו בשגשוגה.

דליה איציק: 60 השנים שחלפו לא הקהו את הכאב על מותם.

דליה איציק: חברי הכנסת, הערבים הפלסטינים שסירבו לקבל את ההחלטה החמיצו את ההזדמנות אז, ומאז ועד היום הם לא חדלים לעשות זאת.

דליה איציק: וכפי שאמר פעם אבא אבן:

דליה איציק: הערבים לא החמיצו אף פעם שום הזדמנות להחמיץ הזדמנות.

דליה איציק: ואנחנו?

דליה איציק: כמיהתנו לשלום נותרה מאז בעינה.

דליה איציק: היא לא נסדקה, היא לא התפוגגה, היא היתה ותהיה משאת נפשנו, והיא באה לידי ביטוי בדבריו הכנים של ראש הממשלה באנאפוליס בשבוע שעבר.

דליה איציק: מכובדי, 60 שנה לאחר הקמת המדינה, רוב אזרחי ישראל תומכים בעיקרון הבסיסי של שתי מדינות לשני העמים.

דליה איציק: אנחנו נלך לפתרון הזה בהתחשבות בשינויים הגדולים שהתחוללו מאז, ונעשה זאת בעיניים פקוחות, מתוך אחריות לגורלנו.

דליה איציק: אנחנו מאמינים שבדרך השלום אין מכשולים שאי-אפשר להתגבר עליהם מתוך הכרה בזכותם של שני העמים לחיות כאן בחירות ובכבוד הדדי.

דליה איציק: כאז כן עתה, אנחנו קשובים - -

מיכאל איתן: אבל לא על-פי תוכנית החלוקה; לא על-פי החלטה 181.

מיכאל איתן: צריך שייאמר שההחלטה הזאת כבר מתה.

דליה איציק: - - ומוכנים ללכת לקראת פשרה היסטורית.

דליה איציק: אני מבקשת לנצל את המעמד החגיגי הזה כדי לקרוא שוב, בעיקר לפלסטינים, שלא להחמיץ גם הפעם את ההזדמנות לעשות שלום.

דליה איציק: אני מציעה לפלסטינים: קראו שוב, ושוב, ושוב, את דברי ראש הממשלה באנאפוליס בשבוע שעבר.

דליה איציק: קחו אותם לתשומת לבכם.

דליה איציק: נכון, לא כל חלומותיכם עשויים להתגשם, אך גם לא כל חלומותינו.

דליה איציק: לכו אל הפשרה, כי לא תמצאו פתרון טוב ממנה.

דליה איציק: לקראת סיום אני מבקשת לחזור ולהעלות על נס את תרומתם של אישים רבים שעשו אז במלאכה ונתנו לנו מדינה, בית חם להניח בו את ראשנו, שרק מחמת קוצר הזמן אין אנחנו נוקבים בשמותיהם.

דליה איציק: להם, לבני משפחותיהם הנמצאים עמנו כאן היום: תודה.

דליה איציק: חצי שנה חלפה מאז קיבלה עצרת האומות המאוחדות את ההחלטה ההיסטורית; חצי שנה של קרבות מרים, חצי שנה של דמע ודם.

דליה איציק: בה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948, הכריז דוד בן-גוריון על עצמאות ישראל.

דליה איציק: במגילת העצמאות נאמר: "בתוקף זכותנו הטבעית וההיסטורית ועל סמך החלטת עצרת האומות המאוחדות, אנחנו מכריזים בזאת על הקמת מדינה יהודית בארץ-ישראל, היא מדינת ישראל".

דליה איציק: אדוני הנשיא, בבקשה.

שמעון פרס: אדוני ראש הממשלה מר אהוד אולמרט, יושבת-ראש הכנסת הגברת דליה איציק, נשיאת בית-המשפט העליון ושופטי בית-המשפט העליון, הנשיאים לשעבר אפרים קציר ויצחק נבון, ראש האופוזיציה מר בנימין נתניהו, שרים, חברי כנסת נכבדים, אורחים יקרים, נכבדי, חלפו 60 שנים מאותו רגע אחד של חסד שזרח לפתע על ההיסטוריה היהודית למודת היגון, התלאות וההתנכרויות.

שמעון פרס: לעולם לא נשכח חסד עמים זה, ואני מבקש משגרירי האומות שהצביעו בעבורנו הנמצאים כאן בכנסת למסור לעמיהם את תודתנו העמוקה, ולומר להם שלעולם לא נשכח את תמיכתם זו.

שמעון פרס: רגע חסד זה יישמר בזיכרוננו הלאומי כרגע שבו גבר הצדק ההיסטורי על חשבונות של תועלת; הרגע שבו גברה ההיסטוריה על הפוליטיקה.

שמעון פרס: החלטה זו הציפה את עמנו בשמחה חסרת תקדים.

שמעון פרס: העם פרץ בשירה אדירה ויצא לריקודים בכל רחבי הארץ.

שמעון פרס: חוויתי רגע זה בעם וחוויתי אותו גם בקרבת מנהיג האומה שישב באותו רגע בודד – בודד ומודאג.

שמעון פרס: היום רוקדים, הוא אמר, ומחר נמצא את עצמנו במלחמה נגד כל עמי ערב.

שמעון פרס: ולמחרת אותו יום אומנם נפתחה האש, ושעת החסד היתה לשעת השי"ן.

שמעון פרס: החלטת האו"ם לא הרשימה את שליטי ערב.

שמעון פרס: שבע מדינות ערב תקפו אותנו.

שמעון פרס: מטרתם לא היתה לשנות את המפה שכללה את ישראל, אלא לקבוע מפה ללא ישראל.

שמעון פרס: ישראל בראשותו של דוד בן-גוריון העדיפה להבטיח את זהותה במחיר ויתור על מלוא שטחה של הארץ המובטחת.

שמעון פרס: ישראל ויתרה על שטח כדי להבטיח רוב.

שמעון פרס: דבר זה לא מנע את המלחמה.

שמעון פרס: אף שהאו"ם החליט – ישראל הותקפה.

שמעון פרס: באו"ם היה רוב מדיני שתמך בהקמת המדינה.

שמעון פרס: בשדה הקרב היה רוב צבאי שניסה להכחידה.

שמעון פרס: המלחמה החלה בטרם היתה לנו מדינה; הקרבות פרצו בטרם היה לנו צבא.

שמעון פרס: כל העם לחם, וכל הארץ היתה חזית.

שמעון פרס: חילוקי הדעות הפנימיים לא מנעו את אחדות העם בשעת המלחמה.

שמעון פרס: לחמנו כמדינה דמוקרטית.

שמעון פרס: חופש הדעות לא מנע את אחדות השֶלַח.

שמעון פרס: חילוקי הדעות היו רציניים.

שמעון פרס: הם נתגלעו סביב השאלה אם להעדיף מדינה לאלתר או את שלמות הארץ.

שמעון פרס: דעה אחת, ששללה את חלוקת הארץ, היתה לדחות את הכרזת המדינה ולמוסרה לפרק זמן לנאמנות בין-לאומית, גם אם לא היה ברור למי תישאר הנאמנות הזאת נאמנה.

שמעון פרס: דעה אחרת דגלה במפת נחלת האבות ולא הביאה בחשבון את העובדה שקשה למיעוט קטן לשלוט בשטח גדול שיש בו רוב עוין ואלים.

שמעון פרס: מנגד היתה הצעה לחלק את השלטון במקום לחלק את הארץ, כלומר להקים מדינה דו-לאומית.

שמעון פרס: דעה זו שבקה חיים בגלל סיכון החלום על כינון בית יהודי לעם היהודי ובהעדר תשובה על השאלה כיצד אפשר לקיים מדינה דמוקרטית שבה לא הרוב קובע אלא הסכם רעוע.

שמעון פרס: בסופו של דבר התקבלה תוכנית בילטמור.

שמעון פרס: תוכנית זו התקבלה אף שהיתה הכואבת ביותר בטווח הקצר.

שמעון פרס: היא התקבלה משום שהיתה ההגיונית ביותר לטווח הארוך; תוכנית חלוקת הארץ היתה המחיר של הקמת מדינה יהודית לאלתר.

שמעון פרס: בן-גוריון תבע שהמדינה תקום מייד.

שמעון פרס: לנגד עיניו עמדו מאות אלפי ניצולי השואה שגילו כי שערי אומות העולם נעולים בפניהם.

שמעון פרס: השער היחיד, הוודאי, המיידי יכול היה להיות רק שערה של מדינת היהודים.

שמעון פרס: כל זה היה ידוע גם לאו"ם.

שמעון פרס: הריבונות המלאה התגלתה כחיונית משנוכחנו לדעת שגם אלה שהצביעו בעבורנו סירבו לספק לנו נשק להגנה עצמית.

שמעון פרס: הצד הערבי לא לחם למען הקמת מדינה פלסטינית, ובהחלטת כ"ט בנובמבר מדובר על מדינה ערבית, לאו דווקא פלסטינית.

שמעון פרס: גם בשוך הקרבות נשארה הגדה בידי ירדן, ורצועת-עזה נשארה בשליטה מצרית.

שמעון פרס: המאבק נגד ישראל, שהיה העיקר, לא נפסק.

שמעון פרס: את אשר קרה במלחמה אי-אפשר להסביר בהיגיון קר או במספרים.

שמעון פרס: גם ההיגיון וגם המספרים לא היו בעדנו.

שמעון פרס: אומרים שקרה לנו נס, אלא שנסים אין מזמינים; נסים יוצרים.

שמעון פרס: ואכן, לא נס אגדתי הציל אותנו, אלא העמידה המדהימה, העמידה האמיצה, הכוללת והמאוחדת, שכן גם בהיותנו חלוקים בדעותינו נשארנו מאוחדים במלחמתנו.

שמעון פרס: לביטחון ניתנה עדיפות עליונה, בלי שהדמוקרטיה תיסוג לאחור.

שמעון פרס: גם בטרם קם לנו צבא מאורגן, גם במחסור הכבד בנשק, גם במצוקת כוח-אדם, צמח לנו צה"ל, שהתגלה כצבא מנצח ללא תקדים, שיצר תקדים צבאי והדהים את העולם ביכולתו.

שמעון פרס: גם במחסור של מים ובאדמה צחיחה הקמנו חקלאות שתפסה מקום מרכזי בעולם, ועל אף בליל השפות שהגיע עם העלייה, החיינו את שפתנו העברית.

שמעון פרס: היינו היחידים שחזרו למקור תרבותם.

שמעון פרס: לחמנו, וגם בנינו – תשתיות, מפעלים ושיכונים.

שמעון פרס: הקמנו צורות חיים שאין משלן בעולם: הקיבוץ, המושב, הקואופרטיב, המושבה, עיירת הפיתוח, היישוב הקהילתי.

שמעון פרס: המחיר היה כבד מנשוא.

שמעון פרס: איבדנו רבים ממיטב בנינו, רבים היו לנכים.

שמעון פרס: משפחת השכול גדלה ונשאה את כאבה ביגון ובכבוד - והחטופים עדיין לא שבו הביתה - נשים וגברים, זקנים וטף הסתפקו אז במעט מאוד.

שמעון פרס: ההתנדבות היתה רבה.

שמעון פרס: רבה ומרשימה.

שמעון פרס: ה"אנחנו" גבר על ה"אני", תפוצות ישראל התייצבו לימיננו, והיינו למשפחה גדולה אחת.

שמעון פרס: היו גם כשלים, והיו גם כשלים צורבים.

שמעון פרס: היו מחסורים כבדים ומחסורים קורעי לב, אך הייאוש לא הורשה להלך בינינו, והציניות נידונה לאבטלה.

שמעון פרס: האמונה הכבירה והתמימה כאחת גברה על כללי ההיגיון המפוכח.

שמעון פרס: צלילי הדברים, המוסכמים והשנויים במחלוקת, עדיין מהדהדים באוזנינו, ולא כל הרי הגעש במזרח התיכון כבו.

שמעון פרס: יש דברים שלא השתנו מאז, אבל יש דברים שהשתנו, וחלקם השתנו לטובה.

שמעון פרס: יש לנו שלום עם מצרים, המובילה בארצות ערב; יש לנו שלום עם ירדן, שכנתנו המיידית והחשובה כל כך.

שמעון פרס: אנו במשא-ומתן לשלום עם הפלסטינים, וראשם הנבחר, אבו מאזן, דורש שלום.

שמעון פרס: נציגי מדינות ערב הגיעו לאנאפוליס.

שמעון פרס: אומנם לא כולם הזדרזו ללחוץ את ידנו, אבל הנושא שעל הפרק שם היה שלום, לא מלחמה.

שמעון פרס: התברר להם שלא ישראל מאיימת על עצמאותם, אלא אירן.

שמעון פרס: וישראל ידעה צמיחה חסרת תקדים.

שמעון פרס: גם כאשר לא כל הדרכים הושלמו, ישראל מעולם לא ירדה ממסלול ההמראה שלה.

שמעון פרס: כ"ט בנובמבר 1947 היה מאורע מכונן, תחנה דרמטית במסלולה של רכבת ההיסטוריה.

שמעון פרס: עמד בראשה מנהיג נחוש שידע כי אין להחמיץ את השעה.

שמעון פרס: 60 שנה חלפו.

שמעון פרס: האם זו רכבת ההיסטוריה שעצרה בתחנת אנאפוליס, ושוב – מעניין – בכ"ט בנובמבר?

שמעון פרס: החשיבות ההיסטורית של ועידת אנאפוליס תיקבע על-פי המציאות שתתגבש בעקבותיה.

שמעון פרס: הדרך ארוכה, מפותלת, זרועה סיכונים ורצופה מארבים, וגם אם הגלגלים חורקים, הקרונות פרוצים ומוקשים מוסתרים בדרך, בכל זאת מוסכם שהתחנה הבאה צריכה להיות תחנת השלום, תחנה שדור ההורים החמיץ ואסור שיחמיץ גם דור הבנים.

שמעון פרס: מבחינתנו, למרות ההחמצות, יכולנו אז – והגענו למדינה.

שמעון פרס: הכרחי להכריע גם היום, ואני מאמין שיש סיכוי להגיע לתחנה הגדולה שבאופק.

שמעון פרס: אני מרגיש רצון לאומי כזה.

שמעון פרס: הוכחנו שחזון גדול חזק מהגיונה של כל נורמה מקובלת.

שמעון פרס: בלבנו תפילה כי לא תינתק הדרך המוליכה אל תחנת השלום, שבה יגלו ישראלים ופלסטינים את הדרך לאמץ איש את ידידות רעהו.

שמעון פרס: ככלות הכול, מצבים משנים אנשים – במלחמה לרעה, ובשלום לטובה.

שמעון פרס: המלחמה אינה צו שמימי, והשלום תלוי בנו, ובמידה רבה הוא בהישג ידנו.

שמעון פרס: כמאמר המשורר: "וראי את ההבדל/ בין מארה אין תואר לה ושם/ ובין ברכת שלום ותור פריחה/ כמוהו לא ידעו עמי בני שֵׁם!" תודה.

דליה איציק: אדוני ראש הממשלה, בבקשה.

אהוד אולמרט: כבוד נשיא המדינה מר שמעון פרס, גברתי יושבת-ראש הכנסת הגברת דליה איציק, כבוד נשיאת בית-המשפט העליון הגברת דורית בייניש, כבוד ראש האופוזיציה בנימין נתניהו, שרי ממשלת ישראל, מכובדי השגרירים ואנשי הסגל הדיפלומטי, מוזמנים, אורחים יקרים, חברי הכנסת, בנימין זאב הרצל, שדיוקנו חקוק בכותל הבית הזה, כתב ביומנו בעיר באזל לפני 110 שנים שורת סיכום בלתי נשכחת בקונגרס היסוד של התנועה הציונית: "אם אבטא את קונגרס באזל באמרה אחת, הרי היא זאת: בבאזל ייסדתי את מדינת היהודים.

אהוד אולמרט: לו אמרתי זאת עתה בפומבי, היתה התשובה צחוק מכל העברים.

אהוד אולמרט: אולי בעוד חמש שנים, לכל היותר בעוד 50 שנה, יכירו בכך הכול".

אהוד אולמרט: בדיוק 50 שנה אחר כך, בכ"ט בנובמבר 1947, הכירה משפחת העמים בזכותו של העם היהודי למדינת לאום במולדתו הקדומה והנכספת, ארץ-ישראל.

אהוד אולמרט: חזונו של הרצל קם והיה לממשות מדינית ניצחת.

אהוד אולמרט: בראשית דברי אני מבקש להביע שוב, מעל במת כנסת ישראל ובשם עם ישראל, תודה והוקרה שאין למעלה ממנה לאומות שנציגיהן הנכבדים הרימו את ידם ואת מצפונם בעד הצעת ההחלטה בעצרת האו"ם לפני 60 שנה.

אהוד אולמרט: אתם, שגרירי אותן מדינות בישראל, אורחי הכבוד של הישיבה המיוחדת הזאת.

אהוד אולמרט: אתם, שליחיהן של אומות אצילות, עדים לנס הגדול של העם היהודי, שהעפיל מתהום השואה אל פסגת התקומה הלאומית.

אהוד אולמרט: עשינו זאת כנגד כל הסיכויים, וחרף כל הסיכונים והאיומים הגשמנו חלום דורות והקימונו בעמל ובהקרבה מדינה דמוקרטית חופשית ומשגשגת, עתירת הישגים, הניצבת בתחומים רבים בחזית הקידמה העולמית.

אהוד אולמרט: מדינה שאין עמוסת בעיות וּקשיים יותר ממנה, אפופת איבה, כִּבְדַּת אתגרים, ואף-על-פי-כן הולכת מחיל אל חיל.

אהוד אולמרט: אחת ידה עושה במלאכת השלום ואחת מחזקת השלח.

אהוד אולמרט: עמנו עתיק יומין הוא.

אהוד אולמרט: זיכרוננו משתרע על פני אלפי שנים רצופות תלאות.

אהוד אולמרט: אבל במוצאי השבת כ"ט בנובמבר לפני 60 שנה היתה לעם היהודי שעת שמחה והתעלוּת שלא ידע כמותה מיום חורבן בית-המקדש, 1,877 שנה קודם לכן.

אהוד אולמרט: הגדיל לתאר מעמד זה עמוס עוז בספרו "סיפור על אהבה וחושך": "בזו אחר זו קרא בשמותיהן של המדינות האחרונות ברשימה - - - יונייטד קינגדום – אבסטיינס.

אהוד אולמרט: יוניון אוף סובייט סושיאליסט ריפבליק – יס.

אהוד אולמרט: יונייטד סטייטס – יס.

אהוד אולמרט: אורוגוואי – כן.

אהוד אולמרט: ונצואלה – כן.

אהוד אולמרט: תימן – נגד.

אהוד אולמרט: יוגוסלביה – נמנעת.

אהוד אולמרט: בכך השתתק הקול בבת-אחת.

אהוד אולמרט: ופתאום דומיית עולמות אחרים ירדה והקפיאה את כל החיזיון, דממה מבועתת, אסונית, דממת המוני אדם עצורי נשימה שכמוה לא שמעתי אף פעם בימי חיי, לא לפני הלילה ההוא ולא אחריו.

אהוד אולמרט: עד ששב הקול העבה, הצרוד קצת, להרעיד את האוויר דרך הרדיו ולסכם במין יבושת מחוספסת אך הרת עליצות: שלושים ושלושה בעד.

אהוד אולמרט: שלושה עשר נגד.

אהוד אולמרט: עשרה נמנעים ומדינה אחת נעדרת מן ההצבעה.

אהוד אולמרט: ההצעה מתקבלת.

אהוד אולמרט: "ובכך נבלע קולו בשאגה שבקעה מתוך הרדיו, גאתה וגלשה מן היציעים המשתוללים מחדווה באולם שבלייק-סאקסס, וכעבור עוד שתיים-שלוש שניות של תדהמה, של שפתיים מפושקות כמו צמאות ושל עיניים קרועות לרווחה, השתאג בבת-אחת גם הרחוב הנידח שלנו, שבפאתי כרם-אברהם בצפון ירושלים, בצעקה ראשונה נוראה, קורעת את החושך ואת הבניינים והעצים, פולחת את עצמה, צעקה לא של שמחה.

אהוד אולמרט: כלל לא דומה לשאגות של המוני מגרשי הספורט, לא דומה לשום התלהמות של המונים משולהבים, אולי יותר כמו צווחת זוועה ופלצות, צעקה אסונית, זעקה מזעזעת אבנים היתה זו, מקפיאת דם.

אהוד אולמרט: כאילו כל ההרוגים שהיו וכל ההרוגים שעוד ייהרגו קיבלו בו ברגע אשנב זעקה, וכבר בן-רגע הוגף, וכבר כעבור רגע עלו והחליפו את זעקת הזוועות הראשונה המון שאגות השמחה ובליל של קריאות ניחרות ועם ישראל חי ומישהו ניסה לשווא להתחיל בשירת ההמנון וצווחות נשים ומחיאות כפיים ו'פה בארץ חמדת אבות', וכל ההמון החל לנוע אט-אט סביב עצמו כאילו נבחש כולו במערבל ענק ולא היה עוד שום מותר ושום אסור".

אהוד אולמרט: אלה דבריו של עמוס עוז.

אהוד אולמרט: האו"ם, כידוע, איננו ארגון של צדקה וָחסד.

אהוד אולמרט: הוא זירה, תכופות צינית, של אינטרסים לאומיים אנוכיים.

אהוד אולמרט: לעם היהודי לא היה בנובמבר 1947 דבר להציע לנציגי האומות שהתכנסו להחליט על גורלו.

אהוד אולמרט: על כן, כל מי שהצביע "כן" בעצרת, הצבעתו היתה מצפונית ומוסרית צרופה, וראויה היא לפיכך שבעתיים להערכה ולכבוד.

אהוד אולמרט: הצבעה זו כתובה לעד באותיות זהב בדברי ימי ישראל.

אהוד אולמרט: גברתי היושבת-ראש, מכובדי, פרץ השמחה הספונטנית האדירה שהקיף את היישוב העברי בארץ-ישראל בהיוודע תוצְאות ההצבעה בלֵייק-סאקסס לא שיקף אז הסכמה כללית על רעיון החלוקה.

אהוד אולמרט: משמאל ומימין בתנועה הציונית היו רבים וטובים שדגלו בכל לבם בשלמוּת המולדת ולא היו יכולים להשלים עם ביתורה ועם חלוקתה.

אהוד אולמרט: אני גדלתי וחונכתי בנחלת-ז'בוטינסקי, במשפחה בית"רית, ואבי, מרדכי, עליו השלום, שזכה לימים גם לכהן בכנסת ישראל, התנגד בתוקף לתוכנית החלוקה, מתוך נאמנות ואהבה כנה לארץ-ישראל כולה.

אהוד אולמרט: אני מרכין את ראשי בענווה ובהערצה לדמותו ולזכרו באומרי את הדברים שהיו גורמים לו אולי להיאנח, אבל עלי לומר אותם: בן-גוריון צדק.

אהוד אולמרט: שלמות הארץ היתה ועדיין היא רעיון נשגב, אבל אחרי אובדן ששת המיליונים היה צורך להשלים עם מה שהיה אפשר להשיג אז, ולהקים מדינה.

אהוד אולמרט: זאת האמת.

אהוד אולמרט: כי הבחירה שנותרה, הן לפני 60 שנה הן כיום, היא בין מדינה יהודית בחלק מארץ-ישראל ובין מדינה דו-לאומית בכל ארץ-ישראל.

אהוד אולמרט: זאת הברירה גם כיום – קיום שתי מדינות לאום, יהודית ופלסטינית – כי אין דרך אחרת.

אהוד אולמרט: למרות כל הספקות והחששות, שאינני מבטל אותם, ואף שעוד ניאבק ונתווכח על גבולות המדינה, ונשמור על מעמד ירושלים כבירת מדינת ישראל, אי-אפשר להגזים בחשיבות המהלך ההיסטורי.

אהוד אולמרט: אינני ממעיט בקשיים, אינני מזלזל בסכנות, ועל ביטחון ישראל לעולם לא אתפשר, אבל כל עוד יש סיכוי לשלום – אמצה אותו עד תום.

אהוד אולמרט: מכובדי, אין בכוונתי לבוא היום חשבון עם שכנינו הפלסטינים או עם מדינות ערב על שדחו את החלטת כ"ט בנובמבר ופתחו במלחמה נגדנו.

אהוד אולמרט: אבל חשוב שנזכור אנחנו, ויזכור העולם, את צדקתה של מדינת ישראל.

אהוד אולמרט: כי בשעת ההכרעה הגורלית לפני 60 שנה, אנחנו קיבלנו את פשרת החלוקה, והצד שכנגד סירב – ויצא למלחמה.

אהוד אולמרט: כל מה שקרה מאז בסכסוך הוא תולדה טרגית של ההתנגדות האלימה לחלוקה ההיא, שלא תחזור לעולם.

אהוד אולמרט: אינני אדיש לאסונם של הפלסטינים, אף שהוא תוצאת המלחמה שהם יזמו ותוצאת הזדמנויות רבות שהחמיצו.

אהוד אולמרט: בהיחתם, בעזרת השם, בעתיד, הסכם שלום בינינו, אין ספק שישראל תמלא תפקיד רציני במאמץ אזורי ובין-לאומי, תתרום את תרומתה לביסוס הכלכלי של המדינה הפלסטינית ותהיה שותפה למנגנון בין-לאומי שיסייע בשיקום הפליטים.

אהוד אולמרט: נעשה זאת בנכונות וברצון, ולא חלילה מתוך תחושת אשמה, אלא ממניעים הומניטריים טהורים ולמען שכנות טובה.

אהוד אולמרט: יש לראות בדברי אלה התחייבות והבטחה.

בנימין אלון: לא תקום מדינה פלסטינית.

אהוד אולמרט: ולסיום, ד"ר חיים וייצמן, שיש לו זכויות רבות ביצירת המסד המדיני לתקומת ישראל, אמר פעם: "אין מדינה ניתנת על מגש של כסף".

אהוד אולמרט: משפט זה שימש מוטו לשירו האלמותי של נתן אלתרמן.

אהוד אולמרט: ביום הזה, שבו כנסת ישראל הריבונית מציינת 60 שנה לכ"ט בנובמבר, נזכור ונוקיר את כל סוללי הדרך שהביאו את היישוב היהודי בארץ-ישראל אל אותה שעה היסטורית גדולה: את החלוצים, את המתיישבים, את הבונים, את גואלי האדמה, את לוחמי המחתרות "ההגנה", אצ"ל ולח"י, את עולי הגרדום, את המעפילים, את הלוחמים לדורותיהם, את החולמים והמגשימים.

אהוד אולמרט: לכולם תפארת, לכולם נאווה תהילה – בזכותם אנחנו כאן היום.

אהוד אולמרט: הנני תפילה שנוביל יחד את מדינת ישראל לנתיבות שלום וביטחון ותקוים נבואת ישעיהו: והיה מעשה הצדקה שלום; וישב עמי בנווה שלום ובמשכנות מבטחים ובמנוחות שאננות.

אהוד אולמרט: לו יהי.

דליה איציק: תודה לך, אדוני ראש הממשלה.

דליה איציק: יושב-ראש האופוזיציה חבר הכנסת בנימין נתניהו, ולסיום – שרת החוץ.

בנימין נתניהו: כבוד נשיא המדינה, מכובדי יושבת-ראש הכנסת, ראש הממשלה, נשיאת בית-המשפט העליון ושופטי בית-המשפט העליון, נשיאי ישראל לשעבר, יושבי-ראש הכנסת לשעבר, שרים, חברי הכנסת, חברי הכנסת לשעבר וחברי הסגל הדיפלומטי, ובמיוחד שגרירי אותן מדינות שאישרו את ההחלטה וראויים לכל ברכה ותודה, עברו 60 שנה מאז החלטת האו"ם שהכירה במדינת ישראל.

בנימין נתניהו: זה היה רגע חשוב בחיי האומה ורגע חשוב בחיי האומות.

בנימין נתניהו: מאז ועד היום עשינו שלום עם מצרים ועם ירדן.

בנימין נתניהו: מאז ועד היום נשאר המכשול להרחבת שלום זה אותו מכשול: סירובם של אויבינו להכיר במדינת ישראל בגבולות כלשהם.

בנימין נתניהו: הם אינם רוצים מדינה ערבית ליד ישראל – הם רוצים מדינה ערבית במקום ישראל.

בנימין נתניהו: הרי הוצעה להם מדינה לצד מדינת ישראל פעם אחר פעם, והם דחו את ההצעה בכל פעם שהוצעה: תחילה בתוכנית החלוקה ב-1947; אחר כך באופן עקיף בהסכמי אוסלו ב-1993; אחר כך במפורש בוועידת קמפ-דייוויד בשנת 2000, ומאז באין-ספור הצהרות של מנהיגים בישראל ובקהילה הבין-לאומית שדיברו על שתי מדינות לשני עמים.

בנימין נתניהו: ובכן, מה היתה תשובתם על ההצעות האלה?

בנימין נתניהו: ב-1947 הם פתחו במתקפת טרור ואחר כך במלחמה רבתי כדי להשמיד את מדינת ישראל; תוך כדי תהליך אוסלו הם פתחו בטרור המתאבדים; בעקבות ועידת קמפ-דייוויד הם פתחו באינתיפאדה השנייה, שגבתה מאתנו יותר מ-1000 הרוגים.

בנימין נתניהו: מאז הם ירו אלפי רקטות על הגליל ואלפי "קסאמים" ופצצות מרגמה על יישובי הנגב המערבי.

בנימין נתניהו: ומדוע?

בנימין נתניהו: כדי לשחרר, כדבריהם, את פלסטין הכבושה.

בנימין נתניהו: כלומר את חיפה הכבושה, את עכו הכבושה, את שדרות הכבושה ואת אשקלון הכבושה.

בנימין נתניהו: בזה חוזרים ה"חיזבאללה" וה"חמאס" על דברי בן-דודו של המופתי ג'מאל חוסייני, שהיה חבר הוועד הערבי העליון, שארבעה ימים לפני קבלת תוכנית החלוקה באו"ם אמר: "פלסטין תתמלא באש ודם אם יקבלו היהודים אפילו חלק ממנה".

בנימין נתניהו: לצערנו, גם הגורמים המתונים יותר בקרב הפלסטינים מסרבים להתייצב היום בתמיכה בשלום עם ישראל כמדינת העם היהודי; הם מבקשים שתי מדינות לעם אחד: מדינה פלסטינית נקייה מיהודים ומדינה דו-לאומית שהם דורשים להציף אותה בפלסטינים על-פי מה שהם קוראים לו "זכות השיבה".

בנימין נתניהו: רבותי, עד שלא יכירו בזכותו של העם היהודי למדינה משלו; עד שלא יפנימו זכות זו באמת; עד שלא יגלו אותו אומץ ואותה מנהיגות שגילו אנואר סאדאת והמלך חוסיין, ספק אם יהיה לנו פרטנר אמיתי לשלום אמיתי.

בנימין נתניהו: על רקע זה אפשר להבין מה קרה ומה לא קרה בהחלטת האו"ם בנובמבר 1947.

בנימין נתניהו: ההחלטה לא קיבעה לעולם את קווי ההסדר בינינו ובין שכנינו.

בנימין נתניהו: הערבים שללו ממילא את קיומה של המדינה היהודית וביקשו להחריבה.

בנימין נתניהו: המופתי עצמו אמר למחרת ההחלטה: "מה שבאו"ם כתבו בדיו שחור אנחנו נכתוב בדם אדום".

בנימין נתניהו: מנהיגים ערבים אינם יכולים לבוא היום, 60 שנה מאוחר יותר, ולדרוש להחזיר את השעון לאחור כאילו לא קרה דבר.

בנימין נתניהו: הם אינם יכולים לתבוע מאתנו לקבל החלטה שהם עצמם קרעו לגזרים, ואינם יכולים – משנכשלו בניסיון לחסלנו – לבקש להחזירה, בידיעה שהיום, עם חלוף השנים, אין לנו אפשרות להתקיים במסגרתה.

בנימין נתניהו: זאת הבין היטב – ואני חייב להגיד, מייד – ראש ממשלתנו הראשון, דוד בן-גוריון.

בנימין נתניהו: הוא אמר באחת הישיבות הראשונות של ממשלת ישראל, נדמה לי בראשונה: "החלטות ה-29 בנובמבר מתו.

בנימין נתניהו: מתו גבולות החלוקה".

בנימין נתניהו: לתשומת לב שרים וחברי הכנסת - הוא הוסיף: "ירושלים כעיר בין-לאומית הפכה חלום באספמיה".

בנימין נתניהו: הוא חזר על הדברים האלה בנאומו בכנסת ב-3 בדצמבר 1949, ואמר שהחלטת האו"ם בטלה ומבוטלת.

בנימין נתניהו: ובכן, לא גבולות החלוקה ולא בינאום ירושלים הם הדבר הקובע בהחלטת האו"ם.

בנימין נתניהו: הדבר הקובע הוא ההכרה הבין-לאומית בזכותם של היהודים למדינה משלהם.

בנימין נתניהו: זכות זו עוגנה בהצהרת בלפור, שהכירה בזכותם של היהודים לבית לאומי בארץ-ישראל, ואושררה על-ידי חבר הלאומים – קודם כול על-ידי ועידת סן-רמו ואחר כך על-ידי חבר הלאומים, בשנת 1922.

בנימין נתניהו: מכובדי, החלטת האו"ם נחרתה בזיכרוננו גם משום שמייד לאחר קבלתה החלו הבריטים לעזוב את הארץ ונפתחה המערכה הגורלית שכמעט קיפדה את חוט חיינו.

בנימין נתניהו: לא החלטת האו"ם הקימה את מדינת ישראל; היא רק הכירה בזכותו ההיסטורית של עם ישראל לשוב למולדתו ולבנות בה מחדש את חייו הריבוניים.

בנימין נתניהו: אבל גם זכות היסטורית זאת לא היתה מתממשת אלמלא כיסופי הדורות של עם ישראל לארץ-ישראל; אלמלא הנוכחות הרצופה של יהודים בארץ במהלך הדורות ואלמלא 70 שנות התיישבות יהודית אינטנסיבית בארץ שקדמו להחלטת האו"ם.

בנימין נתניהו: ואני אומר לכם, גם אלה לא היו עומדים לנו לאחר השואה הנוראה, אלמלא הרימו בניה של האומה הקטנה את חרב המכבים והדפו בגבורה שאין משל לה את הנחשול הערבי שעמד לשטוף את המדינה הצעירה.

בנימין נתניהו: האמונה בזכותנו ההיסטורית, מפעל ההתיישבות שמימש אותה והמאבק הצבאי שהגן עליה הם שהקימו מחדש את מדינת היהודים.

בנימין נתניהו: החלטת האו"ם רק נתנה לכך הכרה בין-לאומית.

בנימין נתניהו: ועם זאת, זאת היתה החלטה חשובה, בעלת ממד היסטורי, ובצדק אנחנו מציינים אותה היום בנוכחות השגרירים המכובדים של המדינות שאישרו אותה, ויש לשלוח להם שוב את תודתנו.

בנימין נתניהו: מכובדי, אבל יש לזכור וגם לשאול: מה היה קורה להחלטת האו"ם אילו ניגפנו במלחמת העצמאות?

בנימין נתניהו: מאז ומתמיד היה המפתח לקיומנו חיזוק הציונות ויכולתנו להגן על עצמנו, וגם היום זה המפתח לקיומנו, וגם היום זה המפתח האמיתי לשלום.

בנימין נתניהו: כי רק כשהבינו חלק משכנינו שישראל היא עובדה קיימת, עובדת קבע שאין למחוק אותה מעל פני האדמה, רק אז נוצרה בהם גם המוכנות הנפשית לעשות עמנו שלום.

בנימין נתניהו: על כן הופתעתי, ואפילו נדהמתי, לשמוע את ראש הממשלה אומר בעיתונות: אם לא תהיינה שתי מדינות, ישראל גמורה.

בנימין נתניהו: אדוני ראש הממשלה, מדינת ישראל אף פעם לא תהיה גמורה.

בנימין נתניהו: את גורלנו נקבע אנחנו, ולא אף אחד אחר.

בנימין נתניהו: הקיום שלנו אינו תלוי בנכונותם של הפלסטינים לעשות עמנו שלום.

בנימין נתניהו: הקיום שלנו מובטח ויובטח על-ידי זכותנו לחיות בארץ הזאת וכוחנו להגן על זכות זאת.

בנימין נתניהו: בנינו את המדינה במשך 31 שנים, עד הסכם השלום הראשון עם מצרים.

בנימין נתניהו: אחר כך בנינו אותה 16 שנים נוספות, עד הסכם השלום עם ירדן, ואני מקווה שלא יעברו הרבה שנים עד שיושג הסכם השלום עם הפלסטינים ועם אחרים בעולם הערבי – אבל איננו מתנים את קיומנו בהסכמתם.

בנימין נתניהו: כך לא נהגה שום ממשלה בישראל עד כה, וכך אל לשום ממשלה לנהוג בעתיד.

בנימין נתניהו: מכובדי, אני חוזר ואומר: את גורלנו נקבע אנחנו, ולא אף אחד אחר, כי במזרח התיכון השלום והביטחון שלובים זה בזה, והביטחון שנובע מעוצמתה של ישראל קודם לשלום ולהסכמי השלום.

בנימין נתניהו: מי שאינו מבין זאת יישאר בלי ביטחון ובלי שלום.

בנימין נתניהו: רק ישראל חזקה, שמאמינה בצדקת דרכה ומונה

בנימין נתניהו: גת על-ידי מנהיגות איתנה – רק ישראל כזאת תצליח להגיע לשלום-אמת עם שכנינו, שלום שכולנו חפצים בו.

דליה איציק: תודה לך, אדוני יושב-ראש האופוזיציה.

דליה איציק: תחתום את הדיון הזה שרת החוץ.

ציפי לבני: כבוד נשיא המדינה, יושבת-ראש הכנסת דליה איציק, נשיאת בית-המשפט העליון ושופטיו, נשיאים, יושבי-ראש הכנסת, משפחות הנעדרים והחטופים, ראש האופוזיציה, חברי הסגל, מכובדי כולם, כנסת ישראל מציינת היום 60 שנה להחלטת האו"ם שהתקבלה בכ"ט בנובמבר 1947 וקבעה את עקרון חלוקת הארץ לשתי מדינות, אחת יהודית ואחת ערבית.

ציפי לבני: יושבת-ראש הכנסת, כדרכה, הפכה את היום הזה לנקודת ציון המכבדת את הכנסת ומכבדת את ישראל.

ציפי לבני: גם אם נדבר היום בהחלטת האו"ם ונזכיר את חשיבותה כעיקרון, לא כהחלטה מפורטת ליישום – וחשיבותה אינה מוטלת בספק – אבקש לומר זאת: לא מכוח החלטת האו"ם נוצר הקשר בן אלפי השנים שבין העם היהודי ובין ארץ-ישראל.

ציפי לבני: לא בשל החלטת האו"ם התפלל העם היהודי במשך אלפי שנים, ופניו לירושלים, בתקווה לחזור לארץ-ישראל ולבנות בה את מרכז חייו הלאומיים.

ציפי לבני: לא מכוח החלטת האו"ם קמה התנועה הציונית, ולא מכוח החלטת האו"ם עלו סבי וסבתותי לארץ-ישראל בשנים 1926-1925.

ציפי לבני: כל אלה הם מקור הלגיטימיות האמיתי של חיינו כאן, ואין לנו צורך בהחלטות האו"ם בשביל ביטחוננו באמונה בזכות.

יובל שטייניץ: חבל שלא אמרתם את זה באנאפוליס.

ציפי לבני: ובכל זאת, מדי שנה אנו מתענגים מחדש, ורחב לבנו עם כל yes ונחמץ לבנו עם כל no.

ציפי לבני: ובכל זאת, בעידן שבו העולם הוא כפר גלובלי, בעידן שבו חלקו של העולם השותף לערכי הדמוקרטיה של ישראל נאלץ להגן על ערכיו מול חלקו האחר, המורכב מקיצונים המנסים לנצל ערכים אלה כדי למחוק אותם, בעידן שבו הסכסוך הלאומי בין ישראל ובין הפלסטינים עדיין לא הסתיים, בעידן שבו מתקיים תהליך הולך וזוחל של פיחות בהבנה ובקבלה של מדינת ישראל כבית לאומי לעם היהודי, המובן מאליו של שנת 1947 אינו עוד מובן מאליו, ואנו נדרשים לחזור ולהילחם עליו.

ציפי לבני: אנו נדרשים להחלטת האו"ם כדי להמשיך ולקבע את מה שהיה הבסיס להקמת המדינה היהודית בארץ-ישראל, ונשאר גם העיקרון – כעיקרון.

ציפי לבני: העיקרון הנכון לפתרון הסכסוך.

ציפי לבני: אנו תובעים מהעולם את זכותנו; לא רק את הזכות לחיות כיהודים בארץ-ישראל, לא רק את זכותה של ישראל להתקיים במובן הפיזי, אלא את זכותנו המלאה, שנקבעה ב-1947, להתקיים כמדינה יהודית, שהיא מענה ופתרון לאומי לבני העם היהודי באשר הם.

ציפי לבני: מדינה יהודית ודמוקרטית, שערכיה אלה שלובים זה בזה, וגם אם לעתים הם נראים כמתנגשים, מחובתנו להביא לשילובם ולמנוע התנגשות ביניהם.

ציפי לבני: בד בבד אנו ממשיכים לומר: לא נמנע מהפלסטינים את זכות ההגדרה העצמית שלהם במדינה משלהם, כל עוד היא לא תאיים על זכותה של ישראל להתקיים כבית לאומי לעם היהודי, והקמתה של מדינה זו תהיה המענה השלם, המלא והיחיד לתביעות הלאומיות הפלסטיניות, שכן לגיטימיות הדרישה למדינה נשענת על שאיפות לאומיות קולקטיביות.

ציפי לבני: אנו דורשים היום מאומות העולם לדבוק באותו עיקרון, ובפרט אנו חוזרים ופונים לעולם הערבי, שלא קיבל אז את החלטת כ"ט בנובמבר.

ציפי לבני: כשם שאמרתי את הדברים למנהיגי העולם הערבי בשבוע שעבר – כן, באנאפוליס – אחזור ואומר את הדברים שאמרתי לפני ימים ספורים, באותו שבוע של כ"ט בנובמבר, בהזדמנות המיוחדת הזאת, ואנצל את הבמה הזאת כדי לשוב ולפנות אליהם מעל בימת כנסת ישראל, ולא רק באירוע מצומצם.

ציפי לבני: כך נאמר:

ציפי לבני: השבוע לפני 60 שנה קיבלה עצרת האומות המאוחדות החלטה בדבר חלוקת חבל הארץ שבין הים התיכון לירדן, המקום שבשבילנו הוא ארץ-ישראל ובשביל אחרים הוא פלסטין.

ציפי לבני: חבל ארץ שבו נולדתי, שבו גרו אבותי אלפי שנים, חבל ארץ שאליו כמה העם היהודי לחזור כשהיה בגלות, כשהתפלל לירושלים, ואליו שב במהלך מאות שנים.

ציפי לבני: חבל ארץ שבו נולדו גם עמיתי הפלסטינים.

ציפי לבני: לא באתי היום להתווכח על זכויות, לא באתי להתווכח מי צודק יותר.

ציפי לבני: באתי לומר לעמיתי מהעולם הערבי, שהדבר הנכון לעשותו הוא לא לוותר על תחושת הצדק או האמונה בזכות; אין בכוונתי לדרוש זאת מעם אחר, כפי שאיני עושה זאת בעצמי, ואני מאמינה בזכותו של העם היהודי על הארץ כולה.

ציפי לבני: זה הזמן לחשוב על זכות אחרת, זכותם של ילדינו – כולנו – לחיות בשלום ובכבוד הדדי, בהתאם לערכים שאני מאמינה ומקווה שהם נחלת כל עמי האזור, ובוודאי ערכי כל הדתות.

ציפי לבני: נכון, יש סכסוך לאומי בינינו, שפתרונו הצודק הוא מתן ביטוי לשאיפות הלאומיות של כל אחד מהעמים במדינה משלו.

ציפי לבני: זהו בדיוק העיקרון שנקבע עוד לפני 60 שנה, אחרי שנים של אלימות דמים בין תושבי הארץ הזאת.

ציפי לבני: עיקרון של שתי מדינות לשני עמים: האחת מדינה יהודית, כלשון החלטת האו"ם, והשנייה מדינה ערבית.

יובל שטייניץ: אבו מאזן מקבל את זה?

יובל שטייניץ: שתהיה קצת הדדיות.

דליה איציק: אתה לא מסוגל טיפה להתאפק?

דליה איציק: יש פה המון אורחים, ואני מבקשת ממך לא להעיר יותר.

דליה איציק: תודה רבה.

ציפי לבני: וכך המשכתי ואמרתי בשבוע שעבר לעמיתי הערבים: ההחלטה בדבר הקמת מדינת ישראל לצד מדינה ערבית נועדה לתת מענה לסכסוך העבר, ולא היא יצרה את הסכסוך של היום.

ציפי לבני: ההחלטה לא קבעה מי צודק; היא קבעה מהי הדרך לשלום בין העמים.

ציפי לבני: גם בישראל, עוד לפני הקמתה, קיבל הציבור היהודי את עקרון חלוקת הארץ.

ציפי לבני: החלטנו אז שלא להכריע בשאלת הזכות על הארץ וגם לא בשאלת הצדק ההיסטורי.

ציפי לבני: החלטנו לפתוח בחיים חדשים במדינה חדשה, גם אם רק על חלק מהשטח, ואוסיף כאן, בכנסת: מתוך מחלוקת פנימית קשה, וגם אני מאותו בית שראש הממשלה הזכיר.

ציפי לבני: הבחירה הזאת שנדחתה בעבר על-ידי העולם הערבי היא עדיין בחירה שהעולם הערבי, והפלסטינים בפרט, יכולים לעשות.

ציפי לבני: ביום שבו קמה מדינת ישראל, ב-14 במאי 1948, יום העצמאות שלנו, יום הקרוי אצלכם, עמיתי הערבים, ה"נכבה" - האסון, קבעה ישראל במגילת העצמאות שלה: "אנו מושיטים יד לשלום ושכנות טובה לכל המדינות השכנות ועמיהן, וקוראים להם לשיתוף פעולה ועזרה הדדית".

ציפי לבני: ידנו נשארה מושטת לשלום לכל העולם הערבי והמוסלמי ללא יוצאים מהכלל.

ציפי לבני: וכאן בכנסת אוסיף את הקריאה הנוספת, המקבילה, במגילת העצמאות הקוראת כאמור בה לבני העם הערבי תושבי מדינת ישראל ליטול את חלקם בבניית המדינה על יסוד אזרחות מלאה ושווה, ועל יסוד נציגות מתאימה במוסדות השלטוניים - -

יצחק לוי: הם מחרימים את הישיבה, אין לך עם מי לדבר.

ציפי לבני: למרבה הצער, הם מחרימים את הישיבה.

ציפי לבני: - - שכן, כנסת נכבדה, אין סתירה בין היות ישראל בית לאומי לעם היהודי לבין היותה מדינה דמוקרטית.

ציפי לבני: ומי שמנסה לגרום להתנגשות בין ערכיה אלה, חותר תחת עקרונות היסוד של ישראל.

ציפי לבני: וכך המשכתי ואמרתי, ואני שבה ואומרת היום: אני גאה במקום שישראל נמצאת בו היום.

ציפי לבני: אני מצטערת על כך שהעולם הערבי דחה את עקרון החלוקה בעבר, ואני מקווה - ומתפללת לכך - שהיום קיימת הבנה שבמקום להילחם, הדבר הנכון הוא לבנות עתיד משותף בשתי מדינות נפרדות.

ציפי לבני: האחת, מדינת ישראל שהוקמה כמדינה יהודית, בית לאומי לעם היהודי; והשנייה, פלסטין שתקום כדי לתת פתרון לאומי שלם ומלא לבני העם הפלסטיני באשר הוא.

ציפי לבני: גם לאלו הנמצאים בעזה ובגדה המערבית, יהודה ושומרון, גם לאלה הנמצאים במחנות הפליטים במדינות ערביות אחרות במעמד ארעי, ומחכים לתחושה שיש להם מדינת לאום, אותה תחושת שלמות שנתנה מדינת ישראל עם הקמתה לכל אותם פליטים יהודים שנאלצו לעזוב את מדינות ערב ואת אירופה ונהפכו לשותפים בבניית ישראל.

ציפי לבני: אני מאמינה שהפתרון של שתי מדינות לאום משרת את האינטרס של שני הצדדים.

ציפי לבני: לא כל שמחה אצלנו היא עצב בצד השני, ולהיפך.

ציפי לבני: ולעמיתי הפלסטינים אני אומרת: אל תבכו את הקמתה של מדינת ישראל.

ציפי לבני: תקימו את המדינה שלכם, תשמחו בהקמתה, ואנחנו נשמח אתכם, שכן מבחינתנו הקמת המדינה הפלסטינית איננה ה"נכבה" - האסון שלנו.

ציפי לבני: ובלבד, שבהקמתה תימחק גם המלה "נכבה" מהלקסיקון הערבי ביחס לישראל.

ציפי לבני: הידיעה שיש לסכסוך פתרון איננה מספקת.

ציפי לבני: השגת הפתרון תלויה קודם כול בנו, בשני הצדדים עצמם, ביכולתנו לנהל משא-ומתן, לגעת בכל הנקודות הרגישות ביותר ולתת להן מענה המבוסס על ההבנה שאף צד לא יכול לקבל את כל מאווייו, ונדרשות פשרות משני הצדדים.

ציפי לבני: הפתרון תלוי גם ביכולתן של ההנהגות להתמודד מול קיצונים וטרור, וכאן לא מדובר רק בהנהגות של הצדדים הישירים לסכסוך.

ציפי לבני: זהו התפקיד המרכזי של הנהגת העולם כולו, ובמיוחד של העולם הערבי והמוסלמי.

ציפי לבני: זהו זמן של הכרעה, כל אחד נדרש להחליט באיזה צד הוא נמצא, והצדדים ישתנו.

ציפי לבני: הצדדים אינם עוד בצד אחד - ישראל, ובצד השני - הפלסטינים.

ציפי לבני: הצדדים אינם עוד בצד אחד - יהודים, ובצד השני - ערבים.

ציפי לבני: במחנה אחד נמצא כל מי שהגיע למפגש בשבוע שעבר, ומי שתומך בעקרון שתי המדינות, ובצד השני - כל אלה שפועלים נגד אותו עיקרון.

ציפי לבני: המדינות שלא הגיעו בשבוע שעבר, אלה שתומכות בארגוני הטרור ובארגונים הרדיקליים גם במדינות ערב, אלה שרק אמש קראו לביטול החלטת האו"ם בגלל הכרתה בהקמתה של מדינת יהודים, אלה שרוצים לגרום לאי-יציבות באזור, אותם ארגונים ומנהיגים שמשתמשים באלוהים על מנת לזרוע שנאה, לשלוח ילדים ליהרג, אותו אלוהים שבעינינו הוא אלוהים של רחמים ושלום.

ציפי לבני: זאת המערכה שצריך להכריע אותה היום.

ציפי לבני: שילמנו כולנו - כולנו - מחיר כבד במהלך שנות הסכסוך.

ציפי לבני: משפחות איבדו את יקיריהן, ואין בכוחנו לרפא את כאבה של אם שכולה, אין בכוחנו להחזיר את גלגל ההיסטוריה לאחור, להשיב את מתינו לחיים, לרפא את פצעי הנכים, ולהשיב אנשים לבתיהם.

ציפי לבני: איננו יכולים לשנות החלטות שקיבלנו, ואין טעם להתחרט על החלטות שיכולנו לקבל בזמן והתמהמהנו בקבלתן.

ציפי לבני: אנחנו כן יכולים לקבל החלטות שישפיעו על העתיד, והמסע לשלום באזור מתחיל עכשיו מחדש, והיעד הוא אותו יעד עקרוני שנקבע כבר לפני 60 שנה.

ציפי לבני: תודה רבה.

דליה איציק: תודה לך, גברתי.

דליה איציק: אורחים יקרים, חברי חברי הכנסת, תם סדר-היום.

דליה איציק: להזכירכם, הישיבה מחר, שלא כרגיל, בשעה 13:00.

דליה איציק: ישיבה זו נעולה.

איל ינון: חברי הכנסת והקהל מתבקשים לקום לכבוד הנשיא.

איל ינון: כבוד הנשיא! (חברי הכנסת מכבדים בקימה את צאת נשיא המדינה מאולם המליאה.

איל ינון: )