ישיבת מליאה, כנסת 15, פרוטוקול מספר 37, 1999-10-21 00:00

ראובן ריבלין: היום י"א במרחשוון, 21 בחודש אוקטובר 1999 למניינם.

א' האן: אבקש לקום.

א' האן: כבוד הנשיא! (חברי הכנסת מקדמים בקימה את פני נשיא המדינה.

א' האן: )

א' האן: בבקשה לשבת.

ראובן ריבלין: ישיבת מיוחדת זו של הכנסת נועדה להעלות את זכרו של ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין, זכרו לברכה, שנרצח על-ידי בן-עוולה, והיום אנו מציינים ארבע שנים להירצחו.

ראובן ריבלין: הקהל מתבקש לקום לדקת דומייה.

ראובן ריבלין: (חברי הכנסת מכבדים בקימה את זכרו של ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין, זיכרונו לברכה.

ראובן ריבלין: )

ראובן ריבלין: אבקש לשבת.

ראובן ריבלין: כבוד נשיא המדינה והגברת ויצמן, אדוני ראש הממשלה, כבוד נשיא בית-המשפט העליון ושופטיו, כבוד הרבנים הראשיים, אדוני מבקר המדינה, מכובדי בני משפחת רבין והגברת לאה רבין, שרים, חברי הכנסת וחברי כנסת לשעבר, "האלימות היא כרסום יסוד הדמוקרטיה הישראלית, יש לגנות אותה, להוקיע אותה, לבודד אותה.

ראובן ריבלין: זו לא דרכה של מדינת ישראל" – מובאה זו, שהובאה לפני שעה קלה גם על-ידי ראש הממשלה בטקס הזיכרון בהר-הרצל, היא מילותיו של יצחק רבין, דקות אחדות לפני שירד מהבמה, במורד המדרגות, בתמונה שלא תימחה מזיכרוננו לעולם, רגע לפני שהתרחש הבלתי-ייאמן.

ראובן ריבלין: אף אם תיחקקנה מלים אלה בלבד בלב כל אדם, ויהיו הדברים תמרור אזהרה שנצבע בדם, נוכל להישיר מבט לעיני ילדינו ולומר להם כי אנו עושים כמיטב יכולתנו למנוע את הרצח הבא.

ראובן ריבלין: נדמה כי רק אמש נשפך הדם, והיריות שמהן נזדעז

ראובן ריבלין: עה הארץ ת"ק פרסה על ת"ק פרסה עדיין מהדהדות באוזנינו.

ראובן ריבלין: וכבר חלפו ארבע שנים.

ראובן ריבלין: ארבע שנים מן הלילה ההוא "ייקחנו האופל", שלאחריו לא שבנו ולא נשוב עוד להיות כשהיינו.

ראובן ריבלין: מה נאמר היום שלא אמרנו במשך ארבע השנים?

ראובן ריבלין: הרי הכול כבר נאמר: התדהמה, הבעתה, חוסר האמון במראה עינינו, הניסיון הקולקטיבי להתעורר מן הסיוט, מהזעם, וכן – גם הטחת האשמה נוראה.

ראובן ריבלין: הכול לכאורה כבר מאחורינו, הכול הרי כבר נאמר ונכתב.

ראובן ריבלין: ואם כך, מה נאמר עוד היום?

ראובן ריבלין: מה נאמר בשנה הבאה?

ראובן ריבלין: ומה נאמר לבנינו ולבני בנינו בעוד שנות דור?

ראובן ריבלין: אנו נאמר.

ראובן ריבלין: נזעק.

ראובן ריבלין: נכתוב בספר.

ראובן ריבלין: נשים זאת באוזני בנינו ונחרות על לבנו ועל לב הדורות הבאים את הלקח שאסור שנשכח לעולם: כיצד זה הגענו ממחלוקת לשפיכות דמים, מיריבות וויכוח לגיטימיים לשנאת אחים בוערת ומכלה; כיצד נשברו הכלים, נרמסו כללי המשחק, עד שנשלף האקדח הארור בכיכר.

ראובן ריבלין: תהא אפוא מצוות היום הזה מצוות "והגדת לבנך"; מצוות שינון הלקח שאת מחירו האיום כבר שילמנו באותו לילה, אך הטמעתו לדורות היא משימה יומיומית לכולנו.

ראובן ריבלין: זהו אותו לקח שנכשלנו כעם בהפנמתו לפני כ-2,500 שנה, לאחר רצח גדליה בן אחיקם.

ראובן ריבלין: זהו הלקח של פרשת קמצא ובר-קמצא ושל שנאת חינם יוקדת לפני 2,000 שנה.

ראובן ריבלין: וזהו הלקח שאם לא נשכיל עתה לספוג אל תוך נימי נפשנו, אף לנו לא תהא תקומה.

ראובן ריבלין: שהרי כבר למדנו על בשרנו: שנאה – סופה שפיכות דמים; ושפיכות דמים – סופה חורבן.

ראובן ריבלין: אם חפצי חיים אנחנו, כאומה חופשית וריבונית בארצה וכחברה דמוקרטית ונאורה, שומה עלינו להישבע בכל יום מחדש: לעולם לא עוד.

ראובן ריבלין: אם לא נוכל לחיות זה לצד זה, אם לא יוכלו דתיים וחילונים לכבד אלו את אלו, אם לא יוכלו אשכנזים וספרדים, ותיקים ועולים לחיות כאחים אלו לאלו, אם לא יוכלו יהודים וערבים, שמאלנים וימנים להאמין אלו בכנותם של אלו – סופנו שנטביע עצמנו בים השנאה.

ראובן ריבלין: כל עוד לא ידע כל אדם בארץ הזאת, כי כל מחלוקת, ולו הקשה, הכואבת והנוקבת ביותר, תידון, תלובן ובסופו של דבר תוכרע רק כאן, בהיכל הדמוקרטיה הזה, באולם זה שבו אנו יושבים עתה, ורק ברוב קולות, ואפילו תהא זו הכרעה לדורות; כל עוד יישמעו הקולות המפקפקים בלגיטימיות של מנהיגות ושל כל ממשלה נבחרת; כל עוד יימצא בקרבנו ולו כופר אחד בעיקר, שורש פורה ראש ולענה, אשר לבבו לאלימות, למדון ולשנאה, ואשר איננו כופף ראשו בפני הכרעה דמוקרטית – לעולם לא נוכל לעמוד בשבועתנו.

ראובן ריבלין: ואולם, מן הראוי להדגיש גם, ודווקא ביום זה, ודווקא ביום שכזה, כי הדרך איננה בהטחת אשמת היחיד בציבור שלם, אלא בהידברות כנה, מתוך כבוד הדדי, בין קבוצות שונות, בין מגזרים שונים ובין יחידים; בין יריבים, לא בין אויבים.

ראובן ריבלין: הדרך איננה בעשיית שימוש מפלג בזכרו של יצחק רבין בוויכוח הפוליטי שאנחנו נמצאים בו יום-יום, או בהשלטת הבלעדיות של גוון פוליטי מסוים על הזכות להתאבל ולכאוב את הרצח, אלא בהפיכת זכרו ולקח הירצחו לנכסים לאומיים משותפים לכולנו.

ראובן ריבלין: הדרך איננה בשלילת הלגיטימיות של דעותיהם של אלו אשר חלקו על רבין בחייו, וחולקים על דרכו עד היום באופן לגיטימי, מוסרי והגון לחלוטין, או בזיהוי מעוות ומרושע של יריביו הפוליטיים של רבין, אף המרים והבוטים ביותר, עם בן-הבליעל שרצח ראש ממשלה בישראל.

ראובן ריבלין: הדרך איננה בשלילת הלגיטימיות ממנהיג ומממשלה שנבחרו על-ידי העם בבחירות דמוקרטיות, אלא בהפנמה אמיתית וכנה של עקרונות הדמוקרטיה וקבלת עול כלליה גם כלפי יריב פוליטי.

ראובן ריבלין: הדרך איננה בסתימת פיות או בציד מכשפות, אלא בוויכוח ציבורי פתוח וחופשי, נוקב, כואב, אפילו בוטה, מתוך הכרה הדדית ובסיסית בשותפות הגורל הקושרת את כולנו זה לזה, לטוב ולרע.

ראובן ריבלין: הדרך איננה בהתנכלות לחופש הביטוי או לחירות המחשבה.

ראובן ריבלין: הדרך אף איננה בהצרת צעדיהם של בעלי דעות קיצוניות, מרגיזות או מעוררות שאט-נפש, כל עוד אלו מכבדים את כללי המשחק הדמוקרטי.

ראובן ריבלין: ואם – ואבוי לנו אם לכך הגענו – אין כבר דרך לאיחוי הקרע; אם אפסו הסיכויים להידברות כנה מתוך כבוד הדדי; אם איננו מסוגלים עוד לגלות בתוכנו תחושת אחדות, שותפות או אפילו רק גורל משותף; אם נראה כי התהום עמוקה מכדי שנצליח לגשר עליה אי-פעם – הרי שומה עלינו לקיים לפחות את כללי המשחק היסודיים.

ראובן ריבלין: עלינו למצוא את המכנה המשותף, אפילו יהיה הוא הנמוך ביותר, ולמתוח בו את הקו האדום, ויהא זה לכל הפחות לקחו של הרצח לדורות הבאים.

ראובן ריבלין: אם אין ברירה, אם נדמה כי נגוזה תחושת האחדות, אם נראה לנו לעתים, כי החישוקים היחידים המצליחים להחזיק את חלקיה המסוכסכים והמפולגים של החברה יחדיו הם רק חישוקי החוק, יהי כן.

ראובן ריבלין: אם רק מוראה של מלכות, רק אימתו של הדין, היא המונעת מהחברה את הנפילה לתהום, תהום שבה "איש את רעהו חיים בלעו", מוטב שנכיר בכך.

ראובן ריבלין: שכן, אם נגזר עלינו לחיות בחברה שבה אפילו בעיניו של אדם בודד אחד, רע ומזיק ככל שיהיה, שוב אין עוד הציווי האלוהי והציווי האנושי הנצחי של "לא תרצח" בבחינת קו אדום אחרון – מוטב שנהיה ערים לסכנה משנטמון את ראשנו שוב בחול.

ראובן ריבלין: אם כך הם פני הדברים, אפילו היום, אחרי הרצח, אחרי שנפל דבר כה מבעית בישראל, אם עדיין חיים בקרבנו מעטים הכופרים בעיקר והמרעילים את החברה כולה, עלינו להקיאם מתוכנו.

ראובן ריבלין: על הרוב השפוי, האחראי, המזועזע עד עמקי נשמתו, לא רק מרציחתו של מנהיג כיצחק רבין, אלא מעצם העובדה שרצח כזה היה בכלל אפשרי – על כל אלו להתאחד, לכל הפחות, סביב הזעזוע המשותף וסביב לקחיו של הרצח.

ראובן ריבלין: עלינו להילחם בכל גילוי של אלימות, עלינו להגיע להסכמה בסיסית, לאמנה חברתית מחודשת, שבה נתחייב כולנו לכבד את החוק, להימנע מכל אלימות ולתחום את הוויכוח – גם אם נדמה כי הוא קורע קרעים בבשרנו – למסגרת של כללי יסוד דמוקרטיים המקובלים על הרוב השפוי.

ראובן ריבלין: אם איבדנו, אבוי, את קולו של יעקב – ואם כך הדבר, אוי לנו אם נשלים עם כך – לפחות אל יהיו ידינו ידי עשו.

ראובן ריבלין: אל יהיו בתוכנו שופכי דמים, אל נמיט עלינו חורבן.

ראובן ריבלין: גבירותי ורבותי, רשות הדיבור לראש ממשלת ישראל אהוד ברק.

ראובן ריבלין: אדוני ראש הממשלה.

אהוד ברק: כבוד נשיא המדינה, משפחת רבין היקרה, ראשי החברה והמדינה בישראל, אורחים נכבדים, אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, "הלילה ההוא יקחהו אפל", "הלילה ההוא יהי גלמוד, אל תבוא רננה בו", "יחשכו כוכבי נשפו, יקו לאור – ואין, ואל יראה בעפעפי שחר".

אהוד ברק: פסוקיו אלה של איוב כאילו כיוונו מקדמת דנא אל הלילה הנורא, לפני ארבע שנים, שבו נרצח יצחק, זיכרונו לברכה.

אהוד ברק: הלילה שנצרב בכאב עז בזיכרון הלאומי הקולקטיבי ובזיכרונו הפרטי של כל יחיד בישראל.

אהוד ברק: כדורי אקדחו של המרצח הנתעב, לא רק אל לבו של יצחק רבין האיש נועדו.

אהוד ברק: אל לב יצחק רבין הדרך הם נורו, אל לב יצחק רבין הרעיון, אל לב יצחק רבין החזון, אל לב יצחק רבין השלום.

אהוד ברק: כדורי המוות פגעו פגיעה קטלנית בגופו של יצחק רבין האיש, היקר באדם.

אהוד ברק: את הדרך, הרעיון, החזון והשלום – הם החטיאו.

אהוד ברק: בעוד הרוצח ממתין באקדח טעון במורד המדרגות, השמיע יצחק רבין על במת עצרת השלום את מילותיו האחרונות, שאותן ביקש הנבל לרצוח.

אהוד ברק: וכה אמר יצחק: "השלום כרוך בקשיים, גם במכאובים.

אהוד ברק: אין דרך לישראל בלי מכאובים.

אהוד ברק: עדיפה דרך השלום מאשר דרך המלחמה.

אהוד ברק: אומר זאת לכם מי שהיה איש צבא ושר ביטחון, ורואה את כאבי המשפחות של חיילי צה"ל.

אהוד ברק: למענם, למען בנינו ונכדינו, אני רוצה שהממשלה הזאת תמצה כל שמץ, כל אפשרות להתקדם ולהגיע לשלום כולל".

אהוד ברק: אל המלים האלה כיוון הרוצח – והחטיא.

אהוד ברק: דמו של יצחק קידש אותן, והן היו לנו למופת, לצוואה ולנדר.

אהוד ברק: חקוקות הן מאז על לוח לבנו וזוהרות כאש התמיד – "אהבה מקודשת בדם, את תשובי בינינו לפרוח".

אהוד ברק: אדוני הנשיא, כבוד היושב-ראש, חברי הכנסת, עם עתיק יומין אנחנו, עם האמונה והספר והשליחות האוניברסלית, ומורשתנו המוסרית הונחה ביסודה של תרבות המערב ועיצבה את דמותה ואת ערכיה.

אהוד ברק: אך את חוכמת המדינה לא ידענו, לא היתה זו מעולם סגולתו של עמנו.

אהוד ברק: מדינת ישראל המתחדשת קמה כתום אלפיים שנה מאז אבדה הריבונות היהודית בארץ-ישראל.

אהוד ברק: את כל חוכמת המדינה הלכה למעשה, צריכים היינו כתינוקות ללמוד מאל"ף; ולמדנו, היטב למדנו.

אהוד ברק: הקימונו כאן, עוד טרם קמה המדינה, חברה דמוקרטית ומוסדות ממלכתיים לתפארת, וחרף מלחמות רבות ואיום ביטחוני שלא חדל, עיצבנו פה משטר מדיני, כלכלי ותרבותי חופשי, נאור ומתקדם.

אהוד ברק: התחברנו אל המתוקנות שבמדינות העולם.

אהוד ברק: הכול איים להתנפץ בלילה הארור ההוא בכיכר מלכי-ישראל, כאשר שורש פורה רוש ולענה יצא מתוכנו, לשלוח אש ביסוד קיומנו המדיני ולבגוד בצו העליון של המוסר היהודי: לא תרצח.

אהוד ברק: כבוד הנשיא, היושב-ראש, חברי הכנסת, הדמוקרטיה הישראלית קמה מרצח רבין "קרועת-לב אך נושמת".

אהוד ברק: חוסנה עמד לה לחצות את הלילה האפל ההוא, לאור מיליוני הנרות שהדליקו בני הנעורים.

אהוד ברק: האבל הכבד והאהבה שהורעפה על המנהיג האמיץ שנרצח, היו לחוויה מלכדת ומזככת, לשבועת אמונים לדרכו של יצחק, להבטחה כי האלימות לא תעבור והשלום בוא יבוא.

אהוד ברק: ואולם נפל דבר בישראל, ולא נימלט מלקחו.

אהוד ברק: הפתגם אומר: מי שאינו לומד מן ההיסטוריה, נידון לחזור עליה.

אהוד ברק: אם שוב נרשה שחופש הביטוי יהפוך לחופש ההסתה; אם נשמע ונחשה נוכח דברי בלע של המשסים חלק אחד בעם נגד החלק האחר; אם נחריש לשמע ביטויי פלגנות ושנאה בנוסח: הם מול אנחנו; אם נחזור ונשמע את תועבת דין מוסר, דין רודף ו"פולסא דנורא" נגד מנהיגים בישראל, ולא נגיב; אם נתיר בריונות בשמה של אידיאולוגיה המתיימרת להתנשא מעל לחוק ולדמוקרטיה; אם ניסוג מפני איומים וכפירה בסמכותה של הרשות הנבחרת; אם נתעלם מחתירה תחת אושיות קיומה של המדינה, בשולי החברה היהודית והערבית בישראל; אם נגלה מורך לב, פייסנות שלא במקומה וחולשת דעת או חולשת רצון ונקל ראש בכל אלה – כי אז עלולים אנו, חלילה, למצוא את עצמנו שנית מוכי הלם ויגון, ומי יודע אם נוכל לשוב עוד ולאסוף את השברים.

אהוד ברק: אכן, עם עתיק יומין הוא עם ישראל, כבד שנים, כבד דורות, אך בל נטעה: הדמוקרטיה הישראלית עולת ימים היא, צעירה ורכה.

אהוד ברק: שורשיה לא העמיקו עדיין וגזעה לא עב.

אהוד ברק: יש מי שקורא עליה תיגר, יש החותר לשבור אותה, יש מי ששולל את שלטון החוק.

אהוד ברק: הדמוקרטיה הישראלית עודנה זקוקה להשגחה, לשמירה, להגנה ולטיפוח.

אהוד ברק: ויותר מכול – היא זקוקה לחינוך, חינוך לסובלנות, שהיא נשמת אפה של הדמוקרטיה, ברוחו של הלל הזקן: "דעלך סני לחברך לא תעביד".

אהוד ברק: אנחנו גמרנו אומר ללכת בדרכו של יצחק, דרך האומץ והתעוזה המפוכחת, ללא רתיעה, ללא חת.

אהוד ברק: אל דגלנו נאסוף את מירב חלקי העם.

אהוד ברק: אל ההסכמה הרחבה ביותר נחתור, אך מן הדרך לא נסטה.

אהוד ברק: דרך רבין, על-פי מיטב הכרתי, היא הדרך המאוזנת, הדרך האמצעית, שסביבה נכון ללכד את רובו הגדול של העם באחדות חדשה, אחדות שיש עמה רגישות, הזדהות ואמפתיה עם אחים שחלומם נשבר.

אהוד ברק: זו אחדות שיש בה כאב ויש לה מחיר, אך יש בה שותפות וחברות אמת, ויש בה גם אהבת ישראל.

אהוד ברק: אדוני הנשיא, כבוד היושב-ראש, כנסת נכבדה, במותו היה יצחק רבין לסמל, לצו של אחדות ושלום.

אהוד ברק: ביום הזה, בכל בתי-הספר לומדים ילדי ישראל את מופת חייו.

אהוד ברק: ובני הנעורים שבכו לו בלילה ההוא, בגרו והיו לחיילים ורוחו אתם.

אהוד ברק: דור חדש, דור שלם גדל עכשיו על מורשתו.

אהוד ברק: בחלקת הקבר שבהר-הרצל כבר הסתיו הרביעי.

אהוד ברק: שם, סביב סביב ליצחק, תחת עלוות האורן והברוש טמונים חללי המלחמה שאותה ביקש יצחק רבין להצמית אחת ולתמיד.

אהוד ברק: רבים מהם שולחו בפקודתו אל הקרב האחרון בחייהם, ואולי אל הקרב האחרון במערכות התקומה והמגן.

אהוד ברק: להם ולמשפחותיהם היה לבו נתון תמיד, ומהם שאב יצחק תעצומות לחתור נחוש ואמיץ אל היעד, הביטחון והשלום.

אהוד ברק: כאן והיום אני נשבע, כי בדרכו נלך.

אהוד ברק: לפיד האש שהדליק נפל מידו אך לא כבה, והוא נישא עתה בידינו, ממשיכי אותה דרך.

אהוד ברק: זו דרכה של ישראל חזקה, אחת, בוטחת, הצועדת יחדיו באומץ אל שעת האמת, אל עת ההכרעות ההיסטוריות שנכונה לה.

אהוד ברק: אדוני הנשיא, כבוד היושב-ראש, חברי הכנסת, כאות וכהתחייבות לדרך רבין, אני חוזר עכשיו שנית, כלשונם, על דברי יצחק האחרונים, הפעם בשמי שלי: "השלום כרוך בקשיים, גם במכאובים.

אהוד ברק: אין דרך לישראל להגיע לשלום בלי מכאובים.

אהוד ברק: אך עדיפה דרך השלום מדרך המלחמה.

אהוד ברק: אומר זאת לכם מי שהיה איש צבא רוב שנותיו ושר ביטחון, ויודע את כאבי המשפחות של חיילי צה"ל.

אהוד ברק: למענם, למען בנינו ונכדינו, אני מתחייב, שהממשלה בראשותי תמצה כל שמץ, כל אפשרות להתקדם ולהגיע לשלום כולל ולביטחון".

אהוד ברק: אדוני הנשיא, כבוד היושב-ראש, חברי הכנסת, שירת חייו של יצחק לא נפסקה לפני ארבע שנים.

אהוד ברק: היא נמשכת מאז, היא אף מתעצמת והיא מנצחת.

אהוד ברק: חי אתה, יצחק, חי אתה בלבותינו, חי ברוחה של ישראל, השבה אל דרכך – דרך השלום.

אהוד ברק: כנסת נכבדה, אני מבקש לסיים בשורות אחדות שכתב המשורר הרוסי הגדול יבגני יבטושנקו על רצח רבין: "לכדורים אין לאום,/ האם יש סוף לרציחות בעולם?

אהוד ברק: / תמה דרכו של חייל ותיק/ בעופרת מוכרת, משלו.

אהוד ברק: / אין לאום לרשע.../ תני לנו תקווה, המאה ה-21.../ והוא מונח שם, בודד ועייף עד מוות,/ יצחק רבין,/ החייל הוותיק שלא ידע לשיר/ וגופת-שיר מוטלת על שפתיו".

אהוד ברק: ובחזרה למקורותינו: "עושה השלום במרומיו הוא יעשה שלום עלינו ועל כל ישראל – ואמרו אמן".

אהוד ברק: יהי זכרך, יצחק – ברוך.

ראובן ריבלין: תודה רבה לראש הממשלה אהוד ברק.

ראובן ריבלין: יעלה ויבוא חבר הכנסת אריאל שרון לשאת את דבריו.

אריאל שרון: כבוד נשיא המדינה, כבוד היושב-ראש, לאה, משפחת רבין כולה, כנסת נכבדה, רצח יצחק רבין היה מעשה מתועב של אדם נתעב, מעשה שיש לגנותו בכל לשון של גינוי.

אריאל שרון: על כולנו מוטלת החובה לפעול לבל יהין עוד אדם בישראל להרים יד על אדם אחר, או נבחר ציבור, בשל עמדותיו הפוליטיות ודרכו המדינית, ובכלל.

אריאל שרון: ניתן לחיות, ניתן להתבטא, ניתן למחות, ניתן להביע דעה גם אם אינה תואמת את דעתנו, וניתן את האפשרות להיאבק עליה כמקובל בדמוקרטיה מתוקנת.

אריאל שרון: אבל נשמור על החוק ולא נסטה ממנו, חוק שייושם באופן אחיד ושווה על כל אזרחי ישראל.

אריאל שרון: אנחנו מתפארים, ובצדק, בדמוקרטיה בישראלית.

אריאל שרון: לכן על כולנו לנהוג כמקובל בדמוקרטיות.

אריאל שרון: ישראל היא מדינה נפלאה, יפה, ברוכת כשרונות גדולים בכל התחומים, והיא שלנו, אבל ישראל היא מדינה לא קלה.

אריאל שרון: כדי שנוכל לחיות כאן כולנו יחד, צדק חייב להיעשות לכולם והחוק חייב להישמר על-ידי כולם, ללא פשרות.

אריאל שרון: וצריך לומר ברורות, וזאת כדי לתקן, יש להשתחרר מן ההתחסדות והצביעות.

אריאל שרון: הסתה ושנאת חינם קיימות בימין ובשמאל, בין חילונים ובין דתיים, בין יושבי כפר ובין שוכני כרך.

אריאל שרון: היהודים הם מהמוכשרים בעולם, אבל, לצערנו, הם יודעים גם לשנוא, ולא מהיום.

אריאל שרון: זה היה בעברנו הרחוק וזה היה בתקופתנו אנו.

אריאל שרון: בארגון "השומר" ובניל"י בתחילת המאה, ב"הגנה", באצ"ל ובלח"י, בפילוג בקיבוצים לפני כמעט 50 שנה, ועל מה?

אריאל שרון: ובמרד המושבים לפני 40 שנה, ובשנות ה-30 ובשנים השחורות של ה"סזון".

אריאל שרון: ואי-אפשר לשכוח את קריאות הגיל של חלק מהאנשים היורים אל אחיהם, בהם ניצולי שואה רבים, הנמלטים מאונייה אחוזת להבות בחוף תל-אביב.

אריאל שרון: כבוד הנשיא, כבוד היושב-ראש, כנסת נכבדה, לא באתי כדי לנהל חשבונות מי הסית, מי התחיל, מי הרבה ומי המעיט.

אריאל שרון: באתי לדבר על אדם גדול, מפקד דגול, ידיד, אדם שאהבתי והערכתי – יצחק רבין.

אריאל שרון: אבל אעשה שקר בנפשי אם לא אומר שעל כולנו להפסיק.

אריאל שרון: ההסתה ושנאת החינם קיימות לכל רוחב הקשת הפוליטית בישראל.

אריאל שרון: ופגיעה אינה רק רצח פיזי.

אריאל שרון: רצח כזה הוא, כמובן, הנורא ביותר, אך גם רצח אופי הוא רצח.

אריאל שרון: ואינני יכול לשכוח את השלטים והכתובות שכיסו את הארץ וכינו ראש ממשלה גדול אחר, מנחם בגין, ולא אותו בלבד, בתארים "רוצח" ו"פושע מלחמה".

אריאל שרון: ואני אומר וקורא לכולנו: הרף, להפסיק, ולעמוד יחד כדי לקדם תקוות ולעצור סכנות.

אריאל שרון: רצח ראש הממשלה יצחק רבין היה מכה נוראה למשפחתו האוהבת וכאב עמוק לרבים רבים, כמעט, הייתי אומר, לכל אזרחי ישראל.

אריאל שרון: כאב שאין לו מזור.

אריאל שרון: לי ולבני דורי, שהלכנו עוד כנערים בשבילי מדבר יהודה והעפלנו אל צוק מצדה כשלבותינו פועמים; שהכרנו את משעולי הנגב שהיו לנו לבית והרווינו צימאוננו במי בורות השומרון במסעות מפרכים; לנו, שהכרנו כל הר וגיא בגליל, שעלינו אל ראש התבור ולהר-מירון וחיכינו נרגשים לזריחה, וטיפסנו על מצוקי הארבל בחשכת הליל; לדור שלנו, שראה בכל יישוב שהוקם בארץ-ישראל ובהקמת כוח המגן העברי, התגשמות חלומו של העם היהודי, הבונה מחדש את עצמאותו – לנו היה יצחק רבין אחד מאתנו.

אריאל שרון: אדם שהכיר כל ואדי, כל הר וגבעה.

אריאל שרון: שיכולת לדבר אתו על שטח ללא מפה.

אריאל שרון: המפה היתה בראשו ואהבת הארץ בלבו.

אריאל שרון: לנו, פקודיו בצה"ל, שעמדנו יחד אתו במערכת הכבדות והמרות להקמת ולשמירת עצמאות ישראל, הוא היה מורה ומדריך, מכוון ומנחה.

אריאל שרון: מגדולי בוני צה"ל ומפתח תורת הלחימה שלו.

אריאל שרון: דוגמה של רמטכ"ל בונה, שהכין את צה"ל והעבירו לדפוסים של צבא מודרני ומתקדם.

אריאל שרון: יש אירועים, מלים, לעתים מבט של יצחק רבין ברגעים קשים, גורליים, שאני זוכר ולא אשכח לעולם.

אריאל שרון: כשהיה חי, גם אם לא בכול הסכמנו, ובנושאים לא מעטים אף חלקנו איש על רעהו, הרגשתי ביטחון רב יותר.

אריאל שרון: היה עם מי להתייעץ, להעריך מצבים משתנים.

אריאל שרון: עם לכתו מאתנו הרגשתי לפתע את כובד האחריות הנוספת על כתפי, על כתפי כולנו.

אריאל שרון: יצחק רבין, כמו מנחם בגין לפניו, האמין בשלום ופעל לקידומו.

אריאל שרון: מי ייתן ונראה בהתגשמות חזונו-חזונם.

אריאל שרון: התכנסנו כאן היום כדי להזכיר ולזכור מנהיג גדול וכדי להתריע מפני סכנת האלימות הפושה בכל תחומי חיינו.

אריאל שרון: נכון, יש בינינו חילוקי דעות, אבל למען כולנו ולמען עתידה של ישראל, בואו נושיט יד איש לאחיו ונביא אל חיינו במקום שנאת חינם – יותר אחווה וריעות.

אריאל שרון: ואת יצחק נזכור תמיד.

ראובן ריבלין: תודה לחבר הכנסת אריאל שרון.

ראובן ריבלין: רשות הדיבור לחברת הכנסת דליה רבין-פילוסוף.

ראובן ריבלין: בבקשה.

דליה רבין-פילוסוף: כבוד נשיא המדינה והגברת ויצמן, אדוני היושב-ראש, אדוני ראש הממשלה, שרי ממשלת ישראל, עמיתי חברי הכנסת, משפחה שלי יקרה, חברים ואורחים יקרים, על ארבע שנים ועל שלושה כדורי מוות רציתי לדבר כאן היום.

דליה רבין-פילוסוף: "די לדם ולדמעות", אמרת, ביום שטוף תקווה ושמש, יום של אור, שמחה ושלום, כשכולך חדור אמונה.

דליה רבין-פילוסוף: "די לדם ולדמעות", אמרת, ונפלת מתבוסס בדמך, ולנו נותרו הדמעות.

דליה רבין-פילוסוף: ארבע שנים והרבה דמעות.

דליה רבין-פילוסוף: "אני מרגיש טוב בקרב עם ישראל", אמרת, וחיוך המבוכה, הביישנות וטוב הלב שלך היה על שפתיך.

דליה רבין-פילוסוף: ובאותו זמן עצמו נדרך האקדח ובן-עוולה, בן העם היהודי, ירה בך מגבך.

דליה רבין-פילוסוף: שלושה כדורים וארבע שנים, שבי נשבעתי, לא היה בהן רגע אחד ללא הכאב הנורא, המחשבות שאינן נותנות מנוח.

דליה רבין-פילוסוף: לא היתה דקה שלא זעקו אלי דמיך מן האדמה.

דליה רבין-פילוסוף: והתסכול וחוסר האונים והגעגוע.

דליה רבין-פילוסוף: אני עומדת כאן היום הזה, על הבימה הזאת, שמעליה נשאת, אבא, עשרות נאומים, באולם שממנו ספגת אין-ספור קריאות נאצה, חרפות וגידופים.

דליה רבין-פילוסוף: אני ניצבת כאן היום הזה עדות חיה לרציחתך, עדות חיה לכך שאתה לא כאן.

דליה רבין-פילוסוף: עדות חיה לאבל פרטי שהוא במקום הזה בדיוק אבל לאומי.

דליה רבין-פילוסוף: ואני ניצבת כאן היום לכבודך, לזכרך, למען חייך ופועלך, מנסה לגעת בך מקרוב.

דליה רבין-פילוסוף: על-פי הדרך שבה חינכת אותנו, אבא, על-פי הערכים שהקנית לנו ותחושת המחויבות שהיתה בכל אשר עשית תמיד ואשר החדרת בנו בחייך, ולא פחות מזה עם רציחתך, עשיתי בשנה הזאת, הרביעית למניין, את כל הדרך הארוכה והקשה אל לב העשייה הציבורית.

דליה רבין-פילוסוף: באתי לראות, לעשות ולהבטיח שהעתיד שרצית בשבילנו לא יהפוך לאפיזודת עבר חבוטה.

דליה רבין-פילוסוף: באתי כי אני מאמינה שאפשר, אבל אי-אפשר, רבותי המכובדים, ללכת קדימה בלי לברר עד הסוף את אשר אירע.

דליה רבין-פילוסוף: באולם הזה, אולם המליאה, שידע פולמוסים משולחי רסן, במסדרונות שידעו לחישות וזעקות נושאות מסר של טינה ומשטמה, כאן, ממש בתוך הבית שאמור להבטיח לגיטימציה וביצור לשלטון החוק ולריבון, פה אני מצאתי את שרידי הרוח הרעה שהביאה לרציחתך.

דליה רבין-פילוסוף: כאן, רבותי, נגלים יום-יום ושעה-שעה כוחה של המלה, עוצמתו של הנאום, המצע המילולי שעליו צומחת אלימות רחוב.

דליה רבין-פילוסוף: מכאן יוצאת בשורת המלים שיכולות להרוג.

דליה רבין-פילוסוף: ויש מקום לתמוה, ולעולם לא מאוחר לבדוק, האם מן הבית הזה ניתן האות?

דליה רבין-פילוסוף: האם בבלי דעת, מאוהבים בחריזות לשון ובצווחות גרון לא גילו המנהיגים – כן, כאן יושבים המנהיגים ונותני הטון – את האחריות הראויה לצנן את הרוחות?

דליה רבין-פילוסוף: האם לא מהבית הזה עצמו, שהיה ביתו של אבא, שהוא עכשיו ביתי, יצאה בשורת האלימות?

דליה רבין-פילוסוף: ומעבר לכך, האם מאז השכלנו לדעת לעצור אותה?

דליה רבין-פילוסוף: ודווקא כאן, בלב-לבה של הדמוקרטיה הישראלית, האם מכאן יוצאת היום בשורת הדוגמה האישית, שהיא בסיס ולב לכל מנהיגות?

דליה רבין-פילוסוף: האם הלקח הופק?

דליה רבין-פילוסוף: כן, ארבע השנים שעברו מאז הרצח היו שנים של שיעור מאלף לכולם.

דליה רבין-פילוסוף: בתהפוכות, בטלטלות, במעברים חדים בין שנאה לפייסנות המשמשות בערבובייה.

דליה רבין-פילוסוף: אבל האם במעשינו, בדרך התנהלותנו כאן במשכן אנו יכולים להעיד כי הלקח הופנם?

דליה רבין-פילוסוף: אני בספק.

דליה רבין-פילוסוף: מכל מקום, ודאי שמצווה עלינו לעמוד היטב היטב על המשמר.

דליה רבין-פילוסוף: על יושביו של המשכן הזה, חברי ועמיתי, לשאת באחריות לשינוי ולשיפור, לזהירות מרבית ולמשנה מתינות בתרבות השיח שלנו.

דליה רבין-פילוסוף: אנחנו מוכרחים, חייבים לפתח יכולת לרדת לשורשי הבעיות ולהתמודד אתן ברצינות, לא בצרחות.

דליה רבין-פילוסוף: בתבונה, לא בדמגוגיה שדופה.

דליה רבין-פילוסוף: ויש כל כך הרבה מה לעשות, והמלאכה כה רבה.

דליה רבין-פילוסוף: חברי לכנסת, אבא שלי נרצח כי דמו היה הפקר; כי ברעש שהוקם סביבו וסביב המהלכים שביקש לממש לא נשמעה דריכת האקדח.

דליה רבין-פילוסוף: אבל אבא שלי ניצח.

דליה רבין-פילוסוף: כי השלום שעל משמרתו נפל הוא כבר עובדה שאין ממנה מנוס.

דליה רבין-פילוסוף: וההסכמה הרחבה למהלך של ויתור היא ההוכחה שהחזון שלו היה יותר חזק מקולות השנאה הרמים.

דליה רבין-פילוסוף: ועכשיו, ארבע שנים לאחר הרצח, כמעט חצי שנה מאז כבשה דרכו, דרך יצחק רבין, שוב את הגה השלטון, ורגע לפני שמנועי הסדרי הקבע והשלום מופעלים במלוא הכוח, עכשיו חובתנו העיקרית היא להתבונן פנימה, אל עצמנו, ולראות איך אנחנו הופכים לקבוצת אנשים טובים יותר, לחברה הוגנת יותר, לציבור שיודע לפעול לטובת הפרטים, חזקים שזוכרים לחזק את החלשים.

דליה רבין-פילוסוף: אבא שלי היה איש השלום, אבל רעיון השלום שהגה וקידם היה רק חלק מאמונה רחבה יותר בנחיצות לחזק את החברה, את העם והמדינה, חברתית וכלכלית, בצד השגשוג המדיני.

דליה רבין-פילוסוף: בזאת השליחות.

דליה רבין-פילוסוף: אין עמה הוד, אין בה פאר של טקסים מרהיבים; מדובר בעבודה יומיומית, אפורה ועיקשת.

דליה רבין-פילוסוף: את העבודה הזאת, אבא, של גיבוש וחיזוק והידוק חברתי ראיתי לי כמשימה עיקרית.

דליה רבין-פילוסוף: ישראל לא תהיה לעולם מה שהיתה ב-21:30, י"א בחשוון, 4 בנובמבר 1995.

דליה רבין-פילוסוף: גם אני לא אהיה לעולם מי שהייתי קודם.

דליה רבין-פילוסוף: עם כל יום שעובר, כל שנה שחולפת, ישראל ממשיכה להשתנות, חותרים בה זרמים; ואני, עם כל יום שעובר, כל שנה שחולפת למן הרגע הנורא ההוא, מתקרבת אליך, מחזיקה את מקל החובלים שהותרת בבלי דעת ובלא כוונה, בידי.

דליה רבין-פילוסוף: מכאן, מן הדוכן הזה של מליאת משכן הכנסת, ביום הזה, אני מבטיחה לאחוז במקל, לעמוד על משמר המתינות, ההגינות והדמוקרטיה, להמשיך במירוץ השליחים של החיים.

א' האן: בבקשה לקום.

א' האן: כבוד הנשיא! (חברי הכנסת מכבדים בקימה את צאת נשיא המדינה מאולם המליאה.

א' האן: )

ראובן ריבלין: חברי הכנסת, ישיבת הכנסת נעולה.

ראובן ריבלין: הישיבה הבאה – ביום שני, ט"ו במרחשוון, 25 בחודש אוקטובר 1999 למניינם.