ישיבת מליאה, כנסת 16, פרוטוקול מספר 175, 2004-10-27 00:00

ראובן ריבלין: היום יום רביעי, י"ב בחשוון התשס"ד, 27 בחודש אוקטובר 2004 למניינם.

ראובן ריבלין: אני מתכבד לפתוח את הישיבה השנייה של היום, ישיבה מיוחדת לציון מלאות תשע שנים להירצחו של ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין, זיכרונו לברכה.

אריה האן: בבקשה לקום.

אריה האן: כבוד הנשיא! (חברי הכנסת מקדמים בקימה את פני נשיא המדינה.

אריה האן: )

אריה האן: בבקשה לשבת.

ראובן ריבלין: כבוד נשיא המדינה ורעייתו גילה קצב, משפחת רבין היקרה, דליה, יובל, רחל, הנכדים ובני המשפחה, משפחות יעקב, פילוסוף ובן-ארצי, נשיא המדינה הרביעי, אפרים קציר, הנשיא השביעי למדינת ישראל, עזר ויצמן ורעייתו ראומה, ראש הממשלה אריאל שרון, יושבי-ראש הכנסת לשעבר, מר שלמה הלל, מר דב שילנסקי, מר דן תיכון והגברת תיכון, רבותי חברי הממשלה, ראש הממשלה לשעבר וראש האופוזיציה, חבר הכנסת שמעון פרס, חברי הכנסת בהווה ובעבר, נשיא בית-המשפט העליון לשעבר, מר מאיר שמגר, שופטי בית-המשפט העליון, מכובדי סגל א' של המדינה, זקן הסגל הדיפלומטי וראשי עדות בישראל, אורחים נכבדים, גברתי מבקרת המדינה לשעבר, מבקר המדינה, אבקש מכולם להתייחד עם זכרו של יצחק רבין בדקה דומייה.

ראובן ריבלין: (חברי הכנסת מכבדים בקימה את זכרו של ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין, זיכרונו לברכה.

ראובן ריבלין: )

ראובן ריבלין: נא לשבת.

ראובן ריבלין: תשע שנים חלפו מאז הלילה ההוא, שבו בהינו אחוזי אימה ושמענו את ההודעה ההיא, שלא נשכח לעולם: "ממשלת ישראל מודיעה בתדהמה", שהלא-ייאמן קרה.

ראובן ריבלין: תשע שנים מהרגע שעצר את ההיסטוריה, מהרגע שחשבנו שישנה את פניה של המדינה.

ראובן ריבלין: ונדמה שמעט מדי – אם בכלל – השתנה באמת.

ראובן ריבלין: הרצח עצמו נצרב, כמובן, בזיכרוננו.

ראובן ריבלין: הרי כל אחד זוכר בדיוק היכן הוא היה, מה הוא עשה, בערב ההוא.

ראובן ריבלין: לכל אחד – הזיכרון האישי שלו: התמונה, הסיטואציה שבה הוא נזכר כשהוא שומע את צירוף המלים "רצח רבין".

ראובן ריבלין: יש מי שזוכר את ההכרזה ההיא של איתן הבר; יש מי שזוכר את הדיווח הראשון על יריות בכיכר; יש מי שזוכר את "שלום, חבר" של קלינטון, או את הספדה האישי קורע הלב של הנכדה נועה שם על ההר; ויש מי שהצילומים שפורסמו לאחר מכן יגלמו בעבורו את הרצח.

ראובן ריבלין: אבל – ואני אומר את הדברים בזהירות רבה – ברמה הלאומית, ההיסטורית, הזיכרון האישי הזה בכלל לא חשוב, כפי שהזיכרון האישי של מי שזוכר את רצח קנדי היום – 40 שנה ויותר אחרי הרצח – בכלל לא חשוב.

ראובן ריבלין: הזיכרון האישי שלי, או של כל אחד אחר, ילך ויימוג, עם השנים, כמו כל זיכרון אישי אחר.

ראובן ריבלין: ובכלל, מי שלא זוכר את הלילה ההוא, כי היה צעיר מדי, כי עדיין לא נולד, הרי בכלל לא יזכור את הרצח כחוויה אישית מזעזעת, אלא כעוד אירוע היסטורי, עוד ציון-דרך על ציר הזמן ההיסטורי שלנו.

ראובן ריבלין: יצחק רבין, זיכרונו לברכה, עוד בחייו היה הרי חלק מן החוויה הישראלית הקולקטיבית, ולכן כך צריך להיחרת בזיכרון הלאומי גם מותו מכדורי רוצח יהודי.

ראובן ריבלין: צום גדליה נקבע לדורות בלוח השנה היהודי, כדי לציין רצח שאירע לפני כ-2,500 שנה, כפי שהזכיר כבוד נשיא המדינה היום בטקס הזיכרון על ההר.

ראובן ריבלין: עד היום אנו מציינים בתענית את האירוע כמרכיב במסכת חורבן הבית הראשון, ואנו ממשיכים לציין אותו אף שללא ספק הוא מתגמד לנוכח חורבן בית שני, 500 שנה מאוחר יותר, חורבן שממנו לא התאוששנו אלפיים שנה.

ראובן ריבלין: זוהי הפרספקטיבה שבה רואה היהדות את רצח גדליה בן אחיקם, נציב יהודה מטעם בבל.

ראובן ריבלין: חייו האישיים של גדליה, נסיבותיו המדויקות של הרצח, אמונותיו, רעיונותיו, מורשתו – כל הדברים הללו מרתקים, ללא כל ספק, ובכלל בכלל לא רלוונטיים, בפרספקטיבה הזאת.

ראובן ריבלין: רק הרצח חשוב.

ראובן ריבלין: רצח של מנהיג יהודי בידי יהודים, רצח שקטע סופית את שרשרת המלוכה של בית-דוד.

ראובן ריבלין: בשנה שעברה דיברתי כאן על דאגתי מפני סתימת הפיות הנמשכת; על התחושה הקשה של רבים כל כך, שלפיה מי שהתנגד, וממשיך להתנגד להסכם אוסלו, אינו רשאי להתאבל על רבין ז"ל; התרעמתי על התסכול לנוכח "עסקת החבילה", שבה הזכות להתאבל על רצח ראש הממשלה שמורה רק למחצית העם.

ראובן ריבלין: והשנה?

ראובן ריבלין: השנה נמשך, והחריף עוד יותר, הוויכוח האידיאולוגי, שבגללו – ואין טעם לרכך זאת - נרצח רבין.

ראובן ריבלין: בימים אלו ממש הוא שב ומתלהט עד כדי חששות שמא, חלילה וחס, חלילה וחס, יקום מישהו וינסה, שוב, לעצור את ההיסטוריה על-ידי שפיכות דמים.

ראובן ריבלין: לכן ברור כי הניסיון להשתית את הזיכרון על מה שמכונה "מורשתו" של רבין ולצרוב בלבבות את הלקח המוסרי כשהוא כרוך במסקנות פוליטיות, נכשל.

ראובן ריבלין: אבל, זה איננו רק כישלונם הפוליטי של הרואים עצמם ממשיכי דרכו של רבין.

ראובן ריבלין: זהו כישלון לאומי היסטורי, כי הצד השני של חרב הפיפיות הזאת, זו המתנה את הזכות להתאבל בקבלת עול מלכות אוסלו, ואולי אפילו בכפירה בזכות על ארץ-ישראל או במימושה, הוא זילות של הרצח עצמו.

ראובן ריבלין: את תוצאותיו של הכישלון הזה אנו רואים היום, כשמתגבר החשש האמיתי מפני ניסיון לפגוע, חס ושלום, בראש הממשלה ומפני תרחישי אימה של פגיעה בחיילי צה"ל.

ראובן ריבלין: אם רצח יצחק רבין, זיכרונו לברכה, הפך – בתוך זמן קצר כל כך – לעוד מרכיב בוויכוח, במקום שיהפוך, כמו רצח גדליה בן אחיקם, לקו פרשת מים היסטורי, מוסרי ודתי, אזי יש מקום לחרדות הקשות ביותר מפני מה שצופן לנו העתיד.

ראובן ריבלין: כן, אני חרד, והלוואי שאתבדה.

ראובן ריבלין: ככל שמתגבר מסע הדה-לגיטימציה ההדדי - מצד אחד, דה-לגיטימציה של ציבור חלוצי, שנמצא בחזית העשייה הציונית, והוא מופת להגשמה ולהקרבה האישית, ערכים נדירים כיום, שאולי מעוררים קנאה; ומן הצד השני, דה-לגיטימציה של זכותה של כל מדינה דמוקרטית לקבל החלטות, באופן דמוקרטי, גם אם הן קשות ונוראות, בלי שיאיימו עליה מתוכה במלחמת אחים - דומה שהסכנה שההיסטוריה תחזור על עצמה, זו מלפני 2,500 שנה וזו מלפני תשע שנים, הולכת ומתגברת.

ראובן ריבלין: מי שקורא את הסיפור התלמודי הידוע על קמצא ובר-קמצא, אותו סיפור של ערב חורבן הבית השני, חורבן שהתרחש בראש ובראשונה בגלל הקריסה הפנימית, בגלל שנאת האחים, מבין שבפרספקטיבה היסטורית ובוודאי בפרספקטיבה אמונית יהודית, לפעמים אפילו החורבן עצמו איננו הנורא מכול, כי אם האירועים שמובילים אליו.

ראובן ריבלין: האירועים הקשים ומשמעותם המוסרית לדורות.

ראובן ריבלין: כאשר מבינים זאת, רק אז מקבל אירוע כמו רצח ראש הממשלה יצחק רבין ז"ל משמעות לאומית שמעבר לזמן, למקום ולוויכוח שקורע אותנו היום.

ראובן ריבלין: אני מתכבד להזמין את ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, לשאת דברים.

אריאל שרון: כבוד נשיא המדינה והגברת קצב, כבוד הנשיא לשעבר ומפקד חיל האוויר לשעבר והגברת ויצמן, משפחת רבין היקרה, אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת הנוכחית וכנסות קודמות, זאת השנה התשיעית שבה מציינת הכנסת את יום הירצחו של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין, זכרו לברכה.

אריאל שרון: הרצח, שנעשה בידי בן-עוולה מקרב עמנו, זעזע את אמות הספים של החברה הישראלית, והכנסת קבעה את יומו בלוח השנה הלאומי שלנו ככתובת על הקיר וכאזהרה לנו ולדורות הבאים.

אריאל שרון: יום הזיכרון הזה חייב להיות, ולהישאר לעד, יום של חשבון נפש לאומי; יום של התחייבות מחודשת לקיים בתוכנו את חובת היסוד של כל חברה דמוקרטית - כיבוד דעתו של האחר, גם כשהיא נוגדת את שלנו.

אריאל שרון: יצחק רבין חש בכל כובד האחריות המוטלת עליו כראש ממשלת ישראל.

אריאל שרון: הוא חש שהופקד בידיו, כך אמר: "פיקדון שאין יקר ממנו - המדינה שדורות של יהודים חלמו עליה, אלפים שילמו בחייהם כדי להקים אותה, אלפים נוספים מבנינו ובנותינו נפלו על הגנתה וביטחונה, ומיליוני יהודים בכל העולם מבקשים לראות בה את מולדתם וביתם.

אריאל שרון: שום דבר אינו יקר כמו הפיקדון הזה.

אריאל שרון: תלויים בו חיים ומוות, קשור בו גורלם של בנינו ונכדינו והבאים אחריהם, הוא נכס של עם שחי אלפי שנים ורוצה להמשיך לחיות".

אריאל שרון: הנאמנות לפיקדון הזה, הנאמנות לדרך שבה האמין לטובת המדינה, עלתה ליצחק רבין בחייו.

אריאל שרון: בן-עוולה, שהיה נכון לסכן את כל מה שבנינו פה, ירה ביצחק ופגע בכולנו.

אריאל שרון: כמי שנשא באחריות הכבדה לחיי אדם כבר מגיל צעיר, אני יכול לומר לכם, כי השמירה על מדינת ישראל היא האחריות הכבדה ביותר שקיימת, והיא מוטלת קודם כול על הקברניט.

אריאל שרון: אך הזכות והחובה להבטיח את עתיד מדינת ישראל מוטלות על כל אחד מאתנו, אזרחי המדינה.

אריאל שרון: עתידה של המדינה, עתיד המפעל הציוני, תלוי קודם כול בכך שכל אחד מאתנו ידע לקבל את ההכרעה הדמוקרטית של רשויות השלטון מרגע שנתקבלה.

אריאל שרון: הנגע שמעמיד היום בסכנה של ממש לא רק את הדמוקרטיה שלנו אלא את לכידותנו כעם, ובכך חותר תחת עצם קיומנו, הוא נגע הסרבנות.

אריאל שרון: "מהרסיך ומחריביך ממך יצאו" - אין תיאור מדויק מזה לתופעת הסרבנות.

אריאל שרון: סרבנות היא צעד ראשון, גדול, בכיוון של אנרכיה.

אריאל שרון: משמעותה המעשית היא הרס קבלת המרות השלטונית, זו שבלעדיה, כמו שכתוב בפרקי אבות: איש את רעהו חיים בלעו.

אריאל שרון: צה"ל, צבא-הגנה לישראל, הוא צבא העם, אבל הוא יכול להיות כזה כל עוד מדי צה"ל באים ומכסים על כל חילוקי הדעות הפוליטיים והאחרים שהיו קיימים תמיד בין חלקיה השונים של החברה הישראלית.

אריאל שרון: חייל ומפקד שמים בצד את השקפותיהם האישיות הלגיטימיות ומקבלים על עצמם את עול הציות לשיקול הממלכתי הכולל.

אריאל שרון: הסרבנות מאיימת לרסק את צבא העם, לקרוע ממנו איברים חיוניים, להותיר אותו שותת דם ונכה.

אריאל שרון: בכך מהווה הסרבנות איום קיומי למדינת ישראל.

אריאל שרון: כואב מאוד לקבוע, ש-56 שנה אחרי הקמת המדינה טרם הפנמנו עד תום את עניין הממלכתיות המלכדת, ההופכת זרמים שונים בעם לנחל לאומי אחד.

אריאל שרון: גרוע מכך, בציבורים גדולים וחשובים בחברה הישראלית נמצאת הממלכתיות בנסיגה מסוכנת, כשהיא מוקרבת על מזבח הכיתתיות הפוליטית.

אריאל שרון: שכן, מהי סרבנות אם לא העדפת השיקול הצר, הכיתתי, הפוליטי, על השיקול הממלכתי-האחראי הכולל?

אריאל שרון: מאחורי המלים הגדולות, מאחורי האמירות האידיאולוגיות המתלהמות, הסרבנות היא סירוב לציית להוראותיה של המנהיגות החוקית של מדינת ישראל.

אריאל שרון: העובדה שרבנים מעמידים את תלמידיהם בפני דילמה מצפונית קורעת לב - האם לציית להם או לפקודות מפקדיהם - מכאיבה ומצערת.

אריאל שרון: המצער ביותר הוא, שהדבר נוגד במפורש את כל מה שלאורו חינכו אותם רבנים עצמם כל השנים: שהצבא הוא הביטוי המלא לאחדות העם, ולכן אין לפגוע בשום צורה ואין להיכנע ללחצים של קיצונים פוליטיים.

אריאל שרון: כיוון שאני מאמין בחוסנה ובבריאותה של החברה הישראלית וכיוון שאני מאמין שחפצי חיים אנחנו, אין לי ספק שבשעת מבחן נדע אנו וידע צה"ל להתמודד עם התופעה, כפי שידענו להתמודד עם האתגרים הקשים האחרים שבפניהם עמדנו בעבר.

אריאל שרון: ואני מאמין שהציבור הדתי-הלאומי, מאבני הפינה החשובות ביותר של החברה הישראלית, ימצא בתוכו את הכוח לעצור מבעוד מועד את הסחף ולשוב ולהתייחס, ככלל, אל הסרבנות כאל כפירה בעיקר וכנשק פסול.

אריאל שרון: אדוני היושב-ראש, הייתי רוצה לסיים בציטוט מדבריו של יצחק רבין, דברים שאמר לנציגי הפדרציות היהודיות בארצות-הברית: "זוהי שעה של התחבטויות קשות, גם ויכוחים סוערים.

אריאל שרון: אבל חשוב שכולנו נדע כי תהיינה אשר תהיינה ההחלטות, אהבת ישראל אמיתית שורה עליהן ולנגד עינינו תמיד הממרה העתיקה: כל ישראל ערבים לזה לזה.

אריאל שרון: אין אנו שוכחים לרגע כי בין שתומכים במהלכים שלנו ובין שמתנגדים להם, כולנו אחים, כולנו יהודים וגורל אחד לכולנו".

אריאל שרון: גם היום איננו שוכחים זאת לרגע.

אריאל שרון: ואיננו שוכחים אותו, את יצחק.

אריאל שרון: יהי זכרו ברוך.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: אני מתכבד להזמין את ראש הממשלה לשעבר ואת יושב-ראש האופוזיציה, חבר הכנסת שמעון פרס.

ראובן ריבלין: עד שיעלה, חברי הממשלה, חברי הכנסת בעבר ובהווה, הרשו לי לברך את הרמטכ"ל ואת המפכ"ל הנמצאים כאן אתנו בברכת ברוכים הבאים.

שמעון פרס: כבוד הנשיא, כבוד יושב-ראש הכנסת, חברי הכנסת בהווה ולשעבר, נשיאי ישראל לשעבר, נכבדי, האמת היא שישבתי וחשבתי לכתוב דברים, והעט לא נענה לי.

שמעון פרס: כל פעם שמשכתי בו, ניצבו בפני 24 השעות האחרונות של היותי יחד עם יצחק.

שמעון פרס: שום דבר לא נמחק.

שמעון פרס: אני זוכר את יום השישי, ערב הרצח.

שמעון פרס: הוא, יצחק, היה סקפטי.

שמעון פרס: הוא חש בודד.

שמעון פרס: הוא עבר דברים שאינני מאחל לאף אחד לעבור.

שמעון פרס: ללכת למכון וינגייט כשאנשים מכובדים יקראו לו "בוגד" ויעליבו אותו ויעלימו עין ממנו.

שמעון פרס: הוא הלך ולא הוציא הגה מהפה.

שמעון פרס: לראות את כל ההסתות, את עצמו בבגדי נאצי - אלוהים, מי יכול לעמוד בזה.

שמעון פרס: הוא חשב שהוא, בעצם, יהיה הפקר, בודד.

שמעון פרס: אחר כך באנו לכיכר, ולהפתעתו הגדולה נהרו המוני אנשים צעירים - אלה שלא מתיימרים, אלה שלא צועקים, אלה שלא מסיתים ואלה שאוהבים את עמם ואת ארצם - והעניקו לו עידוד שהוא לא ידע כמוהו.

שמעון פרס: הכרתי את יצחק עשרות שנים, ואני מקווה שגם בני המשפחה יסכימו אתי: לא היה לו יום יותר מאושר מהיום הזה.

שמעון פרס: זה לא מפני שהיללו אותו, אלא מפני שתמכו בו בהליכתו בדרך הכל-כך קשה, כל כך בודדת וכל כך מקוממת.

שמעון פרס: הוא לא ידע את נפשו מרוב אושר.

שמעון פרס: אחר כך ראיתי בסרטים שהרוצח עמד כמה מטרים ממני ושהפניתי את הראש להגיד ליצחק שלום.

שמעון פרס: החלטנו להיפרד כל אחד לדרכו בערב הזה.

שמעון פרס: אחר כך באו היריות.

שמעון פרס: אחר כך בית-החולים, וזו היתה הפעם הראשונה שראיתי אותו במנוחה מלאה - -

בנימין בן-אליעזר: חבר הכנסת פרס, לא שומעים.

שמעון פרס: - - איש שלא ידע מנוח, הפעם הראשונה ראיתי אותו במנוחה.

שמעון פרס: חשבתי לעצמי שלנו קרה אסון גדול.

שמעון פרס: נרצח איש שלא היה כמוהו.

שמעון פרס: חשבתי גם, שאילו היה חי, הוא היה חושב שהדבר הכי נורא שיכול לקרות הוא רצח תהליך השלום.

שמעון פרס: הוא חשב על שלומנו, ואנחנו חשבנו על שלומו.

שמעון פרס: הייתי אתו יחד בהרבה מערכות, ובהן גם בכמה מערכות של ניסיון לעשות שלום.

שמעון פרס: אחרי שגולדה עשתה את ההסכם הראשון עם מצרים, הסכם הפרדת הכוחות, יצחק היה ראש הממשלה ואני הייתי שר הביטחון, וניהלנו את המשא-ומתן על הסכם הפרדת הכוחות, על הסכם הביניים עם מצרים, ההסכם השני, וגם זה היה קשה מנשוא.

שמעון פרס: יצחק מאוד העריך את קיסינג'ר, וקיסינג'ר מאוד העריך את יצחק.

שמעון פרס: הוא אמר לו דברים נוקבים וקשים, וקיסינג'ר יצא מהחדר עם דמעות בעיניים.

שמעון פרס: היה צר לראות זאת.

שמעון פרס: אני יודע שגם ליצחק היו דמעות בלב, אבל הוא שירת את העם.

שמעון פרס: הוא לא פחד להגיד גם את ה"לא" לידיד, אולי אחד הטובים שהיו לנו.

שמעון פרס: אחר כך אוסלו, עם כל המחלוקות.

שמעון פרס: אני רוצה להגיד כאן דברים ברורים: מותרים חילוקי דעות בעם.

שמעון פרס: אנחנו לא עם של דריכה על מקום אחד.

שמעון פרס: אנחנו לא עם של שלווה.

שמעון פרס: אנחנו לא עם של רתיעה.

שמעון פרס: אנחנו עם של בחירה.

שמעון פרס: אנחנו עם שהולך קדימה.

שמעון פרס: אנחנו עם שזקוק לחלוץ ההולך לפני המחנה.

שמעון פרס: לא חילוקי דעות אסורים - רצח אסור.

שמעון פרס: אין יהודי אחד, דתי או חילוני, שקיבל רשות מהקדוש-ברוך-הוא או ממישהו אחר להתעלם מהדיבר הפשוט "לא תרצח".

שמעון פרס: חילוקי דעות ללא רצח אינם אסון.

שמעון פרס: רצח, בכל מקרה, רוצח את עמנו, רוצח את מסורתו.

שמעון פרס: אני הזדעזעתי לראות שגם היום יש עשרות אלפי אנשים שמצדיקים את הרצח הזה.

שמעון פרס: הם לא נציגי הקדוש-ברוך-הוא.

שמעון פרס: אין להם שום רשות - לא לאיים על ראש ממשלה, ולא לאיים על אף אדם אחר.

שמעון פרס: אפשר להתווכח.

שמעון פרס: אני ראיתי את הקשיים העצומים שהיו כרוכים בניהול המשא-ומתן.

שמעון פרס: פה המצרים חשבו כך, פה הפלסטינים הפירו החלטה, פה הצבא אמר שאסור לוותר, פה העיתונות ביקרה אותו, פה אמרו שאין סיכוי ופה אמרו שיש ספקות.

שמעון פרס: עומד איש בודד אחד מול מצפונו, כאשר כל מה שידוע מוטל בספק וכאשר כל מה שמקוּוה איננו ברור.

שמעון פרס: כל יום, מדי ערב ומדי בוקר, לקבל אזהרות, גם של טרור, גם של ספקות, ולהישאר לא קר אלא קר-רוח, ולא קר לנושא, אלא לשמור על עוצמתו הפנימית הנפשית הגדולה הזאת.

שמעון פרס: יום-יום, ואין יום קל, ואל נתרשם מהצילומים ואל נתרשם מהנאומים.

שמעון פרס: נתרשם ממה שמתרחש בלב ובמוח בפרט של אנשים שעומדים ליד הגה הקברניט, ששגיאה הכי קטנה יכולה להיות הרת אסון, לא רק להם אלא לעמם ולעתידו.

שמעון פרס: ראיתי אותו אחר כך במשא-ומתן עם ירדן, שגם כן התחיל בספקות עצומים והסתיים בנאומים ובתרועת חצוצרות.

שמעון פרס: אבל, כל דבר כזה לא מתחיל בחצוצרות, אלא מתחיל בהתנגדויות.

שמעון פרס: אוי למנהיג שנבהל מהמחיר של ההכרעה.

שמעון פרס: אינני אומר שמנהיגים עושים היסטוריה.

שמעון פרס: אני אומר שהיסטוריה נותנת אפשרות למנהיגים לעשות היסטוריה.

שמעון פרס: אם הוא יתעלם מזה, אם הוא יוותר על המחיר של העשייה הזאת, כשיש כל כך הרבה אנשים חכמים ומנוסים שמזהירים, מעיקים, מאיימים, מפרקים, מוסרים ומדברים - ראיתי אותו עומד גם בזה וגם בזה.

שמעון פרס: אני זוכר את מלחמת ששת הימים, שהיתה לא רק מלחמה גדולה אלא גם הניצחון הגדול ביותר שידענו, וגם את ערב ששת הימים - הספקות וההיסוסים היו עצומים.

שמעון פרס: אני הייתי יריבו של יצחק הרבה זמן, ועל כן יכולתי גם להבין יותר מכל אחד אחר את גדולתו, את מה שעובר עליו, את מה שלא נאמר, את מה שלא נראה, את מה שצורב, כואב, אוכל, רומס ולא נותן מנוח.

שמעון פרס: הערכתי דווקא באה בשעות האחרות האלה – בשעות הבדידות.

שמעון פרס: לפעמים, התחושה שעזבו אותך לנפשך, ואולי יש טעות בדרך.

שמעון פרס: האיש הזה התנסה בשני הדברים - גם במחיר של המלחמה לפני שיודעים את הניצחון, גם במחיר של השלום לפני שרואים את פירותיו.

שמעון פרס: אני לא יכול להכחיש שבשבילי זו לא עצרת זיכרון.

שמעון פרס: יש לי הרגשה שאותה סערה נמשכת גם היום, אותן תרועות, אותן אזהרות, אותן השמצות, אותם איומים ואותן קריאות לאחדות שאיננה.

שמעון פרס: אילו היינו עם מאוחד, היינו עם מפגר.

שמעון פרס: העם היהודי הוא עם שכל הזמן נע קדימה - חלוץ של העולם, חלוץ של אנושיות, חלוץ של ערכים מוסריים.

שמעון פרס: הוא היה בודד כפי שהיו בודדים מנהיגיו.

שמעון פרס: הבדידות היא תוצאה של הקידמה; הבדידות היא התמודדות עם עולם שעוד לא קיים; יש בה אופטימיות שאפשר לעשות עולם יותר טוב, אבל יש בה פסימיות - גם של אין-אונים, גם של אכזבות וגם של קשיים.

שמעון פרס: הוא השאיר את זה - גם את טעם הניצחון, גם את טעם הקרב על השלום.

שמעון פרס: ודאי שללא ניצחון אין שלום, אבל גם ללא שלום לניצחון אין משמעות.

שמעון פרס: ואותו איש – כשהוא יוצא למלחמה או מנהל מלחמה, צריך להיות נחוש בכיוון אחד; כשהוא יוצא לשלום הוא צריך להיות נחוש בכיוון אחר.

שמעון פרס: לכאורה סתירה.

שמעון פרס: האמת שזו השלמה.

שמעון פרס: כשאין ברירה, לוחמים באכזריות; כשיש ברירה, עושים שלום - בתעוזה, אף-על-פי שגם היא כרוכה בבדידות.

שמעון פרס: אני באמת נרגש.

שמעון פרס: אלה לא דברים שנשכחים, אלה גם לא דברים שאפשר להלביש אותם מחלצות של עצרת או של חגיגה כזאת או אחרת.

שמעון פרס: אני מרגיש כאילו גם עכשיו בבית הזה פועם לבה של ההיסטוריה היהודית - על כל מעלותיה, אתגריה ומכאוביה - וכולם צריכים לשרת אותה בהכנעה, וכולם צריכים לתת לקברניט ולקברניטים את ההזדמנות לצאת ממצב שאיש לא הזמין אותו, אבל איש לא יכול להתעלם ממנו.

שמעון פרס: חברי הכנסת, בשבילי יצחק הוא יותר מזיכרון.

שמעון פרס: הוא כיוון דרך - דרך שטרם הסתיימה.

שמעון פרס: בשבילי הוא יותר מרגש חרדה עמוק - הוא גם התקווה הגדולה ביותר שאני מכיר בחיי.

שמעון פרס: הוא לא רק מנהיג שניצח, אלא מנהיג שנתן חיים לארצו בנצחו במלחמה ובהובילו לשלום, ללא רטט.

שמעון פרס: אתמול ציטטתי את ביאליק, אני רוצה לחזור על אותו ציטוט, במובן החיובי.

שמעון פרס: ראינו את "קוצר היד, את הלב על סף דמעה.

שמעון פרס: אבל בזכותו לא דלונו פתאום ולא היינו לחדלי ישע.

שמעון פרס: לא נעזבנו בצד.

שמעון פרס: לא היינו לאובדי עצה ונתיבה".

שמעון פרס: וביאליק אומר בביטוי שאין דומה לו: זכינו "לאדם מחונן ומשיב נפש, לאיש מכונן צעד" - צעד שיהיו לו צעדים בהמשך, וכולנו ביחד נצעד אותם.

שמעון פרס: יהי זכרו ברוך.

ראובן ריבלין: אמן.

ראובן ריבלין: תודה ליושב-ראש האופוזיציה, ראש הממשלה לשעבר, שמעון פרס.

ראובן ריבלין: אני מזמין את שר המשפטים, טומי לפיד, לומר דברים.

המשפטים יוסף לפיד: אדוני הנשיא, רעייתו, אדוני הנשיא לשעבר ורעייתו, אדוני יושב-ראש הכנסת, אדוני ראש הממשלה, משפחת רבין היקרה, הכנסת נתנה אתמול תשובה מוחצת לרוצחו ולרוצחיו של יצחק רבין.

המשפטים יוסף לפיד: אפשר לרצוח אדם.

המשפטים יוסף לפיד: אי-אפשר לרצוח רעיון.

המשפטים יוסף לפיד: ויקטור הוגו אמר, שאין שום כוח שיכול לעצור רעיון שבא זמנו.

המשפטים יוסף לפיד: החתירה לשלום עם הפלסטינים היא רעיון שבא זמנו.

המשפטים יוסף לפיד: על מזבח רעיון זה הקריב יצחק רבין את חייו.

המשפטים יוסף לפיד: אתמול החליטה הכנסת שיש ללכת בדרכו, כאשר אנחנו מוכנים לוותר על שטחים כדי לקדם את עניין השלום.

המשפטים יוסף לפיד: האיומים שפורסמו בימים האחרונים על חייו של ראש הממשלה אריאל שרון משקפים את תחושת הפנאטים שבקרבנו, כי אכן שרון הולך בדרכו של רבין כאשר הוא דורש מן העם ויתור על שטחים כדי לקרב את השלום.

המשפטים יוסף לפיד: יש לצערנו אנשים שתחושה של שליחות קדושה מקדשת אצלם את כל האמצעים.

המשפטים יוסף לפיד: תפקידנו הוא למנוע מהם את הגשמת זממם.

המשפטים יוסף לפיד: די לנו ביגאל עמיר אחד.

המשפטים יוסף לפיד: צריך להתייחס בהבנה למתנחלים המתנגדים לפינוי יישובים מתוך אמונתם בארץ-ישראל השלמה ומתוך תסכול לנוכח הקורבן שהם מתבקשים להקריב.

המשפטים יוסף לפיד: צריך להתייחס בהבנה לרגשותיהם, לכבד את מאבקם ולהחליט בניגוד לדעתם.

המשפטים יוסף לפיד: לא הם האויב של השלום ושל שלטון החוק.

המשפטים יוסף לפיד: האויב הוא כת של סיקריקין המוכנה לשרוף שוב את ירושלים מתוך אמונה קנאית בצדקת דרכה ומתוך שכנוע שבשם האמונה מותר הכול.

המשפטים יוסף לפיד: מלחמת אחים עלולה להניב את התוצאה שאויבינו מייחלים לה, הרס מדינת היהודים.

המשפטים יוסף לפיד: מכאן הסכנה המאיימת היום על אריאל שרון ועל שרי ממשלתו, ומכאן ההקבלה הברורה בין מה שקרה לפני תשע שנים לבין האווירה השוררת כיום.

המשפטים יוסף לפיד: אני קורא לראשי המתנחלים ולרבנים קיצוניים לוותר על הזיות משיחיות ולקבל את דין הכנסת.

המשפטים יוסף לפיד: זו המצווה של מורשת רבין, זה צו הדמוקרטיה וזו הדרך היחידה המבטיחה גורל טוב יותר למדינת ישראל ולעם ישראל.

המשפטים יוסף לפיד: אנחנו מצדיעים היום לזכרו של יצחק רבין - מצביא גדול, שהוביל את צה"ל לניצחונות מפוארים, איש גדול שהפך לשליח של שלום.

המשפטים יוסף לפיד: הרוב המכריע של הציבור הישראלי רואה את עצמו כממשיך דרכו.

ראובן ריבלין: תודה לשר טומי לפיד, שר המשפטים.

ראובן ריבלין: אני מתכבד להזמין את חבר הכנסת יוסי שריד לשאת דברים.

יוסי שריד: תודה, אדוני היושב-ראש.

יוסי שריד: כבוד נשיא המדינה, כבוד הנשיאים לשעבר, משפחת רבין - רחל ודליה ויובל וכל הנכדים של לאה ושל יצחק, כבוד השופטים, אנשי הסגל הדיפלומטי, מפקדי צה"ל, מפקדי המשטרה, אדוני היושב-ראש, הרוח שטלטלה את ישראל לפני תשע שנים, הרוח הרעה הזאת, חוזרת ומבעתת את הארץ והיא משברת הרים ומשברת אנשים.

יוסי שריד: היה-היה כאן הר גבוה שאליו נשאנו את עינינו, ולפני תשע שנים שיברו אותו.

יוסי שריד: מי יעז שלא לקום עכשיו מרבצו, מריבו, כדי לומר: רוח צאי, רוח צא, ולשנות את מצב הרוח של האומה.

יוסי שריד: אדוני היושב-ראש, שלא תהיה לאיש טעות.

יוסי שריד: יצחק רבין היה איש פוליטי, שעשה מעשה פוליטי, בסביבה ובאווירה שהן כל-כולן פוליטיות, והוא נרצח ממניעים פוליטיים מובהקים - גם אם התעטפו בעטיפה שקופה של דינים תורניים ופסקי-הלכה רבניים.

יוסי שריד: בבקשה מכם, רבין כבר נרצח.

יוסי שריד: אל תרצחו את הביוגרפיה שלו.

יוסי שריד: אנחנו גם לא נאפשר לרצוח אותה.

יוסי שריד: הרוח היום היא אפילו יותר רעה משהיתה אז.

יוסי שריד: אז, ב-1995, לא היינו למודי ניסיון מר, והרשינו לעצמנו לומר - אצלנו זה אחרת, יהודי לא יקום על יהודי, גדול וגיבור, להורגו נפש.

יוסי שריד: היום אנחנו כבר יודעים שזה קרה, הנרות אומנם דלקו, אבל אמות הספים לא באמת נעו.

יוסי שריד: מה שהיה הוא שיהיה, אם לא נתעשת ונגרש את רוח הביעותים.

יוסי שריד: ולא נגרש אותה אם רק נשיר לה בכיכר שירי רעות נוגים, ולא נגרש אותה אם משיבי הרוח של אז לא ישובו בהם היום.

יוסי שריד: אנחנו עדיין ממתינים למוצא פיהם, ועכשיו אולי יותר מתמיד.

יוסי שריד: אדוני ראש הממשלה, שרים, חברי כנסת, אנחנו עדיין ממתינים לבקשת הסליחה ולחרטה הגדולה.

יוסי שריד: זו תהיה חרטה מתקנת, וזו תהיה חרטה מחזקת.

יוסי שריד: ובתוך החרטה - ובתוך החרטה, אריאל שרון - חזק חזק ותתחזק.

יוסי שריד: ועכשיו, איש לא יוכל עוד ליהנות מן הספק - לא ידעתי, לא האמנתי.

יוסי שריד: גם הכתובת המפורסמת על הקיר היא כעת קריקטורה.

יוסי שריד: קריקטורה, כי כל הקיר הוא עכשיו כתובת אחת גדולה.

יוסי שריד: הרוח עכשיו היא עוד יותר רעה, כי לקח עקדת יצחק לא נלמד.

יוסי שריד: אם בשנים הראשונות לאחר הרצח היה נדמה לרגע שאנשים הכו על חטא והיטיבו את דרכם, היום כבר ברור שעולם כמנהגו נוהג, וזה עולם אחוז טירוף.

יוסי שריד: המהרסים והמחריבים ואנשי הדמים שוב מגיחים מהמאורות האפלות שלהם לחפש את טרפם וללכוד אותו.

יוסי שריד: חייו של יצחק רבין השאירו לנו מורשת שלמה, ואילו מותו של יצחק רבין ספק אם השאיר לנו משהו.

יוסי שריד: בסך הכול זה היה רצח משתלם, כי לא רק האיש נרצח, גם דרכו השתבשה לחלוטין.

יוסי שריד: שוב נשמעים מכל עבר הקולות שמתירים את הדם, שוב מדברים כאן בשם שמים ונושאים את שם-האלוהים לשווא.

יוסי שריד: שוב נראים גורמי אכיפת החוק בקוצר ידם ובמורך-לבם.

יוסי שריד: רבים המזהירים והמתריעים בשער, גם היום, כאן, שמענו דברי אזהרה מלומדים, אבל איש איננו נוקף אצבע כדי להגיף את השער, בהגנה על הדמוקרטיה שלנו.

יוסי שריד: על מה תחרב הארץ, חלילה?

יוסי שריד: היא תחרב על הכפירה בעיקר.

יוסי שריד: ומהו העיקר הקיומי הזה?

יוסי שריד: הוא טמון בהסכם בינינו על מקור הסמכות.

יוסי שריד: האם נצליח אי-פעם להגיע לאותו הסכם, שהוא תנאי הכרחי ומספיק לקיומנו כאן?

יוסי שריד: אם לא נצליח ולא נסכים, כי אז יחרב בית שלישי, כפי שנחרב בית שני, והוא נחרב - בית שני - לא בגלל שנאת חינם, אלא בעקבות קנאות לאומנית, עיוורת ורצחנית, שלא ידעה גבול.

יוסי שריד: מקור הסמכות חייב להיות מוסכם, אחד ויחיד, משותף לכולנו, בלי יוצא מהכלל.

יוסי שריד: הדמוקרטיה על מוסדותיה הנבחרים והמוסמכים, היא היא מקור הסמכות, ואין בלתה.

יוסי שריד: ייוועץ כל אחד במי שימצא לנכון.

יוסי שריד: יעשה לו רב לפי בחירתו, אפילו יקבל מרות שהיא לרוחו, אבל ההכרעה - ההכרעה - היא מופקדת אך ורק בידי המוסד הדמוקרטי הנבחר.

יוסי שריד: אם לכל איש בישראל, לכל שליח ציבור, יהיה מקור סמכות משלו, לא תהיה לנו תקומה, ואבדנו.

יוסי שריד: אם כולנו נשאב ממעיין אחד של סמכות והכרעה, אלה יהיו מים חיים - ונחיה.

יוסי שריד: ואם כל אחד ישאב את סמכותו ממעיין אחר, אלה יהיו מים נבאשים ומאררים, שירעילו אותנו - ונמות.

יוסי שריד: אדוני היושב-ראש, רצח שני הוא לא כרצח ראשון.

יוסי שריד: אחרי רצח שני ייפרץ סכר הדם, ורעם ביום בהיר יהיה רעם ביום סגריר, לגמרי צפוי, והוא יתגלגל בדרך של שגרה.

יוסי שריד: אז ייוודע לכל העולם ולנו, שכך פותרת ישראל את משבריה - ביריית אקדח.

יוסי שריד: אם לא מאפשרים לדמוקרטיה לומר את דברה, כי אז רשות הדיבור ניתנת לאקדח "פרבלום".

יוסי שריד: ואז באמת תפרוץ אותה מלחמת אזרחים, ואז יעלו הגייסות של רומי על החומות של ירושלים ויבקיעו אותן.

יוסי שריד: רוחו של יצחק רבין שוטטה כאן, בבית הזה, עוד לפני שנרצח.

יוסי שריד: כולנו ראינו אותה, והיא היתה מאוד רצינית וחיוורת, היא נעצרה והתייצבה ליד כל כיסא, והיא לא ביקשה על נפשה, היא ביקשה על נפשנו.

יוסי שריד: רבין היה מת כאשר עדיין היה חי.

יוסי שריד: מת מתהלך בינינו, ואנחנו, אנחנו לא גהרנו עליו להשיב לו את רוחו.

יוסי שריד: האם גם עכשיו אנחנו מפנים את מבטנו?

יוסי שריד: הסתכלו נכחם וראו אותה.

יוסי שריד: וקל מאוד לזהות אותה - זאת רוח הרפאים החיוורת של הדמוקרטיה הישראלית בבלואי הסחבות שלה, מבקשת על נפשה.

יוסי שריד: אדוני היושב-ראש, ברשותך, אני מסיים את דברי בקטע שיר שנכתב לפני כשנה: "פעם חשבתי שהוא המת הכי חי/ בתוכנו.

יוסי שריד: / עבר זמן, הפרות רעות המראה אכלו/ את שבע הפרות היפות, והיום אני/ חושב/ שהוא המת הכי מת.

יוסי שריד: // אולי כבר באותו הלילה/ אפשר היה להבחין מבעד לעשן הקלוש/ שלא נתקבלה המנחה/ ולא נרצה הקורבן - / סרק, סרק.

יוסי שריד: // כאילו הכתובת לא היתה באוויר/ עוד הרבה לפני שהוא החוויר/ ואיבד את ההכרה/ ואין להם מושג מה בעצם קרה/ איך הוא פתאום נורה,/ הרי את גרסתם המלאה הם מסרו/ במשטרה,/ הם בסך-הכול, בריצת רגליים להרע,/ סימנו את המטרה,/ סימנו את המטרה".

ראובן ריבלין: תודה לחבר הכנסת יוסי שריד, אני מזמין את חבר הכנסת אריה אלדד.

אריה אלדד: כבוד הנשיא, כבוד הנשיאים לשעבר, בני משפחת רבין, אדוני יושב-ראש הכנסת, ראש הממשלה, חברי הממשלה, חברי הכנסת, אורחים נכבדים, כשיצאו הסכמי אוסלו לדרך הייתי בצבא, וכשאני מנסה להעריך היום מה הייתי אומר אז על התוכנית, לולא לבשתי מדים, אין בי ספק כי הייתי שייך לאותם שהיו סובבים במעגלי ההתנגדות ושעליהם אמר רבין: שיסתובבו.

אריה אלדד: אבל הסכם אוסלו יצא לדרך ורבין נרצח בידי יהודי, ואי-אפשר לדון היום בעמדות ובקווי ההסברה ובעמדתו ובעמדת המתנגדים, בלא לזכור את הסוף הנורא.

אריה אלדד: והיום, כשהמחנה שאני חלק ממנו שוב נאבק על מפעל ההתיישבות, שוב מנסה למנוע חורבן ועקירה של חלוצים יהודים בארץ-ישראל, אני בודק עצמי שבע פעמים ביום שמא כאשר אני נאבק על האמת שלנו איני חוצה את הגבול שהוצב ביום הנורא ההוא.

אריה אלדד: אבל, יחד עם זיכרון הרצח ראוי רבין להיזכר גם בהקשרים אחרים, שאם לא כן נימצא אומרים שעיקר האיש – מותו, ויום הזיכרון ייהפך ל"זיכרון רצח רבין" ולא לזיכרון האיש ומורשתו.

אריה אלדד: הרבה נאמר ונכתב על רבין במלחמת ששת הימים.

אריה אלדד: אני מבקש לרגע לעסוק דווקא בתפקיד ההיסטורי שמילא לפני המלחמה ההיא וערב המלחמה ההיא, בעמדות שנקט ובתורת הביטחון הלאומי שהותיר לנו מאז, ובלקחים המחייבים אותנו היום.

אריה אלדד: 37 שנים חלפו מאז, ועדיין אנו רחוקים מלהבין את משמעותה של מלחמת ששת הימים ואת תוצאותיה לעתידו של העם היהודי בארץ-ישראל.

אריה אלדד: גם מהלכי השנים האחרונות, שהלכו ושחקו את הישגיה של ישראל באותה מלחמה – מהנסיגה בסיני, דרך אוסלו, ועד לתוכנית ההתנתקות – יחייבו עיון בשאלות הללו גם בעוד מאה שנים.

אריה אלדד: מי שהיה ראש ממשלת סין, צ'ו אן לאי, נשאל פעם מה דעתו על חשיבותה של המהפכה הצרפתית של סוף המאה ה-18, והשיב: מוקדם מדי לומר זאת.

אריה אלדד: ובהסתייגות הזאת ננסה לעיין בדברים.

אריה אלדד: מקובל לחשוב שישראל נגררה למלחמת ששת הימים שלא ברצונה, שהגבנו על הזרמת הצבא המצרי לסיני, סגירת מצרי טיראן והפגזת ירושלים.

אריה אלדד: מקובל גם לחשוב שהערבים הולכו שולל אחרי מידע מודיעיני מסולף שהזינו אותם הרוסים בדבר ריכוזי צבא כביכול שריכזה ישראל בגליל, ועל כוונתה לתקוף את סוריה.

אריה אלדד: הריכוזים הללו לא היו ולא נבראו, אבל המניפולציה הרוסית הזאת באה על רקע תביעה אמיתית שהביע רבין לתקוף את סוריה כדי שתימנע מלסייע למחבלים.

אריה אלדד: הרתעה, המבוססת על התחמשות, ויוזמה היו אבני הפינה באסטרטגיה של רבין.

אריה אלדד: היוזמה היתה, להבנתו, הכרחית לערעור שיווי המשקל של הערבים.

אריה אלדד: לכן הוביל את פעולת סמוע ב-1966, ולכן שיגר את חיל האוויר בתחילת אפריל 1967 להילחם בשמי דמשק ולהפיל שם מטוסים סוריים.

אריה אלדד: כמה שבועות לפני מלחמת ששת הימים הוא עתיד לפגוש את בן-גוריון בשיחה טעונה, קשה מאוד לשניהם, ובן-גוריון מותח עליו ביקורת, שבמדיניותו התוקפנית, בגיוס המסיבי של המילואים שביצע לדרישתו, ובהצהרותיו, הוא גרר את ישראל למלחמה בלא תמיכה של מעצמה.

אריה אלדד: אם אנחנו מבקשים לבחון את מדיניות ההרתעה של ישראל באותן שנים במבחן התוצאה, אין להתחמק מן המסקנה כי ההרתעה נכשלה, באשר בסיכומו של דבר היו המצרים והסורים משוכנעים כי יהיה בידם להכריע את ישראל, ומי שביקש להרתיע היה אולי צריך להרתיע יותר.

אריה אלדד: רבים ודאי זוכרים גם את מצעד צה"ל בירושלים ערב המלחמה; מצעד מקוצץ, עלוב, שרבין מחה בחריפות על קיומו במתכונת הזאת, משום שחשב שהוא פוגע בכושר ההרתעה של צה"ל.

אריה אלדד: גם הרוסים השתמשו במצעד הזה כדי להוכיח למצרים ולסורים – למה אין טנקים במצעד בירושלים?

אריה אלדד: כי כולם בגבול הצפון.

אריה אלדד: רבין ידע שהרתעה חייבת להיות בעוצמה רבה כדי להיות אפקטיבית, והוא נותר מתוסכל מההססנות.

אריה אלדד: גם בשאלת עיתוי מלחמת ששת הימים הוא דרש להגיב מייד כשהחלו המצרים להכניס כוחות לסיני, ושוב מייד כשסגרו את המצרים.

אריה אלדד: לממשלה אמר שככל שנדחה את התגובה ניגרר למלחמה קשה יותר, אבל כחייל למופת, גם כשהאמת שלו ברורה לו, וגם כשלחרדתו הוא רואה שהממשלה מהססת לקבל החלטה שמבחינתו היא שאלת הקיום של מדינת ישראל – אין הוא חורג מהקו העדין המפריד בין הסברה וגיוס מאמצי השכנוע של המטכ"ל כולו מול הממשלה, לבין התערבות הצבא בפוליטיקה.

אריה אלדד: למרות כל השמועות והתיאורים הדרמטיים על הסרת דרגות כמחווה מתריסה בפני ראש הממשלה, פוטש לא היה שם.

אריה אלדד: ואולי גם הכבלים הדמוקרטיים הללו והאחריות הנוראה שרבצה על כתפיו תרמו לאותה התמוטטות שלו ערב המלחמה, משבר גופו חסר השינה ועמוס הקפה והניקוטין, משבר שממנו התאושש כדי להוביל את ישראל למפואר שבניצחונותיה.

אריה אלדד: מה כל זה אומר לנו?

אריה אלדד: מי שמאמין שיהיה כאן

אריה אלדד: שלום רק אם הערבים ידעו שלא יצליחו להשמידנו או לנצח אותנו בטרור, צריך להבין שאין חצי הרתעה.

אריה אלדד: ואם ככלות הכול הם ממשיכים לירות "קסאמים" על שדרות, סימן שהם יודעים שהטרור מנצח, או עתיד לנצח בסופו של דבר.

אריה אלדד: ועוד שיעור חשוב לימינו אלו.

אריה אלדד: גם כשאנו, הסובבים במעגלי ההתנגדות לתוכנית עקירת היישובים מחבל-קטיף ומצפון-השומרון, יודעים שגורלם של עם ישראל וארץ-ישראל כולה מוטל על כף המאזניים, ואנחנו משוכנעים שהאמת לצדנו, והתוכנית הזאת מסכנת את עצם קיומנו, אנחנו חייבים לזכור את הגבול.

אריה אלדד: חייבים לזכור איך נהג רבין ערב המלחמה ההיא - לדעת להיאבק, אבל לזכור כי ככלות הכול ה"אנחנו" שלנו יצטרך להמשיך ולהתקיים כגוף לאומי חי אחד גם אחרי, ביום שנצליח למנוע את התוכנית, או חלילה אם ניכשל.

אריה אלדד: עם במצור אנחנו, והאויב, האויב אינו היריב הפוליטי כאן, והאח, שגם אם הפך את עורו ודעתו הפוכה מדעתי, עודנו אח.

אריה אלדד: האויב האמיתי הוא שם, והוא הורג בנו יום-יום, ועוד לא נואש מתקוותו להשמיד אותנו או להכניענו.

אריה אלדד: ואין ספק כי ננצח אותו אם רק לא ניכנע ואם נשכיל למנוע שנאת אחים ומלחמת אחים.

אריה אלדד: רק לעולם לא עוד, חלילה, הרג אחים.

אריה אלדד: אברהם בן שמואל היה פייטן עברי בתור הזהב של ספרד, לפני כ-800 שנה, והוא כתב: "אל מי מגואלי הדם אצעק – וידי שפכו דמי?

אריה אלדד: / בחנתי לבות משנאים – ואין שונא אותי כלבבי.

אריה אלדד: / רבים פצעי אויבים ומכותם – ואין מכה ופוצע כנפשי.

אריה אלדד: / הדיחוני משחיתים לחבל – ואין מסית ומדיח כעיני.

אריה אלדד: / מגחל אל גחל התהלכתי – ולא שרפתני אש כחום תאוותי.

אריה אלדד: / בפחים נלכדתי ובמצודות – ולא לכדני מוקש כלשוני.

אריה אלדד: / נשכוני נחש ועקרב – ואין נושך בשרי כשיני.

אריה אלדד: / שרים על קל רדפוני – ואין רודף אותי כרגלי.

אריה אלדד: / מכאובי עצמו, ואמצו ממני – ואין מכאוב כמריי.

אריה אלדד: / וירבו מדווי לבבי – ועווני יותר מכולם.

אריה אלדד: / אל מי אצעק ועל מי?

אריה אלדד: ומחריבי ממני יצאו.

אריה אלדד: / לא מצאתי לי טוב, כי אם לבוא בסתר רחמיך.

אריה אלדד: / רחמיך הפילה על לב נדהמים, אל מלך יושב על כיסא רחמים!"

ראובן ריבלין: תודה רבה לחבר הכנסת אריה אלדד.

ראובן ריבלין: אחרון הדוברים - חבר הכנסת הרב ישראל אייכלר.

ישראל אייכלר: אדוני היושב-ראש, כבוד הנשיאים, כבוד היושבי-ראש, כבוד האורחים הנכבדים, כבוד בני המשפחה, חברי הכנסת, היום לא באנו לדון על מקור הסמכות של עם ישראל, וגם נאומי לא עומד לעסוק בזה.

ישראל אייכלר: אבל היות שנשמעו פה הרהורי כפירה במקור הסמכות של עם ישראל, ולא יאמרו "מדשתקו רבנן שמע מיניה ניחא להו", אני רוצה לומר לחבר הכנסת שריד, שהכנסת היא ועד-בית משותף של כל אזרחי הארץ, וצריך לכבד את חוקיה ואת סדריה כדי לשמור על שלום הציבור.

ישראל אייכלר: אבל היא לא מקור הסמכות של עם ישראל.

ישראל אייכלר: התורה וחוקתה הן מקור הסמכות של עמנו, מאז היותנו לעם, והיא לא תהיה מוחלפת לעולם.

ישראל אייכלר: אפשר וצריך לחיות ביחד, על-פי כללי הפרלמנטריזם וההסכמה ההדדית, עם כללי משחק הגונים, אבל כפירה בעיקר היא לומר שמקור הסמכות איננה התורה.

ישראל אייכלר: כפירה כזאת תביא, חלילה, לחורבן העם וחורבן הארץ.

ישראל אייכלר: נכבד את החוק, והחוק – אף פעם אסור שיהיה נגד חוקת התורה.

ישראל אייכלר: עכשיו, ברשותכם, אנחנו חוזרים לעניין שלשמו התכנסנו כאן.

ישראל אייכלר: היום, י"ב בחשוון, יום הירצחו של יצחק בן נחמיה רבין, זיכרונו לברכה, תהא נשמתו צרורה בצרור החיים ויעמוד לגורלו בקץ הימין.

ישראל אייכלר: רבין נפל שדוד, ולא במלחמה.

ישראל אייכלר: דמו ניגר על רצפת כיכר העיר, ולא בשדה.

ישראל אייכלר: לא בשדה הקרב נמצא החלל.

ישראל אייכלר: התורה זועקת ואומרת: "כי ימצא חלל באדמה אשר ה' אלקיך נתן לך לרשתה נפל בשדה - - - ויצאו זקניך ושפטיך - - - וענו ואמרו ידינו לא שפכה את הדם הזה ועינינו לא ראו.

ישראל אייכלר: כפר לעמך ישראל אשר פדית ה', ואל תתן דם נקי בקרב עמך ישראל, ונכפר להם הדם".

ישראל אייכלר: כך אומרת התורה, ונוסכת גם תרופה ומרפא: "ואתה תבער הדם הנקי מקרבך" – איך?

ישראל אייכלר: – "כי תעשה הישר בעיני ה'".

ישראל אייכלר: הכפרה באה על-ידי "סור מרע" ועל-ידי "עשה טוב".

ישראל אייכלר: סור מרע, משום שאין לך דבר הסותר את היהדות משפך דם.

ישראל אייכלר: ואני אומר את זה לכל אחי ורעי, בני העם היהודי, ולכל אזרחי הארץ.

ישראל אייכלר: "על חרבך תחיה" היא ברכת עשיו ולא ברכת יעקב; "הקל קול יעקב והידים ידי עשו".

ישראל אייכלר: פנינו צריכות להיות מועדות רק ל"עשה טוב".

ישראל אייכלר: כולם מדברים היום נגד ההסתה.

ישראל אייכלר: ראש הממשלה ביקש סליחה מיצחק רבין על ההסתה, וטוב עשה.

ישראל אייכלר: אבל במשך 50 שנה אנו חיים תחת גלי הסתה נגד החרדים והרבנים, ואיש לא מכה על חטא.

ישראל אייכלר: אדרבה, הצליחו להפוך את ילדי החרדים לבלתי לגיטימיים בארץ אבותם.

ישראל אייכלר: ואף אחד לא קם לומר למלאך המשחית, הרף; הפסיקו להסית איש נגד אחיו ואדם נגד רעהו.

ישראל אייכלר: רבותי, סכנת ההסתה איננה רק בעניין המדיני ולא רק נגד הממשלה.

ישראל אייכלר: דברים שאצל בני תרבות בעולם הם דבר מובן מאליו, שאסור להסית קבוצה נגד קבוצה, זה נקרא היום "פוליטיקלי קורקט", כאן משחררים חרצובות לשון בשם חופש הביזוי וחופש השנאה.

ישראל אייכלר: לאחר תשע שנים אין מה לבוא ולספר בשבחו של יצחק רבין בדברים שעדיין לא נאמרו.

ישראל אייכלר: אבל דווקא בימים אלה צריך לזכור, שהוא היה ראש ממשלה שזכה לתהילת עולם במלחמת ששת הימים ובטקסי השלום ופרס נובל לשלום, ולא גבה לבו ולא רמו עיניו.

ישראל אייכלר: יצחק רבין לא חשב שאפשר וצריך לדרוס בכוח הזרוע ולרמוס את המוני העם ונצרכיו ברגל גאווה.

ישראל אייכלר: יצחק רבין, כפי שזכיתי להכירו, לא נסק למרומי הגאווה וההתנשאות גם כאשר זכה לתהילת עולם.

ישראל אייכלר: היתה בו ענווה טבעית כלפי תלמידי חכמים, כלפי גדולי תורה וכלפי כל אדם.

ישראל אייכלר: הוא האמין שבלי לומדי תורה אין עתיד לעם ישראל.

ישראל אייכלר: יצחק רבין היה איש צנוע וביישן, והוא ביטא את הדברים בנאום המפורסם על הר-הצופים, כאשר קיבל תואר דוקטור לשם כבוד לאחר מלחמת ששת הימים.

ישראל אייכלר: שם הוא אמר: "יכולה להישאל השאלה, מה לאלו העוסקים לפי מקצועם באלימות ולערכי הרוח?

ישראל אייכלר: " אני רוצה לצטט קטע מהדברים שהוא אמר באותו נאום: "העם כולו עמד נפעם, ורבים אף בכו לשמע הבשורה על כיבוש העיר העתיקה.

ישראל אייכלר: הנוער הצברי, קל וחומר החיילים, אינם נוטים לסנטימנטליות או מתביישים לגלותה ברבים.

ישראל אייכלר: אולם מאמץ הלחימה, החרדות שקדמו לה – תחושת הישועה והנגיעה שנגעו הלוחמים הישר לתוך לב לבה של ההיסטוריה היהודית, הבקיעו את קליפת הבושה והנוקשות ועוררו מעיינות של רגש והתגלות רוחנית.

ישראל אייכלר: הצנחנים שכבשו את הכותל עמדו נשענים עליו ובכו".

ישראל אייכלר: בסוגריים אוסיף, שאבא שלי היה אתם שם באותה שעה.

ישראל אייכלר: רבין מסיים את הקטע ואומר: "זוהי תופעה נדירה, שספק אם יש רבות כמותה בתולדות העמים.

ישראל אייכלר: ההתגלות של השעה הזאת בהר-הבית גדולה מהרגלי הלשון, שהרי היא הבליטה אמת עמוקה זו כברק".

ישראל אייכלר: אדוני היושב-ראש, שמעתי הבוקר בחדשות, שנערים הכו ושברו את ידו של מסעדן שסירב למכור להם אלכוהול.

ישראל אייכלר: השבוע השביתו המורים את בתי-הספר לאות מחאה על שילדים מרביצים למורים.

ישראל אייכלר: יותר מ-30,000 תיקים פליליים נרשמו השנה לקטינים.

ישראל אייכלר: נזכרתי בכמה שיחות שהיו לי עם יצחק רבין על עניין החינוך היהודי.

ישראל אייכלר: הוא היה אומר, וגם שואל: את הכול הכינו לנו האבות המייסדים של המדינה.

ישראל אייכלר: הכינו התיישבות פורחת, הכינו דורות לוחמים ובונים לתפארת.

ישראל אייכלר: רק דבר אחד לא מסרו לנו, לא נתנו לנו את המפתחות לאוצרות הרוח האדירים של התרבות היהודית.

ישראל אייכלר: אני לא מבין למה מנעו זאת מאתנו, מדוע לא לימדו אותנו "יידישקייט" כפי שלמדנו חקלאות.

ישראל אייכלר: הוא ישב וחשב איך להנחיל את החינוך היהודי בכל בתי-הספר, ולא רק בבתי-הספר הדתיים.

ישראל אייכלר: הוא אמר שמדינה שהצליחה להפריח שממה ולבנות תעשייה, מדוע לא תצליח בחינוך יהודי, שהוא היסוד של עם ישראל.

ישראל אייכלר: ברל כצנלסון מספר במכתב לאחותו, שכתב בערב יום הכיפורים 1909 - הוא ברח בערב יום הכיפורים מגדוד העבודה העברי ליד קהיר, וכך הוא כותב: "שחררתי את עצמי מעול מלכות הארץ שלא כדין, למען אוכל להיות ביום הדין לבדי.

ישראל אייכלר: בשעה זאת אמא עומדת בבית לברך על הנרות ונפרדת מאתנו".

ישראל אייכלר: במכתב אחר הוא מזכיר את הסעודה המפסקת עם הקרעפלך, את הדלקת הנר הענקי בתוך קופסת חול: "אמא לובשת את שמלת החופה הבהירה, ומתוך כובד ראש וחרדת קודש אנו הולכים לבית-הכנסת.

ישראל אייכלר: הבית נראה ריק וקודר, ומן הנר הדולק נוטפות דמעות החלב" - לא אפרט כאן את כל הדברים שהוא כתב - "כשאני מיטלטל בין החובות החיצוניות השוללות כל חיי נפש".

ישראל אייכלר: האנשים האלה עשו הרבה דברים גדולים, אבל הססמה - "לא כלום אתמול, מחר הכול" היא התשובה על השאלה, למה עסקו בהכול חוץ מאשר בחינוך יהודי.

ישראל אייכלר: כאשר יצחק רבין ובני דורו נטלו על כתפיהם לבנות מקלט בטוח ליהודים, הם לא אשמים שהדור הקודם החליט לשלול מהם את נר הנשמה הענקי הנוטף דמעות של חלב.

ישראל אייכלר: ודאי שאין האשמה תלויה בדור העכשווי, שמבקש הכול עכשיו, בלי אתמול ובלי מחר.

ישראל אייכלר: אתמול, י"א בחשוון, היה יום פטירתה של רחל אמנו, שמתה כאשר בנימין נולד, והיא נקברה בדרך אפרתה.

ישראל אייכלר: אגב, קבר רחל היה המקום היחיד שיצחק רבין ביקש הסכמה גם מהפלסטינים לשנות את ההסכמים כדי להשאיר אותו בידי בניה היהודים.

ישראל אייכלר: תשאלו את איתן הבר, הוא יספר לכם.

ישראל אייכלר: אבל היה עוד מישהו שדיבר על קבר רחל עוד לפניו, וזה ד"ר מקס נורדאו, שהיה יד ימינו של תיאודור הרצל.

ישראל אייכלר: הוא היה מתבולל בצרפת, והוא סיפר מי קירב אותו לציונות, מי בכלל הביא אותו חזרה אל היהדות.

ישראל אייכלר: זה היה ילד יהודי קטן.

ישראל אייכלר: הוא היה רופא ילדים בפריס, והגיעה אליו אשה ענייה עם ילד שלמד בתלמוד-תורה.

ישראל אייכלר: הוא שאל את הילד: מה אתם לומדים שם ב"חדר"?

ישראל אייכלר: והילד, בניגון מיוחד שמלמדים אותו עד היום בתלמודי-התורה, סיפר לו איך יעקב אבינו מדבר אל יוסף הצדיק ואומר לו: "ואני בבאי מפדן מתה עלי רחל", שרחל נקברה בדרך בית-לחם, כי כאשר בני ישראל דוויים ומושפלים יצאו לגולה, באותה שעה תצא מקברה האם הרחמנייה בבכי תמרורים: קול ברמה נשמע נהי בכי תמרורים.

ישראל אייכלר: רחל מבכה על בניה, מיאנה להינחם על בניה כי איננו.

ישראל אייכלר: והקב"ה אומר: יש שכר לפעולתך ושבו מארץ אויב.

ישראל אייכלר: כותב ד"ר נורדאו בלשונו: "באותה שעה נזדעזעו כל איברי, חיבקתיו ונישקתיו על מצחו ואמרתי" – והמשפט הבא מאוד רלוונטי לעכשיו - "עם כזה ששומר זיכרונות כאלה מאלפי שנים ומשריש אותם בלב ילדיו, אינו יכול למות.

ישראל אייכלר: מובטחים לו חיי עולם.

ישראל אייכלר: הילד הזה הוא אחד הגורמים שקירבו אותי לציונות, לאמונה בנצח ישראל", כך כותב ד"ר מקס נורדאו.

ישראל אייכלר: כאן אני מגיע לנקודה.

ישראל אייכלר: מי שרוצה להנציח את זכרו של יצחק רבין, זיכרונו לברכה, יכול וצריך להנחיל ולהשריש את החינוך היהודי שדורו של רבין לא זכה לקבל.

ישראל אייכלר: אולי יזכו לכך הדורות הבאים.

ישראל אייכלר: יהיו נא לנגד עינינו דברי שירתו של חיים נחמן ביאליק המפורסמים: "אם יש את נפשך לדעת את המעיין/ ממנו שאבו אחיך המומתים/ בימי הרעה עוז כזה, תעצומות נפש,"/ וכו', "אם תאבה דעת את האם הרחמנייה,/ האם הזקנה, האוהבת, הנאמנה,/ שברחמים רבים אספה דמעות בנה האובד/ ובחמלה גדולה כוננה כל אשוריו,/ ומדי שובו נכלם, עייף ויגע/ אל תחת צל קורתה, תמח את דמעתו,/ תכסהו בצל כנפיה, תיישנהו על ברכיה".

ישראל אייכלר: והתשובה של ביאליק: "הוי אח, נענה, אם לא תדע לך כל אלה -/ אל בית-המדרש סור, הישן והנושן,/ - - - ועינך תראה אוצר נשמתנו".

ישראל אייכלר: עד כאן שירת ביאליק, שבערוב ימיו אמר: קינדערלך, צוריק אין חיידער אריין.

ישראל אייכלר: ילדים, לחזור לתלמוד-תורה.

ישראל אייכלר: אם נחולל את נס התחייה היהודית וננסוך אמונה ודעת בלב הנוער, לא נדע עוד אלימות ולא נדע עוד רצח.

ישראל אייכלר: לא יישמע שוד ושבר בארצנו.

ישראל אייכלר: עוד יישמע בהרי יהודה ובחוצות ירושלים קול ששון וקול שמחה.

ישראל אייכלר: קול צופייך נשאו קול יחדיו ירננו.

ישראל אייכלר: יקיצו וירננו שוכני עפר ותהא נשמתו צרורה בצרור החיים.

ישראל אייכלר: תודה.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: אני מודה לכל הדוברים מכל חלקי הבית על השתתפותם בישיבה מיוחדת זאת לציון מלאות תשע שנים להירצחו של ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין ז"ל.

ראובן ריבלין: המזכיר, בבקשה.

אריה האן: אבקש לקום.

אריה האן: כבוד הנשיא! (חברי הכנסת מכבדים בקימה את צאת נשיא המדינה מאולם המליאה.

אריה האן: )

אריה האן: אפשר לשבת.

ראובן ריבלין: אתם יכולים לשבת, ואתם יכולים לראות את הישיבה כישיבה נעולה.

ראובן ריבלין: הישיבה הבאה תתקיים ביום שני, 1 בנובמבר למניינם, י"ז בחשוון, אבל לא בשעה 16:00 כפי שהכריז חבר הכנסת אדלשטיין, סגן היושב-ראש, אלא בשעה 11:00.