ישיבת מליאה, כנסת 15, פרוטוקול מספר 232, 2001-10-11 00:00

אברהם בורג: חברי הכנסת וחברותיה, אני מתכבד לפתוח את הישיבה המיוחדת של הכנסת – ישיבת אבל להתייחדות עם זכר הנספים באסון האווירי של המטוס הסיבירי שהתפוצץ מעל הים השחור לפני שבוע.

אברהם בורג: היום יום חמישי, כ"ד בתשרי התשס"ב, 11 באוקטובר 2001.

אברהם בורג: אדוני המזכיר, בבקשה.

א' האן: בבקשה לקום.

א' האן: כבוד הנשיא! (חברי הכנסת מקדמים בקימה את פני נשיא המדינה.

א' האן: )

א' האן: בבקשה לשבת.

אברהם בורג: אנחנו נפתח את הישיבה בדקה דומייה לזכרם של הנספים.

אברהם בורג: אבקש מחברי הכנסת ןמהמוזמנים לקום.

אברהם בורג: (חברי הכנסת מכבדים בקימה את זכרם של הנספים.

אברהם בורג: )

אברהם בורג: נא לשבת.

אברהם בורג: כבוד נשיא המדינה, מר משה קצב, והגברת קצב, נציגי משפחות הנספים, כבוד הרב הראשי למדינת ישראל, הרב ישראל מאיר לאו, כבוד שגריר רוסיה בישראל מר מיכאל בוגדנוב ונציגי הסגל הדיפלומטי, ראש הממשלה, שרים, ראש האופוזיציה, חברי הכנסת, יושב-ראש הסוכנות, קהל נכבד, היום מלאו שבעה לאסון הפלתו של מטוס הנוסעים מעל הים השחור.

אברהם בורג: בשם הכנסת ובשם החברה הישראלית כולה, אני מבקש לשלוח את תנחומינו למשפחות הנספים, ומקווה כי נזכה להביא את כל הקורבנות לקברם למנוחת עולמים.

אברהם בורג: כשיש מלחמות בעולם, כשיש מאבק כל כך מורכב נגד הטרור והרוע, הופך האסון הזה לכל כך כואב, לכל כך לא מוסבר, לכל כך מיותר.

אברהם בורג: לכן אנחנו דורשים את מיצוי החקירה, לכן אנחנו רוצים לדעת את הנסיבות האמיתיות של האסון, לכן אנחנו אומרים תודה לנשיא פוטין ולממשלתו על המאמץ הגדול והמחויבות הרבה שנטלו על עצמם למיצוי החקירה ולחשיפת האמת.

אברהם בורג: היום מלאו שבעה; שבעה ימים של חיפושים.

אברהם בורג: המשלחות והמשפחות מחפשות אחר גופות הנספים, ואנחנו מחפשים תשובות – מי נפל, איך נפל, למה נפל, ומי אחראי.

אברהם בורג: אבל מתחת לכל השאלות המיידיות מסתתרות כאן בישראל שאלות נוספות, כבדות ועצובות.

אברהם בורג: שוב מסתבר, כי המרחק בין עלייה לקליטה עדיין רב.

אברהם בורג: שוב למדנו בדרך הקשה, כי מי שלא רגיש לעולה בחייו, פוגע בו גם לאחר מותו.

אברהם בורג: נכון, התקופה היא תקופה של חדשות קשות.

אברהם בורג: אמת, לפעמים כבר אי-אפשר יותר להקשיב למוות, לאסונות, לשכול וליגון.

אברהם בורג: אבל גם כשקשה לנו להקשיב לחדשות, חובה עלינו להיות רגישים לבני-האדם שמהם נעשות החדשות.

אברהם בורג: אסור לנו ליפול אל תוך החור השחור של זילות חיי אדם וזלזול בהם כי המוות כל כך נפוץ.

אברהם בורג: כשמטוס נופל בשל זדון ובגלל טעות אנוש, כשאנשים מתפוצצים אל מותם, ככה סתם, אסור לנו אף פעם לעשות אפליה בין רגש לרגש, בין תגובה לתגובה.

אברהם בורג: ממותם של יחידים ומאסונם של רבים, מה"דולפינריום" ומהמטוס בשמי הים השחור, אנחנו חייבים סוף-סוף להתעורר.

אברהם בורג: חיים בקרבנו אנשים, עולים חדשים, שבאו הנה מרצונם, נענו לקריאת הגעגועים הגדולה של העם היהודי ושבו למולדת.

אברהם בורג: עולים, אזרחים חדשים, ישראלים שנולדו מחדש כאן בארץ.

אברהם בורג: ואנחנו חייבים להתגבר על הנטייה הטבעית שלנו להסתגר עם הדומים לנו ולהתעלם מן החדש השונה מאתנו.

אברהם בורג: העולה הוא חלק בלתי נפרד מחיינו, בחיים ובמוות, כשטוב וכשעצוב.

אברהם בורג: לפני שבוע למדנו שוב בדרך הקשה, כי אי-אפשר לאהוב את העלייה ולא את העולים.

אברהם בורג: אי-אפשר לדבר על עלייה בלי להיות מחויבים לקליטה, לקבלה האמיתית השלמה, בלי אפליות ובלי הבחנות.

אברהם בורג: הכנסת היתה הראשונה כאשר הכריזה על ישיבת האבל המיוחדת הזאת, ובעקבותיה הלכו הממשלה ושאר החברה.

אברהם בורג: אסור לנו להסתפק בישיבה מיוחדת.

אברהם בורג: קורבנות המטוס חשפו לנו לא רק טרגדיות אנושיות קורעות לב, אלא גם את מציאות חייהם בטרם מותם.

אברהם בורג: משפחות חד-הוריות, משפחות קרועות בין המולדת הישנה לחדשה, צורכי אמת שלא מטופלים על-ידי שום זרוע ממשלתית.

אברהם בורג: אני מקווה כי ההתעוררות המאוחרת שלנו לסולידריות ולאמפתיה תוליד גם יוזמות ממשלתיות וחקיקה בכנסת לטובתם של העולים הגרים בשכנות לנו, שרק אסון מחייב אותנו להביט בהם ולראות את צורכיהם.

אברהם בורג: בפניה של הדומא הרוסית, כמו בפני חברי הכנסת, מונחת הודעה משותפת אשר גובשה על-ידי יושבי-ראש אגודות הידידות של שני הפרלמנטים, ואשר סביבה אני מקווה כי נתאחד, לשם מיצוי החקירה בדבר סיבות האסון והאחראים לו, לשם מתן סיוע למשפחות, תמיכה וכל עזרה אפשרית.

אברהם בורג: נתפלל כי זה יהיה האחרון שבאסונותינו.

אברהם בורג: יהי זכרם של הנספים ברוך.

אברהם בורג: אדוני ראש הממשלה, בבקשה.

אריאל שרון: כבוד נשיא המדינה והגברת קצב, אדוני היושב-ראש, כבוד הרב הראשי הרב לאו, יושב-ראש הסוכנות סלי מרידור, שגריר רוסיה ד"ר בוגדנוב, אחינו עולי חבר המדינות, שבשנה האחרונה פקדו אתכם אסונות כבדים, אחינו שאינם עולים, שבני משפחתם נפגעו וכאבם אותו כאב – לא כל בני המשפחות הצליחו להגיע; רק אתמול חזרו ארצה, אבל לבנו אתם – כנסת נכבדה, זה למעלה משנה אנחנו עומדים במערכה קשה מול הטרור הפלסטיני, הלבנוני וארגוני הטרור הקיצוניים ביותר בסוריה, שזה עתה זכתה להיבחר כחברה במועצת הביטחון ברוב ללא תקדים.

אריאל שרון: ארגונים אלה ואחרים שמו להם למטרה להביא לחיסולה של מדינת ישראל, מטרה שלא ישיגו אותה לעולם.

אריאל שרון: במערכה הזאת אנו עומדים על זכותנו המלאה לחיות בביטחון במולדתנו ההיסטורית.

אריאל שרון: זכות זו, שלגבי כל עם הינה זכות טבעית מוכרת ומובנת, לגבינו אנו – הישראלים, היהודים – מחייבת בעולם שבו אנו חיים הוכחה, צידוק, שכנוע.

אריאל שרון: במהלך השנה הזאת פקדו את אחינו יוצאי ברית-המועצות לשעבר ימים שחורים של כאב ודמים.

אריאל שרון: נפגעים רבים מבין העולים היו אף קודם לכן.

אריאל שרון: מאז 1990 ועד תחילת האירועים לפני למעלה משנה נהרגו 46 עולים, ונוספו להם חיילים עולים.

אריאל שרון: חיילים עולים רבים משרתים ביחידות לוחמות בצה"ל ובמג"ב, והם מהמצטיינים ומהאמיצים שבחיילינו.

אריאל שרון: מאז תחילת האירועים נהרגו 48 עולים, מהם 37 יוצאי חבר המדינות.

אריאל שרון: ולא די בכאבים האלה, והנה ניחת עלינו אסון המטוס שהופל ובו 78 נוסעים, לרבות 12 אנשי צוות.

אריאל שרון: אני יודע שאין מזור לנפילת בן או בת, אם או אב, אח או אחות.

אריאל שרון: זה כאב שאינו מרפה, שחוזר ומכה בנו יום-יום, שוב ושוב, ואף עם חלוף השנים אינו נחלש.

אריאל שרון: זה נכון למי שנולד כאן וחי בסביבתו הטבעית, וזה נכון למי שמקרוב בא.

אריאל שרון: נכון, אבדות וכאב קיימים בכל שדרות הציבור.

אריאל שרון: הנופלים כולם שווים.

אריאל שרון: אך היום בחרנו להתרכז בכאבה המיוחד של העלייה מחבר המדינות, זו שמכה אחרי מכה ניחתו עליה.

אריאל שרון: יש ששואלים: מהיכן יימצא הכוח?

אריאל שרון: לעם היהודי יש כוח לעמוד, ומי שמכיר את ההיסטוריה שלנו מימים עברו, עוד ברוסיה ובברית-המועצות לשעבר, יודע שלאחינו שם, שמיליון מהם כבר הגיעו לישראל, ואנו מצפים למיליון השני שיגיע, יש כוח רב יותר.

אריאל שרון: מי ששרד אחרי מכונת המוות הנאצית ומי שעמד מול עריצותו של סטלין, יעמוד גם בכאבים הנוראיים כאן.

אריאל שרון: מי שהמשיך ונלחם אחרי גיא ההריגה בבאבי-יאר – עליו כתב המשורר הרוסי יבטושנקו: "על באבי-יאר עשבי-בר מאוושים,/ אילן צופה נזעם,/ כבא לדרוש משפט.

אריאל שרון: / פה כל צועק דומם,/ ובגלותי ראשי.

אריאל שרון: / אחוש כיצד אני הופך שיבה אט-אט.

אריאל שרון: / ואני עצמי,/ כזעקת אין-הגה,/ על אלפי האלפים שכאן מצאו קברם.

אריאל שרון: / ואני הוא – / כל זקן/ שכאן הוצא להרג.

אריאל שרון: / אני הוא/ כל תינוק/ למוות כאן נורה.

אריאל שרון: / בכל נימים שבי/ אזכור את זאת תמיד!" והיו באבי-יארים רבים.

אריאל שרון: למעלה מ-2 מיליוני יהודים, פאר המוחות, נרצחו באכזריות נוראה על-ידי הנאצים ועוזריהם, ועוד 200,000 נפלו בקרבות בשורות הצבא האדום וביחידות הפרטיזנים.

אריאל שרון: אנשים חזקים אתם, המזכירים לי את הורינו ואת סבינו, שבאו לארץ-ישראל מרוסיה, מגדות הדנייפר ומהרי הקווקז לפני שנים רבות, ונעצו ציפורניהם בקרקע המולדת.

אריאל שרון: אנשים עשויים ללא חת.

אריאל שרון: אנשים שלא נכנעו ולא ייכנעו לעולם.

אריאל שרון: יש קשיים, יש סכנות, אבל יש גם תקוות, הרבה תקוות.

אריאל שרון: ואתם עלייה שתרמה תרומה אדירה למדע, לרפואה, לחרושת, למוזיקה, לתיאטרון, לתקשורת.

אריאל שרון: אתם חלק גדול מן התקוות.

אריאל שרון: אנחנו זקוקים לכם, ואתם צריכים אותנו.

אריאל שרון: למרות הרגשת הבדידות, אינכם לבדכם כאן.

אריאל שרון: כל עלייה וייחודה, כל עלייה ותרומתה, כל עלייה ובדידותה בשנים הראשונות, עד שמתערה בינינו.

אריאל שרון: הנחיתי לפעול ולטפל מייד בבעיות החומריות ולסייע מול תחושת הבדידות.

אריאל שרון: סגן השר יורי שטרן יצא עם המשפחות למקום האסון, והוא מסייע בכל דבר.

אריאל שרון: סגן השר יולי אדלשטיין מרכז את עזרת משרד הקליטה, והשרים נתן שרנסקי ואביגדור ליברמן, עם חברי ואתי, יתרמו מניסיונם שלהם.

אריאל שרון: לפני כמה ימים אירחתי בסוכה קבוצה גדולה של חיילים וחיילות שעלו בודדים לישראל; חיילים וחיילות מלאי מוטיבציה, רצון לתרום, להתנדב, חדורים בגאווה לאומית.

אריאל שרון: תמונה מרגשת.

אריאל שרון: אחד מן החיילים שאל אותי, מאין אני שואב כוחות בימים הקשים האלה.

אריאל שרון: העברתי מבטי על הקבוצה הזאת ועניתי: מכם; ומבני נוער יהודים רבים בעולם, ורבים רבים מהם בחבר המדינות, מלאי רוח לאומית-יהודית ההולכת ומתחזקת.

אריאל שרון: אני מאמין שכולם יגיעו ארצה, ויחד נגשים כאן את כל חלומותינו ותקוותינו, ויחד כולנו נעשה זאת.

אריאל שרון: תודה לך.

אברהם בורג: תודה רבה.

אברהם בורג: חבר הכנסת יוסי שריד, יושב-ראש האופוזיציה, בבקשה.

יוסי שריד: כבוד נשיא המדינה והגברת קצב, משפחות שכולות יקרות, כבוד יושב-ראש הכנסת, כבוד ראש הממשלה, כבוד הרב הראשי לישראל, כבוד יושב-ראש הסוכנות היהודית, כבוד שגריר רוסיה, חברי הכנסת, כנסת נכבדה, השבוע מלאה שנה לחטיפת החיילים שלנו בהר-דוב, שלושה חיילים – בני אברהם, עומאר סועאד ועדי אביטן, ואחר כך נחטף ונשבה האזרח אלחנן טננבאום.

יוסי שריד: מאז נפלו בשבי לא רק שלא שבו, אפילו פיסה מהימנה של מידע על גורלם לא קיבלנו.

יוסי שריד: אנחנו כולנו דוחים את ההתנהגות הנפסדת והמרושעת הזאת של בני עוולה.

יוסי שריד: השתיקה על גורל החטופים שעולה מלבנון, ולא רק ממנה, היא שתיקת הנבלים והיא שוברת את כל הכללים האנושיים, ולכן צריך לשבור אותה.

יוסי שריד: לשבור את השתיקה הרעה, זאת המשימה של כל אחד ואחד מאתנו ולמשימה הזאת אנחנו כולנו מגויסים.

יוסי שריד: אדוני היושב-ראש, במלאות שבעה ימים לאסון הכבד, כאשר השמים לא ביקשו עלינו רחמים ולא נתנו לנו רחמים, אנחנו מתכנסים כאן היום לישיבה מיוחדת של אבל ושל אזכרה.

יוסי שריד: לחשוב שמכל המטוסים שבעולם, דווקא המטוס הזה שבא מתל-אביב ייפגע על כל נוסעיו ואנשי צוותו, המחשבה הזאת היא כשלעצמה מצמררת ומקפיאה דם.

יוסי שריד: דווקא המטוס הזה ייפול קורבן לטיל אוקראיני תועה כאילו לא ידענו ולא שבענו זדון מכוון.

יוסי שריד: 12 אנשי צוות ו-66 אנשים, כולם בני משפחה: הורים שנוסעים לילדים שלהם, ילדים שנוסעים להורים שלהם, לאחים ולאחיות, אלה באים לכאן ואלה יוצאים לשם, סבים וסבתות שמזמן לא ראו את הנכדים ואולי לא ראו אותם בכלל ואולי גם לא יראו אותם.

יוסי שריד: זאת לא היתה טיסה רגילה.

יוסי שריד: זאת היתה טיסה שמתודלקת בהרבה אהבה ובהרבה געגועים, שהמריאה מאזור הבדידות של משפחות חצויות והתרסקה באזור הפרידה לנצח.

יוסי שריד: זאת היתה גם טיסה מאוד יהודית, כי המשפחה שלנו היא גם כאן בישראל וגם שם בסיביר כמו במקומות רבים אחרים על פני כדור הארץ.

יוסי שריד: ולכן אנחנו כאילו תמיד בין שמים לארץ, בין מזרח למערב, בנסיעה מתמדת נפגשים ונפרדים, נפגשים עד לפרידה ונפרדים עד לפגישה, והלב כאן ושם בעת ובעונה אחת.

יוסי שריד: אדוני היושב-ראש, ישראל תמיד היתה ונשארה חברה של עולים חדשים.

יוסי שריד: לחברה כזאת יש הרבה יתרונות ומצויה בה הרבה ברכה.

יוסי שריד: לא הכול מכירים בברכה הזאת, ומשום כך יש אצלנו גם תופעות של צרות עין ושל צרות לב.

יוסי שריד: בפעם המי-יודע-כמה צריך לזכור ולהזכיר, שכל אחד מקרבנו, כל ישראלי הוא עולה או נצר לבית עולים.

יוסי שריד: כולנו עולים, רק תאריך העלייה שלנו שונה.

יוסי שריד: אם כך, לא לגמרי ברור איך בדיוק התפתחה אצלנו תרבות ההתנשאות.

יוסי שריד: מי שבא קודם מתנשא לפעמים על מי שבא אחריו, והתנשאות זו התנכרות.

יוסי שריד: מה שהיה שנוא עלינו, לפעמים אנחנו עושים לזולתנו.

יוסי שריד: זאת הסיבה שאנשים רבים שעלו הביתה לא תמיד מרגישים בבית.

יוסי שריד: בצל הכבד של האסון נשוב ונאמר לעולים היותר-חדשים שבתוכנו מחבר העמים ומאתיופיה: אנשים עולים אנחנו, אנשים אחים אנחנו, מן הגולה באנו ואל הגולה לא נשוב.

יוסי שריד: גלויות רבות לנו אבל רק ארץ אחת, ואנחנו כאן יחד בטוב וברע.

יוסי שריד: שתי טרגדיות פקדו את העלייה מחבר העמים בחודשים האחרונים – הפיגוע ב"דולפינריום" וההתרסקות בים השחור.

יוסי שריד: שמעתי שאומרים, שעכשיו, רק עכשיו הם חלק מאתנו, לאחר שנתערבבו במחזור הדם של המדינה, כאילו אסונות וקורבנות הם שמעניקים את כרטיס הכניסה האמיתי לחברה הישראלית, הם בעצם הפספורט.

יוסי שריד: שמענו את הדיבורים האלה, והם קוממו אותנו עד מאוד.

יוסי שריד: מבחן הכניסה לישראל הוא בעצם הרצון לחיות כאן.

יוסי שריד: כמה יפה נוסחו הדברים לפני עשרות רבות של שנים: "אנו באנו ארצה לבנות ולהיבנות בה".

יוסי שריד: לבנות ולהיבנות, ולא להרוג וליהרג, כפי שמנסחים עכשיו.

יוסי שריד: לבנות ולהיבנות, זאת היתה ונשארה התכלית המקורית והשורשית של הציונות לדורותיה ולעליותיה.

יוסי שריד: הממשלה החליטה על יום אבל שחל היום, וטוב שכך החליטה, אבל, חברות וחברים, נודה על האמת, קל לכנס את ועדת השרים לטקסים ולסמלים ולהחליט על יום אבל למתים, והרבה הרבה יותר קשה לכנס ועדות שרים אחרות ולהחליט על מדיניות אחרת לחיים ולבצע אותה.

יוסי שריד: רק לפני ימים אחדים נודע שוב על חייל עולה שנהרג, דוד גורדקל, זכרו לברכה, ולאחר שנהרג ניתן לאבא שלו האישור לשהייה בישראל, שלא ניתן לו לפני שבנו נהרג.

יוסי שריד: האם זה מקובל עלינו?

יוסי שריד: האם אנחנו מסכימים ומשלימים עם העוול הזה, שהוא לא אנושי, ורבים יאמרו, גם לא יהודי?

יוסי שריד: קראתי את סיפורי חייהם ומותם של הנספים בהתרסקות המטוס, ומכמה סיפורים עולה שוועה אחת, כמו למשל מסיפורה של אינה מיכלסון, שנספתה גם היא.

יוסי שריד: וזה מה שקראתי מפי בני משפחתה: אמא של אינה נותרה בודדה בבית-החולים ברוסיה.

יוסי שריד: בסוף השבוע נוצר אתה קשר, והיא הביעה את רצונה לבוא ארצה.

יוסי שריד: אנחנו מבקשים עזרה מכל גורם אפשרי כדי להביא אותה לישראל ולדאוג שתקבל אזרחות ישראלית אף שהיא לא יהודייה.

יוסי שריד: ככה היא תוכל להיות פה עם נכדתה, שהיא קרובת משפחתה היחידה עכשיו.

יוסי שריד: או הסיפור של ז'אנה קובצקיה, שלאחר מותה מדברת אחותה בשמה: אחותי השאירה את בעלה המשותק בבית, ועכשיו אין מי שיטפל בו.

יוסי שריד: גיסי נשאר עכשיו בודד באורל, ואני מתחננת בפני הממשלה שיתירו לו לעלות לארץ אף שהוא רוסי.

יוסי שריד: או הסיפור של נדיה גורבלוק, בת 46, ובתה סאשה, בת שש, שאחיה וגיסתה מספרים עכשיו: נדיה וסאשה מצאו כאן המון חברים, כולם התאהבו בהן.

יוסי שריד: הילדים רצו שהן יישארו כאן.

יוסי שריד: תמיד חשבנו איך להעלות אותן ארצה, אבל היתה בעיה, כי נדיה לא היתה יהודייה.

יוסי שריד: אדוני היושב-ראש, בטקסים ובסמלים אנחנו דווקא בסדר, פחות או יותר, אבל מה עם החיים, עם החיים עצמם?

יוסי שריד: את המתים אנחנו יודעים לכבד ולקבל, אבל למה אנחנו כל כך מתקשים לכבד ולקבל את החיים?

יוסי שריד: אחרי מות קדושים אמור, אחים אמור, למה שלא נאמר זאת לפני מות?

יוסי שריד: גם נאמר וגם נעשה.

יוסי שריד: החלטנו להוריד היום את הדגלים לחצי התורן, להרכין את ראשם של הדגלים.

יוסי שריד: אבל לא רק את ראש הדגלים אנחנו צריכים להרכין, כי אם את הראש שלנו, של כולנו, נרכין בבקשת מחילה על כל הסבל האנושי שאנחנו גורמים במו-ידינו.

אברהם בורג: תודה רבה.

אברהם בורג: ועדת הכנסת קבעה הודעות סיעות בשיעור שלוש דקות.

אברהם בורג: ראשון הדוברים מטעם סיעת העבודה, שר התחבורה, השר אפרים סנה, בבקשה.

אפרים סנה: כבוד הנשיא, אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, משפחות הנספים, שגריר רוסיה מיכאל בוגדנוב, בראשית, בדקות הראשונות, היתה התדהמה: הרי לא קרה לנו כאסון הזה מאז הופל מטוס "אל על" בבולגריה לפני 46 שנה, ועם למוד אסונות אנחנו.

אפרים סנה: אחר כך באה החרדה, שמא נסדקה החומה שבנינו במשך שנים כדי להגן על אזרחינו ועל אורחינו היוצאים מהארץ בדרך האוויר, שמא כשל המאמץ הבלתי-פוסק שלנו לסכל את מזימת הרוצים לנפץ בשמים מטוס מלא ישראלים.

אפרים סנה: הוקל לנו משהו, כשמצאנו כי לא כך היה.

אפרים סנה: ואז בא הכאב: ככל שהפכנו ברשימת הנוסעים, החלה להתחוור הטרגדיה האנושית שמאחוריה.

אפרים סנה: היו אלה רק שמות על דף הפקס, אבל פענחתי שמאחורי השם גורבלוק יש משפחה שלמה שאביה נותר בארץ, שיוליה וסבטלנה פרונשטיין הן אם ובתה.

אפרים סנה: והיה ברור עוד דבר אחד, שקהילת העולים מרוסיה ומחבר העמים ספגה שוב מכה קולקטיבית, קטלנית וכואבת מאוד.

אפרים סנה: כן, יש עצב שונה באובדנו של עולה חדש, כי יש בו לא רק אובדן החיים, אלא גם מותה בחטף של התקווה, התקווה שהביאה אותו או אותה לבנות כאן בארץ חיים חדשים, ובמקומה בא המוות.

אפרים סנה: ומאחורי 66 השמות האלה מסתתר דווקא הסיפור הקשה, המייסר, היפה, של קליטת העלייה מברית-המועצות לשעבר.

אפרים סנה: היתה שם מרינה נמצוב, מעצבת אופנה מיוקנעם, אם לחייל בצה"ל, רעייתו של עובד בכיר במע"צ, שנסעה לבקר את אמה החולה.

אפרים סנה: והיתה שם מאשה בנדמן, נערה בת 19, בוגרת בית-הספר "שבח", סטודנטית להנדסת חשמל באוניברסיטת תל-אביב, שנסעה לבקר את סבה החולה, גיבור המלחמה בנאצים.

אפרים סנה: והיה ויקטור רוסינוב, שבנו משרת בשריון, ואוקסנה זלצר מאילת, שקשרה את חייה עם צבר ישראלי, ועמדו להקים בית חדש בישראל.

אפרים סנה: והיו אמו ואחותו של לוחם צה"ל ויקטור ברון, שבאו לבקרו בארץ.

אפרים סנה: והיתה אינה מיכלסון, דוקטור להיסטוריה, שהסבה כמו רבים אחרים את מקצועה והיתה אחות בבית-החולים "בילינסון", ואירה סטריקובסקיה, בת 26, שהחלה כאן בקריירה מבטיחה של זמרת אופרה ואת קולה לא נשמע עוד לעולם.

אפרים סנה: כל שם הוא סיפור של מאבק אישי לבניית חיים, לבניית עתיד, לשמירה על הכבוד העצמי בארץ חדשה, בחברה קשה ולא תמיד תומכת.

אפרים סנה: כל שם הוא הסיפור של שני עולמות, האחד שנשאר בנובוסיבירסק, והאחד שרק התחיל להיבנות כאן.

אפרים סנה: ובאמצע, בדרך בין השניים, נקטע הכול באופן מיותר ואכזרי.

אפרים סנה: לא כך רצינו שיהיה.

אפרים סנה: לא רצינו שהדם והדמעות יהיו מלט הפיכתנו לחברה אחת, אך כזה הוא גורלנו מאז היינו ליישוב ולמדינה.

אפרים סנה: בקרבות מלחמת השחרור נפלו עולים ניצולי השואה, שהגיעו לקרב ישר מן האונייה, ואף אין שם כתוב על מצבתם.

אפרים סנה: אנו זוכרים את החייל נתן אלבז, העולה החדש שהטיל עצמו על רימון מתפוצץ, כדי להציל את חבריו לאוהל.

אפרים סנה: היום מרכינה המדינה כולה את ראשה לזכר החללים.

אפרים סנה: מן הראוי שאנחנו הנקראים ותיקים, נדע לכבד לא רק את המתים אלא גם את החיים, שנמחק ממילוננו את המונח רוסים, כאשר הוא מתייחס ליהודים כמונו, שנזכור כי כולנו ישראלים הערבים זה לזה, כי אנשים אחים אנחנו.

אברהם בורג: תודה רבה.

אברהם בורג: חבר הכנסת אמנון כהן, בבקשה.

א' האן: בבקשה לקום.

א' האן: (חברי הכנסת מכבדים בקימה את צאת נשיא המדינה מאולם המליאה.

א' האן: )

א' האן: נא לשבת.

א' האן: תודה.

אמנון כהן: כבוד היושב-ראש, כבוד ראש הממשלה, כבוד הרב הראשי לישראל, כבוד שגריר רוסיה, שרים וחברי כנסת, בני משפחות הנספים, כנסת נכבדה, זכות גדולה נפלה בחלקנו, ובמו-עינינו ראינו את התגשמות חזון הנביאים על שיבת ציון.

אמנון כהן: שיר המעלות, בשוב ה' את שיבת ציון, היינו כחולמים.

אמנון כהן: אלפיים שנה ויותר התפללו היהודים מכל קצווי תבל: וקבץ נידחינו מארבע כנפות הארץ.

אמנון כהן: התפילות והחלומות קרמו עור וגידים, והפכו לנגד עינינו לגל אדיר של יהודים השבים לארץ מולדתם.

אמנון כהן: וכאשר הם הגיעו, הרבה משפחות נחצו: לעתים עלו הצעירים לבדם, לעתים הגיעו אחריהם ההורים, הסבא, הסבתא, הדודים והדודות.

אמנון כהן: לפעמים הגיעו, ולפעמים נשארו תקופה ארוכה שם.

אמנון כהן: אדוני היושב-ראש, לא תמיד ידענו לקבלם כראוי, לא תמיד הבנו את המצוקה הקשה שהם שרויים בה, אך בעיקר לא השכלנו להעניק להם את הכבוד, הסובלנות ותשומת הלב המגיעים להם.

אמנון כהן: במדינת אבותינו אנו נלחמים יום-יום בטרור, ואחינו העולים שותפים לנו.

אמנון כהן: הם הגיעו למדינת ישראל כציונים, כדי לבנות ולהיבנות בה, ואכן אנחנו רואים אותם משתלבים בכל מקום ומקום.

אמנון כהן: לא אחת יוצא לי לסייר בבתי-ספר בערים שקלטו את העולים החדשים, והמנהלים אומרים לי, כי מאז הגיעה העלייה הברוכה הזאת עלה רף הציונים בבית-הספר, ואף אחוז התלמידים שניגשים למבחני הבגרות עלה.

אמנון כהן: מובן שזה משפיע על בית-הספר.

אמנון כהן: ואני כבר לא מדבר על כך שהגיעו אנשים ברמת השכלה מאוד גבוהה, מדענים שמתעסקים גם בטכנולוגיה, בתרבות ובפולקלור.

אמנון כהן: ובגדול, אנחנו גאים שקלטנו את העולים מחבר המדינות.

אמנון כהן: אני רוצה לחזק את ידיהן של המשפחות.

אמנון כהן: אנחנו אתכם ונעשה הכול, מתוך סולידריות של עם ישראל, נזדהה אתכם, כי כולנו משפחה אחת.

אברהם בורג: תודה רבה.

אברהם בורג: חבר הכנסת יורי שטרן, יושב-ראש אגודת הידידות הפרלמנטרית ישראל-רוסיה, בבקשה.

יורי שטרן: כבוד היושב-ראש, כבוד ראש הממשלה, שרים, חברי הכנסת, הרב הראשי, יושב-ראש הסוכנות, ונמצא כאן גם הרב הראשי של מוסקבה, חברים, ביום ראשון יצאתי בברכת ראש הממשלה למסע מאוד קשה עם גזבר הסוכנות ועם המשפחות של קורבנות האסון.

יורי שטרן: אלה היו ימים קשים מול השכול, הזעזוע, ועם הביורוקרטיה הנורמלית, אפשר להגיד – בתנאים הלא-נורמליים שם ברוסיה.

יורי שטרן: מספיק היה לראות את השמחה של המשפחות שזיהו גופה בשביל להבין על איזו טרגדיה מדובר.

יורי שטרן: אסור להפוך את זה לטרגדיה ולאסון של מגזר העולים.

יורי שטרן: הרי במטוס היה יכול להיות, חלילה, כל אחד מאתנו וכל אזרח ישראל.

יורי שטרן: אסור גם למדוד את מידת ההשתלבות של העולים בחברה הישראלית לפי מספר הקורבנות, או לראות במחיר הדמים את מחיר הכניסה לחברה הישראלית.

יורי שטרן: היתה ביקורת רבה על התגובה הציבורית והתקשורתית על האסון הזה.

יורי שטרן: אני שותף לחלק גדול של הביקורת הזאת.

יורי שטרן: עם זאת, אני חייב להגיד, שההתנדבות, הסיוע, האמפתיה, שיתוף הפעולה של כל הגורמים הממסדיים, הממשלתיים, הסוכנות, הארגונים הוולונטריים, גם פה וגם שם בסוצ'י, לדעתי היינו דוגמה לא רק לצד הרוסי אלא גם לרבות מאומות העולם.

יורי שטרן: עם כל הביקורת הזאת, אני חושב שאנחנו צריכים גם לראות כמה אנחנו מסוגלים לתמוך, וגם לאזרחים הרוסים שבאו כקרובי משפחה לסוצ'י היינו אנחנו מקור לתקווה.

יורי שטרן: הם האמינו בנו, הם מצפים מאתנו לסיוע, להגנה ולגילוי האמת בחקירה.

יורי שטרן: היה גם הצד הרוסי ששיתף פעולה, עם כל הבעיות ועם כל הסחבת הביורוקרטית, בצורה הטובה ביותר.

יורי שטרן: אני חייב להגיד, האסון הזה הוא אסון מיוחד מבחינה זאת שלכל אחד שנפל יש בני משפחה אצלנו ובצד הרוסי.

יורי שטרן: גם הרוסים מרגישים את זה.

יורי שטרן: אני מצטער מאוד שהדומא הרוסית החליטה הבוקר שלא להעלות על סדר-היום את הנושא הזה לדיון.

יורי שטרן: היתה אמורה להתקבל החלטה אחת זהה אצלנו ובפרלמנט הרוסי.

יורי שטרן: זה לא קרה, וזה מצביע על הבעיות הלא-פשוטות שיש לנו גם שם.

יורי שטרן: אבל אני מקווה מאוד שהכאב המשותף יעזור לנו, בין היתר, להתקרב יותר זה לזה ולראות את המכנה המשותף, את הסיכונים המשותפים בצד הטרור, בצד הרשלנות, בצד אסונות אלה או אחרים ולסייע באמת למשפחות האסון הזה.

אברהם בורג: תודה רבה.

אברהם בורג: חבר הכנסת ויקטור בריילובסקי, ואחריו – חבר הכנסת יחיאל לסרי.

ויקטור בריילובסקי: כבוד ראש הממשלה, כבוד הרב הראשי, שרים, כבוד שגריר רוסיה מר מיכאל בוגדנוב, אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, הטרגדיה הנוראית קרתה לציבור יוצאי רוסיה ולעם ישראל כולו.

ויקטור בריילובסקי: אני כמו כולנו משתתף בצערן של המשפחות השכולות ושולח את תנחומי.

ויקטור בריילובסקי: היום מאוד חשוב שהמשפחות השכולות האלה לא ירגישו בודדות, פנים אל פנים עם הטרגדיה הזאת.

ויקטור בריילובסקי: הן צריכות להרגיש שהן חלק בלתי נפרד מעם ישראל, שכולם, יהודים ולא-יהודים, עושים הכול בשביל להקל על צערן.

ויקטור בריילובסקי: בקשר לכך אני רוצה להביע את תודתי לממשלת רוסיה ולשגריר רוסיה מר מיכאל בוגדנוב על שיתוף פעולה יוצא מן הכלל, על היחס החם למשפחות השכולות.

ויקטור בריילובסקי: לצערי, אני לא יכול לומר אותו דבר על הצד הישראלי.

ויקטור בריילובסקי: כשהצוות הישראלי בא למקום האסון – הם עשו, כמובן, עבודה נפלאה, עבודת קודש, אבל הם באו מאוחר מדי, כל כך מאוחר שכמעט שלא ניתן היה לעשות דבר.

ויקטור בריילובסקי: תמיד כאשר קורה אסון נמשכות עבודות ההצלה אפילו כאשר כבר אין שום סיכוי סביר להציל חיים.

ויקטור בריילובסקי: אולי יקרה נס, ולפעמים נס קורה.

ויקטור בריילובסקי: כך עשו באמריקה אחרי האסון ב-11 בספטמבר, כך תמיד עושים אצלנו בארץ, ורק באסון הנורא הזה הרב הראשי של צה"ל החליט ביום שישי שאין סיכוי להציל חיים ולכן מותר לדחות את יציאתו של הצוות הישראלי ביממה, עד מוצאי-שבת.

ויקטור בריילובסקי: כנראה הרב לא מאמין בנסים.

ויקטור בריילובסקי: חוץ מזה, אפילו כשאין שום סיכוי להציל חיים, למשפחה מאוד חשוב למצוא ולקבור את גופת יקירה בכבוד.

ויקטור בריילובסקי: מהבחינה הזאת היממה שאיבדנו היתה מכריעה.

ויקטור בריילובסקי: אני רוצה לחזק את המשפחות השכולות ולומר שאנחנו נעשה הכול בשביל להקל עליהן בטרגדיה שלהן.

ויקטור בריילובסקי: תודה רבה.

אברהם בורג: תודה רבה.

אברהם בורג: חבר הכנסת יחיאל לסרי, ואחריו – חבר הכנסת שאול יהלום.

יחיאל לסרי: כבוד ראש הממשלה, כבוד הרב הראשי, שגריר רוסיה בישראל, אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, ואחרונים – משפחות יקרות, הטרגדיה האיומה שפקדה אתכם היא הטרגדיה של כולנו.

יחיאל לסרי: הכאב שלכם הוא הכאב של כולנו.

יחיאל לסרי: צריך לא יותר מאשר לב אדם שפועם את פעימותיו כדי להרגיש את עומק הכאב שלכם.

יחיאל לסרי: המוח מצטמרר רק מהמחשבה על אובדן של אשה, של בעל, של ילדים אהובים, של קרובי משפחה יקרים.

יחיאל לסרי: נכון שקשה למדוד או להשוות עוצמה של כאב מאובדן ושכול, אבל העובדה הפשוטה שמדובר בישראלים שזה מקרוב באו למדינת ישראל, בחרו לחיות בה ולבנות בה את עתידם, הופכת את הכאב לא רק לעמוק יותר אלא גם ללאומי יותר.

יחיאל לסרי: מקור חשוב לעוצמתה של מדינת ישראל מאז הקמתה הוא הערבות ההדדית ותחושת שותפות הגורל, במיוחד ברגעי משבר.

יחיאל לסרי: לכן, גם אם על פני הדברים זה לא נראה כך, צריך לראות בסולידריות שמפגינים היום חברי הבית הזה כלפיכם, אחינו העולים מחבר העמים, ביטוי אמיתי לתחושת ההזדהות של כל העם, על כל מרכיביו, עם הכאב שלכם.

יחיאל לסרי: אף-על-פי-כן, אדוני היושב-ראש, איננו יכולים להתעלם מתחושת הניכור שמלווה את העולים מחבר העמים, שהגיעה לשיאה, בצדק, באופן שבו הגבנו על האסון הנורא הזה.

יחיאל לסרי: גם אם התחושה הזאת סובייקטיבית, והיא לא היתה כל כך סובייקטיבית, כל גלי העלייה לישראל לוו בתחושה של ניכור חברתי, מי יותר ומי פחות, מכיוון שתהליך ההגירה כשלעצמו הוא תהליך מאוד קשה, ורק מי שעבר אותו וחווה אותו על בשרו יודע את משמעותו, עם קשיי שפה, קשיים כלכליים והבדלי תרבות.

יחיאל לסרי: אבל אפשר בהחלט וחייבים למזער ולהפחית את הקשיים האלה, ללמוד מטעויות העבר עם העליות הקודמות ולא לחזור עליהן.

יחיאל לסרי: העלייה מרוסיה ומחבר המדינות היא אחת הברכות היפות והחשובות שקרו למדינת ישראל.

יחיאל לסרי: מי יודע מה היה קורה מבחינה דמוגרפית ללא העלייה הזאת, שלא לדבר על התרומה העצומה לחיי התרבות, לרפואה, לצמיחה, למדע, לתקשורת, לשותפות בנטל הביטחוני בצה"ל, ולמרבה הצער גם לשותפות בשכול – הפיגוע ב"דולפינריום" לא מזמן, והאסון הנוכחי בים השחור.

יחיאל לסרי: מדינת ישראל עשתה ועושה מאמצים כבירים לקלוט נכון יותר וטוב יותר את העלייה מחבר העמים, אבל נראה שזה לא מספיק, לפחות בתחום של ההרגשה ותחושת השייכות.

יחיאל לסרי: לכן, אדוני היושב-ראש, זאת הזדמנות בשביל כולנו לעשות את חשבון הנפש ולמצוא את הדרכים להפחתת תחושת הניכור והזרות בקרב העולים מחבר העמים, במעשים ולא רק בדיבורים.

יחיאל לסרי: במקרה הטרגי שלפנינו, חייבת מדינת ישראל לעשות כל מאמץ כדי להקל את הקשיים שעומדים בפני המשפחות, להיות רגישה וקשובה לצרכים שלהן ולתת להן כל עזרה ופיצוי שיידרשו.

יחיאל לסרי: במקביל, צריכה מדינת ישראל לדרוש מהממשלות ברוסיה ובאוקראינה להיות מעורבת בכל שלבי החקירה, כדי להגיע לחקר האמת ולגלות את האחראים לאסון.

יחיאל לסרי: בכל אלה תהיה אולי מעט נחמה והקלת סבל לכם, בני משפחות יקרים.

אברהם בורג: תודה רבה.

אברהם בורג: חבר הכנסת שאול יהלום.

אברהם בורג: אחריו – חבר הכנסת אברהם רביץ.

שאול יהלום: אדוני היושב-ראש, אדוני ראש הממשלה ושריה, חברי הכנסת, הרבנים הראשיים ומשפחות הנספים, אף אחד מאתנו לא יכול להגיע ולגעת בקצה הכאב הנורא שלכן, משפחות יקרות.

שאול יהלום: משפחה שכולה ולפעמים שכולה מכמה כיוונים, אף אחד לא יכול להגיע, אף אחד לא יכול לחוש את הכאב, בפרט שלגבי רוב הנספים, גם שידוע בצורה ברורה גורלם הנורא, גופותיהם לא הגיעו לקבר ישראל כי הים בלען.

שאול יהלום: אנחנו רוצים לחוש, לגעת בכם, להתקרב אליכם ולומר לכם – וזאת מטרת הכנסת היום – אחינו אתם, אחינו אתם.

שאול יהלום: אנו רוצים לגעת בכאב, אף כי לא נגיע אף פעם לעוצמתו, ולבוא ולומר לכם: תנו לנו את ההזדמנות להשתתף בצערכם, את היד הושיטו לנו, כי אנחנו מבינים שהצער הוא נורא.

שאול יהלום: אמת ונכון, באופן מקרי יצא שרוב נוסעי מטוס זה היו מאנשי העלייה מברית-המועצות לשעבר.

שאול יהלום: הרי בדרך כלל הנוסעים מעורבים, ואם חס וחלילה קורה אסון, הוא נוגע לכל שכבות הציבור.

שאול יהלום: כאן קרה שהמכה ניחתה על ציבור מסוים, שאפשר לסמן אותו.

שאול יהלום: וזוהי גם ההזדמנות לבוא ולהעלות כמה נושאים ולומר איך אנחנו קולטים את העולים, האם אנחנו קולטים בסדר, לא בסדר, ומה קורה.

שאול יהלום: אני רוצה לבוא ולבטא, בשם התנועה הדתית-לאומית, קודם כול את רגשי האהבה שלנו לעלייתכם.

שאול יהלום: אנחנו מאמינים באמונה שלמה, שהעלייה הזאת היא עלייה שכל כולה צריכה להיות נדבך יסודי וחשוב בבניינה של ארץ-ישראל ובבניינו של העם היהודי.

שאול יהלום: נכון, 70 שנה לאחר המהפכה חל ניתוק נורא בין מקורות היהדות לבין היהודים בברית-המועצות, ניתוק נורא עד כדי ייסורים, עד כדי גזירות, עד כדי ניתוק גמור מהשפה אפילו, שלא לדבר על מצוות הדת.

שאול יהלום: הניתוק הזה הרחיק רבים, הביא למשפחות מעורבות, הביא לנישואי תערובת, הביא היום לעלייה מעורבת או לאי-עלייה או לסירובים שונים, אבל הפתרון צריך להיות פתרון של חיוב.

שאול יהלום: אנו קוראים לכל מי שידו בכך לגשר על הפער בין היהודי ליהדות, להביא את כל היהודים ואלה שאינם יהודים, אבל שקרבתם ליהדות ברורה בשל מוצאם ובשל כל הניתוק הנורא מהיהדות, שהביא לנסיבות האלה.

שאול יהלום: מדינת ישראל, באמצעות הרבנות הראשית לישראל, פותחת קשרים של גיור, לא גיור קשה, לא גיור דווקני, אלא גיור בדרכי נועם, גיור בקלות, גיור שיכול להביא כל אחד ואחד אל היהדות במקורה ובשורשיה.

שאול יהלום: אנחנו קוראים לכל אלה שעלו, למאות האלפים שעדיין אינם תחת כנפי היהדות השורשית, לעשות זאת כדי שיהודי כאן בארץ-ישראל יהיה גם יהודי על סמך גורלו, אבל גם על סמך ייעודו הרוחני, עם שורשים, עם שאיפה לתיקון עולם.

שאול יהלום: אנו מנחמים אתכם, והאסון ילמד אותנו להיות יותר קשובים ויותר קרובים לכל עולה באשר הוא.

אברהם בורג: תודה רבה, חבר הכנסת יהלום.

אברהם בורג: חבר הכנסת אברהם רביץ.

אברהם בורג: אחריו – חברת הכנסת מרינה סולודקין.

אברהם רביץ: אדוני היושב-ראש, אדוני ראש הממשלה, כבוד הרב הראשי הרב לאו, כבוד הרב הראשי למוסקבה הרב פנחס גולדשמידט, חברי הכנסת, היום לא באנו להתלונן על מדינה או גוף כלשהו, באנו לזכור את אחינו שהלכו לעולמם ואת בני המין האנושי שהיו עמם באסון הנורא.

אברהם רביץ: אבל אנחנו כן מצפים ממדינה או גוף, שהיו מעורבים בעניין הזה, בוודאי בשגגה, שיקומו וייקחו על עצמם אחריות.

אברהם רביץ: חברי הכנסת, אנו חיים בתקופה אשר עליה נאמר: "אפפוני חבלי מות ומצרי שאול מצאוני צרה ויגון אמצא", בכל אשר נלך "ובשם ה' אקרא אנא ה' מלטה נפשי".

אברהם רביץ: ואנו מתפללים ומבקשים שיקרה בנו: "כי חלצת נפשי ממות את עיני מן דמעה, את רגלי מדחי.

אברהם רביץ: אתהלך לפני ה' בארצות החיים".

אברהם רביץ: כל חברי המין האנושי יכולים לומר את הפסוקים האלה ולכולם הם נוגעים היום, וכולם שווים בעניין.

אברהם רביץ: קשה לנו להתנחם בכך, אבל זו הפעם הראשונה שהמין האנושי כולו עומד בצד אחד, בצד החיים, ויש כאלה שעומדים בצד המוות.

אברהם רביץ: העולם בתקופתנו איננו נחלק – לא בין העמים וגם לא בין הדתות, יש הבדלים, אבל זאת לא החלוקה הנוראית.

אברהם רביץ: כל אחד יכול לחיות באמונתו, אלא העולם נחלק בין אלה הרואים לנגד עיניהם את האלטרנטיבה הראשונה בכלל לפתרון בעיות, האלטרנטיבה הראשונה לרצח הזולת, לרצח המין, לבין אלה היודעים, מכירים ומעריכים את קדושת החיים.

אברהם רביץ: שם אנחנו נמצאים ושם אנחנו מובילים כבר אלפי שנים.

אברהם רביץ: ולכן, בהיותנו מכירים את החיים, אנו גם אומרים: "לא אמות כי אחיה".

אברהם רביץ: ולמה אחיה?

אברהם רביץ: "ואספר מעשי יה".

אברהם רביץ: אפשר, אפשר בהחלט, החיים הם לא קלים, הם מלאים ויכוחים, הם מלאים ריבים, אז אפשר שיהיה "יסר יסרני יה", אבל "ולמות לא נתנני".

אברהם רביץ: כך אנחנו צריכים לראות את הדברים.

אברהם רביץ: אנחנו צריכים לחזק את אמונתנו בתפקיד האנושי שיש לכל אדם שנברא בצלם, להכיר את בוראו, להכיר את מעשי הקדוש-ברוך-הוא.

אברהם רביץ: והמעשים הם מעשים של טוב, של עזרה, של סיוע, של צמיחה רוחנית וגם חומרית.

אברהם רביץ: עלינו להתפלל כי "כוס ישועות אשא ובשם ה' אקרא".

אברהם רביץ: אני רוצה להגיד חצי משפט.

אברהם רביץ: לא הוזכרה כאן המשלחת – רק על-ידי סגן השר יורי שטרן – המשלחת שעשתה נפלאות שם.

אברהם רביץ: יצא לי לשוחח עם אנשי הרבנות הצבאית, שעשו שם פעולות ממש מרשימות, לכל אלה שסבבו שם, במסירות ובדבקות במטרה, שהיתה קשה מאוד.

אברהם רביץ: ועל כך גם המה יבורכו.

מיקי לוי: תודה.

מיקי לוי: חברת הכנסת מרינה סולודקין.

מיקי לוי: אחריה – חברת הכנסת תמר גוז'נסקי.

מרינה סולודקין: אדוני היושב-ראש, משפחות יקרות, אדוני ראש הממשלה, שרי הממשלה, חברי הכנסת, שגריר רוסיה מיכאל בוגדנוב, הרב הראשי של מוסקבה, אני רוצה לומר לכם, שטוב עשו ראש הממשלה וגם הממשלה שהכריזו אחרי האסון הזה בים השחור על אבל לאומי.

מרינה סולודקין: טוב עשה יושב-ראש הכנסת, אברום בורג, שהכריז על ישיבת האבל שאנחנו נוכחים בה.

מרינה סולודקין: בשנים האחרונות פקדו שלושה אסונות את קהילת יוצאי ברית-המועצות.

מרינה סולודקין: היום דיברו על שני אסונות, אני מדברת על שלושה.

מרינה סולודקין: ב-1998 וב-1999 היה גל חטיפות של אזרחי מדינת ישראל וקרובי משפחה יהודים שלהם בשטח רוסיה על-ידי הטרוריסטים הצ'צ'נים.

מרינה סולודקין: בשנת 2000, בעזרת שגרירות רוסיה בישראל, ממשלת ישראל וממשלת רוסיה, המשרד לביטחון הפנים הרוסי ועזרה של אזרחים פשוטים, מתוך 17 אנשים שנחטפו ונעלמו בשטח רוסיה, שישה שוחררו וחמישה מהם חזרו לארץ.

מרינה סולודקין: האסון השני הוא גל הרציחות, רציחות שהתחילו מתחילת האינתיפאדה, והיו שם גם מעשי הלינץ' של מר גבריאלוב וגם של ואדים נורזיץ'.

מרינה סולודקין: כמו כן, כמו שדיברו היום, האסון ב"דולפינריום", שבו נספו עשרות אנשים בעקבות המעשה הטרוריסטי הנורא.

מרינה סולודקין: היום אנחנו מתייחדים בכנסת עם משפחות הנספים באסון הפלת המטוס של "אייר סיביר" בים השחור ומחזקים את ידיהן.

מרינה סולודקין: אני רוצה לומר לכם, שראינו את הפן היפה של החברה הישראלית.

מרינה סולודקין: לשכנים, לקולגות בעבודה ולהרבה אנשים פשוטים היה גם חן, גם חסד וגם רחמים כלפי האזרחים, העולים החדשים, שנספו.

מרינה סולודקין: לא בכל המקרים הממשלה, הגופים הממשלתיים והשירותים המיוחדים התנהגו בסדר.

מרינה סולודקין: אנחנו צריכים לומר, שגם בנושא גל החטיפות ראינו ליקויים רבים, כך גם בימים הראשונים של אסון נפילת המטוס, כשראינו עיכובים, חוסר התייחסות והרבה דברים אחרים.

מרינה סולודקין: אבל אנחנו חברה דמוקרטית, חברה מתוקנת, חברה טובה, עם ערכים של יהדות ושל אנושיות.

מרינה סולודקין: אני יכולה לומר לכם, שיש אצלנו יכולת לתקן את עצמנו ובסופו של דבר אנחנו רואים שאנחנו חברה של בני-אדם.

מרינה סולודקין: יש לפני כל הרשימה של 66 האנשים שנספו.

מרינה סולודקין: אני לא אקרא את כל הרשימה, אבל אני אגיד כמו שאמרו מורינו, חכמינו ורבותינו, שכל העולם כולו הוא גשר צר מאוד וכל אדם הוא עולם ומלואו.

מרינה סולודקין: תודה.

מיקי לוי: תודה.

מיקי לוי: חברת הכנסת תמר גוז'נסקי, ואחריה – חבר הכנסת מרדכי משעני.

תמר גוז'נסקי: אדוני היושב-ראש, משפחות הנספים, אורחים נכבדים, חברי הכנסת, אזרחי ישראל כולם, יהודים כערבים, חשו כאב עמוק כאשר נודע דבר אסון התרסקות המטוס בים השחור.

תמר גוז'נסקי: קשה למשפחות להתמודד וקשה לנו כחברה להתמודד עם אסונות שרודפים זה את זה.

תמר גוז'נסקי: קשה במיוחד להתמודד עם אסון שקורה לאנשים שטרם התערו בארץ, כאשר הם מתמודדים עם בעיות כלכליות וחברתיות, ולכן החברה הישראלית, על מוסדותיה, חייבת וצריכה לעשות הכול כדי לעזור למשפחות בסבלן האנושי ולעזור להן להתמודד עם הבעיות האחרות.

תמר גוז'נסקי: אנחנו עדים לתאונות טרגיות וקטלניות גם באוויר וגם ביבשה, ובמידה מסוימת זה כנראה מחירה של טכנולוגיה מתקדמת שמופעלת בידיים לא מיומנות או לא מספיק מתחשבות.

תמר גוז'נסקי: אבל אנחנו מתמודדים לא רק עם תאונות טרגיות וקטלניות, אנחנו מתמודדים גם עם אסונות שחייבים למצוא כל דרך כדי למנוע אותם.

תמר גוז'נסקי: אנחנו זוכרים היום גם את הפיגוע הקשה שהיה ב"דולפינריום" בתל-אביב, שרוב קורבנותיו היו צעירים מקרב העולים.

תמר גוז'נסקי: אבל הפיגוע הנורא ההוא מחייב אותנו לא רק לזכור את הנספים, אלא גם לחשוב איך ניתן למנוע באותם מקרים שיש בידינו לעשות.

תמר גוז'נסקי: אם אנחנו, אזרחי ישראל, יהודים כערבים, עולים כוותיקים, רוצים לחיות במדינה שיש לה עתיד ויש לה יכולת להתמודד עם הבעיות שהיא צריכה להתמודד אתן, אנחנו צריכים להפסיק את שפיכות הדמים.

תמר גוז'נסקי: לכן, למעננו כולנו, נחוצה מדיניות של פשרה היסטורית, מדיניות שתעמיד חיי אדם בראש סולם העדיפויות, נחוצה מדיניות שתכלול גם את פינוי השטחים וגם את פירוק ההתנחלויות, אותה מדיניות, שכפי שקראנו היום גם ממשל בוש מדבר עליה, שחותרת לפתרון של שתי מדינות – ישראל ופלסטין – שחיות זו לצד זו.

תמר גוז'נסקי: אנחנו נמצאים היום חודש לאחר פיגוע הטרור הנפשע בניו-יורק.

תמר גוז'נסקי: כל אדם בר-דעת חייב להתקומם נגד מבצעים של פשע נתעב כזה.

תמר גוז'נסקי: אבל אני חושבת, שהניסיון שלנו והניסיון העולמי לימד, שמלחמה באמצעים משוכללים, מלחמה שמשמידה והורסת איננה פתרון, אלא היא מתכון לפיגועים נוספים.

תמר גוז'נסקי: לכן אני קוראת היום, ביום ההתייחדות הזה, לממשלת ישראל, לכולנו, לבנות חברה שאין בה אפליה וקיפוח בשל מוצא, לאום, דת ומין.

תמר גוז'נסקי: יש לנו הרבה מאוד היבטים של קיפוח ואפליה.

תמר גוז'נסקי: אנחנו צריכים לחיות במדינה דמוקרטית, שדואגת לאדם, לחברה ולמשפחה.

תמר גוז'נסקי: אני רוצה לומר לראש הממשלה, שנמצא פה אתנו, שהממשלה בראשותו קיבלה אתמול החלטה אומללה וקשה בנושא עקורי אקרית ובירעם, אחרי 53 שנות עוול מתמשך.

תמר גוז'נסקי: אדוני ראש הממשלה, ביום שבו אנחנו מדברים נגד כל אפליה וקיפוח, ההחלטה של אתמול היתה תרומה נוספת למדיניות הקיפוח והאפליה שאפילו ממשלות בראשות הליכוד התנגדו לה.

תמר גוז'נסקי: תודה.

מיקי לוי: תודה.

מיקי לוי: חבר הכנסת מרדכי משעני, ואחריו – חבר הכנסת עמיר פרץ.

מרדכי משעני: אדוני היושב-ראש, אדוני ראש הממשלה, כבוד הרב הראשי הרב לאו, כבוד הרב הראשי של מוסקבה, משפחות הנספים, שגריר רוסיה בישראל, חברי הכנסת, ישיבה זו של הכנסת היא לזכרם של נוסעי המטוס הרוסי של "אייר סיביר", שהתרסק מעל הים השחור בדרכו לסיביר.

מרדכי משעני: מרבית הנוסעים היו אזרחי ישראל, עולים שזה לא כבר הגיעו ארצה מחבר המדינות.

מרדכי משעני: שבעה ימים בלבד חלפו מאז האסון, והכאב של כולנו נעשה עמוק וקשה יותר ככל שרואים את התמונות של הנספים, נשים, גברים וילדים ושומעים את סיפור חייהם, את סיפור קליטתם בארץ ואת הנסיבות הטרגיות שהביאו למותם – כמו זה של אותה בת שנוסעת לבקר את אמה החולה בברית-המועצות.

מרדכי משעני: סיעת גשר וחבריה, עם כל אזרחי מדינת ישראל, מרכינים ראש לזכר הנספים, ואנו שולחים את תנחומינו למשפחות הקורבנות שפקד אותן האסון הנורא.

מרדכי משעני: רק לפני חודשים מספר ספגה משפחת העולים מחבר המדינות מכה קשה מאוד בפיגוע ה"דולפינריום", עת רצח מפגע מתאבד בדם קר כ-20 צעירים וצעירות והביא על משפחותיהם אסון שאין כבד ממנו.

מרדכי משעני: חובתנו, אזרחי המדינה, ממשלה וחברי הכנסת, לעשות הכול כדי לסעוד את המשפחות שנפגעו, לתמוך בהן ולנסות להקל את כאבן.

מרדכי משעני: יתר על כן, בעקבות אסונות אלו אנו הוותיקים צריכים לאמץ אלינו את קהילת העולים ולעשות ככל שניתן כדי שקליטתם תהיה טובה יותר וכדי שיחושו שכאבם הוא גם כאבנו.

מרדכי משעני: ככל שחולפים הימים מאז האסון, הולכות ומתבררות יותר ויותר הנסיבות שגרמו לו.

מרדכי משעני: ברור כי גם אם האסון נגרם עקב רשלנות או טעות אנוש, אסור לממשלת ישראל, אדוני ראש הממשלה, לתת לאחראים לטשטש את העובדות ולהתחמק מלשאת בתוצאות.

מרדכי משעני: ייתכן שיש מי שחושב שבעקבות האירועים שעובר העולם בימים אלה הוא יכול להתחמק מאחריותו.

מרדכי משעני: ממשלת ישראל חייבת לעמוד על כך, שמדינת אוקראינה תכיר באחריותה לאסון, תחקור את הנסיבות שהביאו לו, תעמיד את האחראים לו לדין ותכיר באחריותה לפצות את משפחות הקורבנות בגין האסון שנגרם להן.

מרדכי משעני: עד אז, אדוני ראש הממשלה, חייבת המדינה, ממשלתה, באמצעות רשויותיה, להעמיד לרשות משפחות הקורבנות את כל האמצעים – הן הכספיים והן האחרים – כדי להקל את מצוקתן הנפשית והכלכלית של המשפחות שנפגעו באסון הנורא.

מרדכי משעני: יהי זכרם של הנספים ברוך.

מיקי לוי: תודה.

מיקי לוי: חבר הכנסת עמיר פרץ, ואחריו – חבר הכנסת רומן ברונפמן.

עמיר פרץ: אדוני היושב-ראש, אדוני ראש הממשלה, כבוד הרב הראשי לישראל, כבוד הרב הראשי למוסקבה, כבוד יושב-ראש הסוכנות, שגריר רוסיה בישראל, משפחות שכולות יקרות, טוב עשתה הכנסת שהחליטה על ישיבת אבל מיוחדת, טוב עשתה הממשלה שהחליטה על יום אבל לאומי דווקא במציאות של שכול יומיומי, שבו נפגעות משפחות רבות בישראל, כאשר משפחות רבות מאבדות את יקיריהן, במציאות של כאב ושל צער עמוק שמתקיימת בחוצותינו.

עמיר פרץ: דווקא במציאות כזאת אסור שריבוי השכול בישראל יקהה את רגשותינו, כאשר מטוס המוות לקח אתו אנשים חיים, שרצו לקיים את האירועים הפשוטים של החיים ואולי את האירועים החשובים ביותר.

עמיר פרץ: אם ואב שרצו לפגוש את בניהם, בן שרצה לחבק אב או סב, אם שרצתה להראות להוריה את נכדם שנולד בארץ רחוקה – אלה אירועים פשוטים, מרגשים, שהם אולי תכלית החיים של כולנו, ואת האירועים האלה מנעה טיסת המוות; טיסת המוות שגדעה חלומות, גדעה תקוות, קטעה שאיפות, הפסיקה תוכניות של משפחות רבות שרצו לממש את תוכניותיהן בישראל, בדרך של עלייה בדרך של עשייה ובנייה כאן בתוכנו.

עמיר פרץ: הכאב שפקד את כולנו עם הישמע דבר האסון הנורא היה כאב עז, שכל מי שמנסה לחלק אותו בין עולים לאחרים עושה עוול נורא למדינת ישראל.

עמיר פרץ: העולים הם מדינת ישראל, כי כולנו עולים וכולנו אחים.

עמיר פרץ: אני מסתובב במדינת ישראל ממקום עבודה למקום עבודה, מעיר לעיר, בערים הגדולות ובערי הפיתוח, מענף לענף, בכל העיסוקים, בכל המקצועות, שם אנחנו פוגשים את העולים החדשים החרוצים, השקדנים, התורמים, שנאבקים ליצור תשתית כלכלית שתקיים אותם ואת משפחותיהם, אבל תהפוך לתשתית הכלכלית של מדינת ישראל כולה.

עמיר פרץ: כל אירוע טרגי יש לו תכונה לחשוף את חוסר העשייה בתחום מסוים.

עמיר פרץ: כל אירוע טרגי חושף את מה שעוד ניתן לעשות, ולכן אם יש דרך שבה נוכל להנציח את זכרם של הנספים מעבר לאירועים ולטקסים, היא תהיה בכך שנעשה הכול כדי לתת לעולים ולילדיהם הזדמנות שווה להתפתח ולהצליח בתוכנו – –

מיקי לוי: תודה.

עמיר פרץ: – – ולהרגיש כי השוויון והסולידריות אינם מס שפתיים, אלא כוונה אמיתית, עם תוכניות עבודה ומחויבות של כולנו.

עמיר פרץ: בואו נהפוך את טיסת המוות לטיסה שתפיל את החומות ותאחד בין כולנו, ובכך נקיים את צוואתם.

עמיר פרץ: יהי זכרם ברוך.

מיקי לוי: תודה.

מיקי לוי: חבר הכנסת רומן ברונפמן.

מיקי לוי: אחריו, אני מניח, חבר הכנסת מיכאל קליינר.

רומן ברונפמן: אדוני היושב-ראש, משפחות יקרות, ראשי הסוכנות היהודית, הרב הראשי, הקורפוס הדיפלומטי בישראל, אדוני ראש הממשלה; אדוני ראש הממשלה, הטרור הפלסטיני לא ישבור את מדינת ישראל, וכל אויב חיצוני לא ישבור אותנו ולא יביא אותנו לסוף קיומנו.

רומן ברונפמן: מה שכן יכול לעשות זאת הוא תחושת הפילוג, השסע, ההתנשאות, חוסר האכפתיות ואי-הבנת השונה והאחר.

רומן ברונפמן: השבוע שחלף מאז התרסקות המטוס היה שבוע בזוי בחברה הישראלית.

רומן ברונפמן: זה החל ביום ההתרסקות, כאשר שעה וחצי אחרי השידורים, גם בטלוויזיה הממלכתית וגם בממלכתית החדשה, הערוץ השני, חזרו לשידורים הרגילים.

רומן ברונפמן: זה נמשך בתל-אביב, כאשר "מצעד האהבה" המשיך לפעול כאילו לא קרה כלום.

רומן ברונפמן: באווירה זו גם הרב הראשי של צבא-הגנה לישראל, תת-אלוף וייס, החליט לדחות את יציאת המשלחת ביממה שלמה בגלל השבת, הרמטכ"ל קיבל את עמדתו, ואני מצטער על כך כי יכול להיות – – –

מיכאל איתן: השבת מלכדת את עם ישראל – – –

רומן ברונפמן: מיקי, אני מבקש לא להפסיק, אני – – –

מיכאל איתן: דיברת על ליכוד, דיברת על שסעים – – –

רומן ברונפמן: אני מבקש שלא להפסיק אותי.

רומן ברונפמן: אני מדבר מתוך כאב, מתוך הבנה מה עלי לומר.

רומן ברונפמן: יהיו לך זכויות להגיד אחרת.

רומן ברונפמן: באווירה זו גם אנחנו מקיימים את יום האבל הלאומי לאחר הסוכות, אבל תחושות האובדן לא פועלות לפי המלצת הרב לאו לאבל לאחר החג ולאחר ימי רגל, ובוודאי לא לפי המלצה והספדים של שרנסקי, שאפשר לעסוק באבל רק אחרי פירוק הסוכות.

רומן ברונפמן: האבל הוא תחושת האובדן של כל אחד ואחד מאתנו, ובוודאי של המשפחות השכולות.

רומן ברונפמן: טוב עשית, ראש הממשלה, שכינסת את ועדת הטקסים, וטוב עשתה ועדת הטקסים שכינסה אותנו היום והחליטה על יום אבל לאומי, אבל אני קורא לכולנו לנהוג אחרת, לא להיאחז במפריד, אלא להיאחז במשותף ולהבין מה שאמר חבר הכנסת יוסי שריד, שרבים מהעולים האלה, כשאתה אומר שצריכים לעלות עוד מיליון איש למדינת ישראל, הם אנשים עם בעיות אישיות הקשורות ליהדות, ולא ליהדות של משפחות מעורבות.

רומן ברונפמן: ואם אנחנו נדע, גם מתוך שמירת האופי היהודי של מדינת ישראל, לפסוח לפעמים על הליכי הלכה ולא להפוך את השבוע הזה – לא להפוך מדינה דמוקרטית למדינת הלכה, טוב יהיה, ואז תוכל להעלות עוד מיליון יהודי ברית-המועצות למדינת ישראל – –

מיקי לוי: תודה.

רומן ברונפמן: – – ולחזק את ביטחון המדינה.

מיקי לוי: תודה.

מיקי לוי: אני מבין שחבר הכנסת עזמי בשארה איננו וחבר הכנסת אחמד טיבי איננו.

מיקי לוי: נועל את הישיבה חבר הכנסת מיכאל קליינר.

מיכאל קליינר: אדוני היושב-ראש, ראש הממשלה, הרב הראשי, הרבנים, כבוד שגריר רוסיה, בני משפחות, חברי הכנסת, הים יודע, הים יודע ורושם בגליו את זכרם של בני עמנו, של העולים שעזבו מדינות אחרות וקשרו את גורלם בגורלה של מדינת ישראל בארץ-ישראל, ארצנו האהובה.

מיכאל קליינר: הים יודע מדוע לקח מאתנו את מי שלקח, והים מחזיר לנו בגליו מדי יום את זכרם אל חוף המבטחים של אדמתנו.

מיכאל קליינר: כל אחד ואחד מאלה שנספו בשבוע שעבר באסון הנורא בים השחור הוא חלק חי ונושם באומה היהודית הבונה והנבנית על אדמתה.

מיכאל קליינר: כל אחד מהם הוא נר שכבה וחסר בשלהבת הלאומית שלנו, באש התמיד של העם היהודי לדורותיו.

מיכאל קליינר: היום יום אבל לאומי, יום שבו מדינת ישראל כולה מפנה את לבה כדי להתאבל ולהזכיר את כל אלה שנספו ביום השחור והם חסרים לנו כאן היום.

מיכאל קליינר: אין זה נכון שאנו נוהגים איפה ואיפה ברגשותינו כאשר מדובר בעולים חדשים.

מיכאל קליינר: העולים החדשים הם משאת הנפש של העם היהודי בארץ-ישראל וצורך קיומי שלו.

מיכאל קליינר: הם משאת נפש ומשאת רגש.

מיכאל קליינר: חבל שכזו היא התחושה בקרב ציבור העולים.

מיכאל קליינר: יותר משהיא מעידה על אכזבתם מהיחס לאסון בשבוע שעבר, היא מעידה על אכזבתם מיחסה של החברה הישראלית לציבור העולים ביום-יום.

מיכאל קליינר: האסון בשבוע שעבר העלה על פני השטח בעיה עמוקה בהרבה, את כישלונה של החברה הישראלית בקליטתם החברתית של העולים, את הסתגרותם מפנינו, את ההתנכרות ההדדית ביום-יום.

מיכאל קליינר: אינני סבור שבמקרה אחר היו נוהגים אחרת ומכריזים יום אבל באמצע חג, ואני סבור שאפשר להבין שבמדינה יהודית אין מאפשרים לאבל להשתלט על החג, אבל העובדה שהעולים פירשו זאת כפי שפירשו נובעת, בין השאר, מחוסר הידברות מתמיד בין החברה הישראלית הוותיקה לציבור העולים.

מיכאל קליינר: אנו נדרשים לחשבון נפש אמיתי ביחסנו לעלייה ולקליטתה, לחשוב כיצד אנו יכולים לחזק את תחושת היחד של העולים בקהילה, ולא רק בשעת חירום או בשעה שהאבל פוקד אותם נוכח אירועים מצערים כמו אסון המטוס והפיגוע ב"דולפינריום".

מיכאל קליינר: אני רוצה לומר לציבור העולים, לבנו אתכם באבלכם, אבל זה לא מספיק.

מיכאל קליינר: לבנו צריך להיות אתכם תמיד, באבל וביום טוב, במוות אבל בעיקר בחיים.

מיכאל קליינר: אני מקווה שהחברה הישראלית כולה תשנה את יחסה הקצת-מתנשא והקצת-מתנכר כלפיכם ותפתח בפניכם לא רק את לבה, לא רק את ידה המושטת לעזרה, אלא גם את דלת הכניסה לתוכה.

מיכאל קליינר: אדוני היושב-ראש, אני רוצה להוסיף דבר, וחבל שאני צריך לומר זאת, אבל אי-אפשר להתעלם ולעבור בשתיקה על כך, שביום אבל לאומי של מדינת ישראל ושל כנסת ישראל, אף לא חבר כנסת ערבי אחד מצא לנכון לעלות לדוכן לשאת דברים, להשתתף באבל, להרכין ראש – אם לא כאזרח, אם לא כחבר כנסת, אז אפילו כאדם, נוכח הטרגדיות הנוראות האלה שראינו.

מיכאל קליינר: מאלה שתמיד גודשים את המליאה, שבכל אירוע תמיד יש להם מה לומר, שבכל אבל קטן של הישות השכנה הם רצים ומשתתפים ומתאבלים, אפשר היה לצפות מהם שיהיו כאן היום, ואסור לנו לעבור בשתיקה על ההיעדרות שלהם.

מיכאל קליינר: הם הוזמנו לדבר, איש לא עלה, איש לא דיבר, איש לא השתתף בצער.

מיקי לוי: תודה.

מיקי לוי: חברי הכנסת, אנחנו רוצים לסכם את הדיון בהודעה משותפת של אגודת הידידות הפרלמנטרית ישראל-רוסיה.

מיקי לוי: יקרא אותה חבר הכנסת יורי שטרן.

רן כהן: אדוני היושב-ראש, מה הסיכוי שזה יתקבל – – –

יורי שטרן: אני יודע שבשבוע הבא ינסה עמיתי, יושב-ראש אגודת הידידות הפרלמנטרית בדומא הרוסית – ידידות עם ישראל – פיוטר שרי, שבא במיוחד גם לסוצ'י, כדי לעבוד ביחד, ועשינו שם דברים במשותף, להעלות את זה שוב על סדר-היום של הדומא, ואני מניח שגם יושב-ראש הכנסת ידבר עם יושב-ראש הדומא, ואני מצדי אעשה כמה צעדים כדי שהפעם זה אכן יתקבל, כי אני חושב שזה מבזה במידה רבה את הצד של הפרלמנט הרוסי, זה שהם לא כללו בכלל דיון בנושא הזה בסדר-היום של הפרלמנט.

יורי שטרן: על כל פנים, ההכרזה המשותפת של אגודות הידידות הפרלמנטריות רוסיה-ישראל וישראל-רוסיה, שהוכנה דווקא על-ידי חברי הפרלמנט הרוסי, אומרת כך: אנחנו, חברי הפרלמנטים של שתי המדינות, משתתפים בצערן העמוק של המשפחות וקרוביהם של הנספים האזרחים הישראלים והרוסים באסון האווירי של המטוס הרוסי, ב-4 באוקטובר שנה זו, מעל הים השחור.

יורי שטרן: האסון, הטרגדיה של עשרות המשפחות הרוסיות והישראליות מדגיש לא רק את הקשרים האנושיים, התרבותיים וההיסטוריים של שני העמים, אלא גם את הצורך במאמץ עצום ומתואם של שתי המדינות, יחד עם המדינות הנאורות של כל העולם, להגנת חייהם של האנשים מפני הטרור הפוליטי-הדתי וגם מפני כל גורם מתרשל וחסר אחריות.

יורי שטרן: חברי הפרלמנטים של שתי המדינות קוראים לממשלותיהם לנקוט את כל הצעדים הדרושים לסיום מהיר של חקירת סיבות האסון, למתן סיוע ככל שניתן לבני משפחות ההרוגים, וכן לפעול להעמקת שיתוף הפעולה ההדדי בתחומים ההומניטריים והביטחוניים.

מיקי לוי: תודה.

רן כהן: אני מבקש, אם זה לא חורג, להוסיף משפט, שהכנסת קוראת ליושב-ראש הדומא לאמץ את ההחלטה.

מיקי לוי: אנחנו נוסיף את זה להודעת הסיכום.

מיקי לוי: תמה ישיבת האבל.