ישיבת מליאה, כנסת 15, פרוטוקול מספר 2, 1999-06-15 00:00

שמעון פרס: חברי הכנסת, היום יום שלישי, א' בתמוז התשנ"ט, 15 ביוני 1999 – ישיבת הכנסת נפתחת.

שמעון פרס: אני חייב להודיע, על-פי בקשת ראש הממשלה, שעל-פי סעיף 36(א) לחוק-יסוד: הממשלה, כי – א.

שמעון פרס: השר סילבן שלום מילא את מקומה של שרת התקשורת בעת היעדרה מהארץ מיום כ' בסיוון עד ליום כ"ב בסיוון התשנ"ט; ב.

שמעון פרס: שרת התקשורת חזרה ארצה, ברוך השם, ביום כ"ג בסיוון התשנ"ט.

שמעון פרס: הודעה למזכיר הכנסת.

א' האן: ברשות ממלא תפקיד יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבד להודיע, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – החלטות ועדת הכספים לגבי צו היטלי סחר (היטל ייבוא הנובע מהסכם העדפה) (הוראת שעה), התשנ"ט–1999; וצו היטלי סחר (היטל ייבוא הנובע מהסכם העדפה) (הוראת שעה) (תיקון), התשנ"ט–1999.

א' האן: החלטה בדבר תיקון טעות בחוק השקעות משותפות בנאמנות (תיקון מס' 5), התשנ"ט–1999.

א' האן: תודה רבה.

שמעון פרס: חברי הכנסת, לנשיא המדינה מלאו 75 שנים.

שמעון פרס: אני שולח לו את ברכת הכנסת ליום הולדתו.

שמעון פרס: חברי הכנסת, כידוע, נבצר מחבר הכנסת אברהם שוחט להצהיר אמונים בשבוע שעבר.

שמעון פרס: על כן אני מזמין אותו עכשיו להגיע לדוכן הנואמים ולהצהיר אמונים.

שמעון פרס: בהתאם לסעיף 15(א) לחוק-יסוד: הכנסת, אקרא בפניך את נוסח הצהרת האמונים, ואתה תשיב "מתחייב אני".

שמעון פרס: וזה נוסח ההצהרה: אני מתחייב לשמור אמונים למדינת ישראל ולמלא באמונה את שליחותי בכנסת.

אברהם-בייגה שוחט: מתחייב אני.

שמעון פרס: תודה.

שמעון פרס: אני מאחל לך בריאות שלמה.

שמעון פרס: חברי הכנסת, ביום שני שעבר הצהירו חברי הכנסת אמונים.

שמעון פרס: בהגיע תורו של חבר הכנסת איוב קרא להצהיר אמונים, קם חבר הכנסת איוב קרא ואמר: מתחייב אני ומקווה לשחרורו של עזאם עזאם.

שמעון פרס: על-פי חוות-הדעת שהוגשה על-ידי היועץ המשפטי של הכנסת, צבי ענבר, מתבקש חבר הכנסת איוב קרא לחזור ולהצהיר אמונים, וזאת כדי למנוע ספק בדבר תוקף ההצהרה שנתן, וכן למנוע יצירת תקדימים לעתיד, שבהם עשויה להיות מובעת תקווה שהכנסת לא דנה בה.

שמעון פרס: לפיכך, אני מבקש מחבר הכנסת איוב קרא להגיע לדוכן.

שמעון פרס: אקרא בפניך את נוסח ההצהרה, ואתה תשיב "מתחייב אני".

שמעון פרס: וזה נוסח ההצהרה: אני מתחייב לשמור אמונים למדינת ישראל ולמלא באמונה את שליחותי בכנסת.

איוב קרא: מתחייב אני.

שמעון פרס: תודה.

יהושע מצא: אם היית מוסיף עוד משהו, היו קוראים לך פעם שלישית.

שמעון פרס: אני מבקש מחבר הכנסת אלי גולדשמידט למסור הודעה בעניין הוועדה המסדרת.

אלי גולדשמידט: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, קודם כול, ברכות לחברי הכנסת איוב קרא ובייגה שוחט.

אלי גולדשמידט: אנחנו מביאים כאן היום את הרכב הוועדה המסדרת, שלמעשה תתפקד עד למינוי ועדת הכנסת באופן מסודר.

אלי גולדשמידט: אנחנו נמצאים זה כמה שבועות, החל משבוע לפני ההשבעה בכנסת, במסגרת ועדה מסדרת המיוצגת על-ידי כל סיעות הבית, חבר אחד לכל סיעה.

אלי גולדשמידט: אבל זוהי ועדה שאיננה פורמלית, שחותרת לסייע בניהול ענייני הבית יחד עם היושב-ראש, חבר הכנסת שמעון פרס, בצורה מוסכמת עד כמה שניתן, והגיע הזמן שנמנה ועדה מסדרת שתקבל את גיבוי הכנסת באופן מלא.

אלי גולדשמידט: קבענו מפתח מסוים, שהתקבל על דעת מרבית חברי הוועדה המסדרת הלא-פורמלית, ואני רוצה לקרוא בפניכם את ההרכב המוצע.

אלי גולדשמידט: לאחר מכן אבקש את אישורכם.

אלי גולדשמידט: ההרכב המוצע, כאמור, מוסכם על כל הסיעות, והוא כדלקמן – לא ההרכב השמי, אלא המספר לכל סיעה – הוועדה המסדרת תמנה 25 חברים.

אלי גולדשמידט: הוועדה המסדרת בכנסת הקודמת, אם אינני טועה, מנתה 21 חברים, אבל אז היו פחות סיעות.

אלי גולדשמידט: לסיעת ישראל אחת חמישה חברי כנסת: אלי גולדשמידט, חיים רמון, רענן כהן, מקסים לוי ויעל דיין.

אלי גולדשמידט: לסיעת הליכוד ארבעה חברי כנסת: ראובן ריבלין, מיכאל איתן, נעמי בלומנטל וישראל כץ.

אלי גולדשמידט: לסיעת ש"ס שלושה חברי כנסת: דוד טל, יצחק כהן ונסים דהן.

אלי גולדשמידט: לסיעת מרצ שני חברי כנסת: חיים אורון ונעמי חזן.

אלי גולדשמידט: ליתר הסיעות חבר אחד בוועדה: סיעת ישראל בעלייה – חבר הכנסת רומן ברונפמן; סיעת שינוי – חבר הכנסת אברהם פורז; סיעת המרכז – חברת הכנסת דליה רבין-פילוסוף; סיעת המפד"ל – חבר הכנסת יגאל ביבי; סיעת יהדות התורה – חבר הכנסת משה גפני; סיעת הרשימה הערבית המאוחדת – חבר הכנסת טלב אלסאנע; סיעת האיחוד הלאומי – חבר הכנסת רחבעם זאבי; סיעת ישראל ביתנו – חבר הכנסת יורי שטרן; סיעת חד"ש – חבר הכנסת מוחמד ברכה; סיעת עם אחד – חבר הכנסת עמיר פרץ.

אלי גולדשמידט: לגבי סיעת בל"ד, נכון לרגע זה יש לנו מכתב רשמי מהסיעה, שמדובר בחבר הכנסת עזמי בשארה.

אלי גולדשמידט: קיבלתי הודעה מחבר הכנסת טיבי, שהוא יהיה הנציג של בל"ד בוועדה המסדרת.

אחמד טיבי: אם הוא רוצה, הוא יהיה הנציג.

אלי גולדשמידט: טוב, אבל אנחנו צריכים לאשר היום.

אלי גולדשמידט: אני מניח שאנחנו ננהג בוועדה המסדרת כמו בוועדות הכנסת בכלל – –

ראובן ריבלין: – – –

אלי גולדשמידט: – – ואפשר להביא ממלא מקום.

אלי גולדשמידט: אז הוא יהיה הנציג הקבוע.

אלי גולדשמידט: אם אתה תגיע, אתה תגיע כממלא מקומו של חבר הכנסת עזמי בשארה.

אלי גולדשמידט: ובכן, חבר הכנסת עזמי בשארה יהיה הנציג מטעם סיעת בל"ד.

אלי גולדשמידט: אני מבקש להודיע לחברי הוועדה המסדרת, שבשעה 17:30, לאחר קבלת האישור, כמובן, נתכנס בחדר ועדת הכנסת כדי לקבל כמה החלטות שנוגעות להמשך הדיונים והפרוצדורות בבית.

אלי גולדשמידט: אני אודה לכם אם תאשרו את ההצעה.

שמעון פרס: תודה.

שמעון פרס: אנחנו נצביע בהרמת יד, היות שזו ועדה מוסכמת.

שמעון פרס: מי שבעד ירים את ידו.

שמעון פרס: בעד ההצעה בדבר הרכב הוועדה המסדרת – רוב

שמעון פרס: ההצעה בדבר הרכב הוועדה המסדרת נתקבלה.

שמעון פרס: יש מתנגדים?

שמעון פרס: אין.

שמעון פרס: ההצעה אושרה פה-אחד.

שמעון פרס: חברי הכנסת, אנחנו נמצאים בתקופת מעבר.

שמעון פרס: הממשלה היוצאת טרם יצאה, מפני שהממשלה הנבחרת טרם נכנסה.

שמעון פרס: אפשר להבין את הרצון ועל כן גם את הזמן שנדרש למיצוי מירב האפשרויות, כדי שלא להיקלע לאפשרות חפוזה שאין כוחה אלא במותניה.

שמעון פרס: אבל הכנסת, משנבחרה, עליה להתחיל לפעול; עליה לדון בנושאים, בין כאלה שסדר-היום הלאומי מעלה על דוכנה ובין כאלה שדוכן הכנסת צריך להעלות על סדר-יומה של האומה.

שמעון פרס: היום אני מתכבד לפתוח את הישיבה הראשונה, הלא-חגיגית אבל המעשית, של הכנסת החמש-עשרה.

שמעון פרס: על דעת נשיאות הוועדה המסדרת, בחרנו כנושא ראשון דבר שבוער על סדר-יומנו, נושא האלימות.

שמעון פרס: האלימות היא תופעה מזוויעה.

שמעון פרס: חברה תרבותית אינה יכולה ואינה רשאית להשלים עם שום פן מפניה – אלימות של נערים כלפי נערים, של גברים כלפי נשים, של הורים כלפי ילדים, של פושעים כלפי אזרחים.

שמעון פרס: לא נוכל וגם אסור להשלים עם תופעות כאלה.

שמעון פרס: לא נהיה חברה צודקת, אם הרשע ירים בה ראש.

שמעון פרס: אנו חשים שמשהו חולה במדינה שלנו, ועלינו להבריאה, גם בדרכי מניעה וגם בדרכי ענישה.

שמעון פרס: חברי הכנסת, האחריות הראשית של הבית הזה היא לחוקק חוקים, אבל זו אשליה לחשוב שרק בחקיקה אפשר לתקן חברה.

שמעון פרס: החקיקה חייבת להישען על תרבות עמוקה, על מחויבויות חברתיות אלמנטריות, על נורמות של התנהגות הוגנת, על אי-סלחנות כלפי אלימות פיזית ואלימות מילולית כאחת, על שוויון אמיתי של כל האזרחים לפני החוק.

שמעון פרס: דרושה מידה של חסד ביחסי אדם ורעהו, מידה של סולידריות של החזק כלפי החלש.

שמעון פרס: עלינו לדעת, שנימוסים, או כפי שקרא להם ז'בוטינסקי: הדר, אינם נופלים בחשיבותם מחוקים.

שמעון פרס: תרבות אינה חליפה לשבת, היא חייבת להיות בגד יומיומי.

שמעון פרס: חוששני שבחברה שלנו התפתחה הרגשה של חבר'מניות, המקלה ראש במצוות אל תעשה, והרואה בציניות הומור בריא.

שמעון פרס: ישראל תתקיים רק אם תהיה חברה ערכית, ולא רק מדינה ארצית.

שמעון פרס: הכנסת חייבת, כמובן, להעיף מבט גם למה שמתרחש בתוכה.

שמעון פרס: היא חייבת לשאול את עצמה לא איזו כותרת היא כובשת בעיתון אלא איזו דוגמה היא משמשת לעם.

שמעון פרס: אין זה אפוא מקרה, שעבודתה המעשית של הכנסת נפתחת בהצבת זכוכית מגדלת כלפי פנים לנעשה בגבולנו, עוד בטרם נכוון משקפת לאופקי החוץ.

שמעון פרס: שלום תלוי גם בחוץ, צדק תלוי בבית.

שמעון פרס: מחננו חייב להיות טהור, ועל כן הקו היסודי של הבית הזה חייב להיות אי-השלמה מוחלטת עם כל תופעה של אלימות, קלה כחמורה.

שמעון פרס: לחמנו באויבינו, שעלו עלינו בכוחם, לא הפסדנו שום מערכה.

שמעון פרס: עכשיו עלינו להילחם באיבה הצומחת מבפנים, ואסור להפסיד אפילו קרב אחד.

שמעון פרס: ילד שנדקר, אישה שנאנסה, אדם שנפגע תובעים את דמם מידינו, ולנו אסור להתנער מהאחריות המוטלת עלינו.

שמעון פרס: חובתנו היא להגן על כבוד האדם, על ביטחון חייו, וחובתנו לגייס לשם כך את כל האמצעים העומדים לרשותנו.

שמעון פרס: כדי להילחם באלימות, צריך לגייס את כל העם ואת הכנסת כולה.

שמעון פרס: הכנסת חייבת אפוא לקרוא לאזרחיה, כמו לשריה, להתגייס למערכה זו ולעשות זאת ללא דיחוי.

שמעון פרס: בזאת אנחנו פותחים את סדר-יומנו עוד טרם כינונה של הממשלה החדשה.

שמעון פרס: אני רוצה לברך את האורחים ממשרדי החינוך, הרווחה, המשטרה והמשפטים ונציגים של תנועות הנוער שבאו להשתתף או להיות נוכחים בדיון הזה.

שמעון פרס: את הדיון יפתח ראש הממשלה הנבחר, אהוד ברק.

שמעון פרס: אחריו – ראובן ריבלין.

אהוד ברק: אישי היושב-ראש, בכיר חברי הבית, שמעון פרס, חברי חברי הכנסת, זהו נאומי הראשון בפני הכנסת החמש-עשרה, ולא הייתי חורג מן הנוהג הראוי שלא לשאת דברים מעל הדוכן הזה בטרם אציג ממשלה חדשה, אלמלא היה הנושא כה חשוב ונוגע לאושיות חיינו.

אהוד ברק: אני נושא עמי היום את יגונן הנורא של משפחות יעקובוביץ' ורביב, שביקרתי השבוע, על שני פרחי נעורים, יבגני וגלעד, זיכרונם לברכה, שנקטפו בסכיני צעירים אחרים, כמעט בני גילם; את הפעוטות אביטל ועידן טבעוני, שקידמו בשמחה את פני אביהם הרוצח, ששילח בהם אש קטלנית.

אהוד ברק: אין מלים היכולות לבטא את האובדן, אין מרפא לשברן של המשפחות ואין ניחומים על חיים שקופדו באבם לשווא וללא פשר.

אהוד ברק: מדי יום ביומו אנחנו מתוודעים לתופעות מכוערות של אלימות בחברה הישראלית – אלימות נוער, אלימות הורים, אלימות כלפי נשים וכלפי חסרי ישע, אלימות בדרכים, בבתי-הספר, ברחוב, במגרשי הספורט, אלימות פיזית, אלימות נפשית ואלימות מילולית, אלימות מצולמת ואלימות מדוברת.

אהוד ברק: הרבה יותר מדי אלימות.

אהוד ברק: חברי חברי הכנסת, האלימות איננה חזות הכול במדינת ישראל, חלילה, אך היא מלווה את אורות חיינו כצל קודר, מאיים, מעכיר, מבעית.

אהוד ברק: אינני איש בשורה כאן ועכשיו, ואין בידי מתכון פלאים ליישום מיידי, אך זאת אני יודע: אסור להשלים עם המצב הזה.

אהוד ברק: מוכרח לבוא שינוי לטובה.

אהוד ברק: כולנו יחד חייבים להוריד את מפלס האלימות בחברה הישראלית.

אהוד ברק: הממשלה שאקים לא תחסוך מאמצים ומשאבים למלחמה באלימות, ואף-על-פי-כן לא יהיה די בהם כדי לעקור את הנגע הנורא הזה מנוף חיינו, אם לא ישתנה משהו יסודי מאוד בתרבות חיינו.

אהוד ברק: היעד המרכזי של כולנו – ליצור כאן חברה נטולת אלימות – לא יושג מייד, אך חובתנו לחתור אליו בנחרצות נעדרת פשרות.

אהוד ברק: החברה הישראלית היא חברה מורכבת, רב-תרבותית, סוערת ורוויית מתחים; זו חברה של שפות רבות, מנהגים ומסורות.

אהוד ברק: מצד שני, זו חברה פתוחה להשפעות חיצוניות של עידן התקשורת העולמית, שידורי הלוויין והאינטרנט, על הטוב והרע שבהם.

אהוד ברק: יותר מכול חשוף לכל אלה הנוער.

אהוד ברק: אין שום דרך ולא יהיה זה מן התבונה לנסות לחסום, לצנזר או למנוע את החשיפה הזאת, שיש בה גם עושר עצום וחשיבות רבה.

אהוד ברק: מה שאפשר וצריך לעשות זה לתת אחת ולתמיד את הדעת להתמודדות ההכרחית עם עולמו החדש של הנוער ולכוונו לאפיקים נטולי אלימות.

אהוד ברק: זהו אתגר קשה, אך הכרחי ואפשרי.

אהוד ברק: מעל לכול, כמשימה מיידית וכאבן בוחן, יש להשאיר את הסכינים בבית, לפני שיהפכו לכלי ירייה; וגם דברים כאלה כבר ראינו במקומות אחרים בעולם.

אהוד ברק: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, הטיפול בבעיית האלימות מחייב, כמובן, גישה מערכתית, יסודית, כלים שלובים: הבית, בית-הספר, שירותי הבריאות והרווחה, הסעד הנפשי, ועם אלה – ארגוני ההורים, תנועות הנוער, ארגוני המתנדבים, המערכת המשפטית והמשטרה.

אהוד ברק: מוטל עלינו לנער ולרתום את כל המערכות האזרחיות ולשקול אף את שילובו של צה"ל במאמץ החינוכי הזה.

אהוד ברק: הדגש מוכרח להיות בחינוך – מגן-הילדים ועד אלינו עצמנו, בבית הזה.

אהוד ברק: חינוך, חינוך, ועוד הפעם חינוך.

אהוד ברק: חינוך כאמצעי מחסן, מונע, בולם ומרסן.

אהוד ברק: חינוך לערכים כהשקעה בטוחה לטווח ארוך.

אהוד ברק: מייד עם תחילתה של עבודת הממשלה החדשה אני מתכוון ליזום טיפול מערכתי, בסיוע מומחים מכל התחומים הנוגעים בדבר, במטרה אחת הניתנת למדידה: הפחתת רמת האלימות בחברה הישראלית.

אהוד ברק: אבל בינתיים אין להמתין אפילו יום אחד, בבחינת צדקה מתחילה מבית.

אהוד ברק: הבית הזה יכול, וחייב אף הוא לתרום את חלקו בהנמכת הטון, בשמירה על סגנון ויכוח תרבותי, על סובלנות ועל כבוד הדדי.

אהוד ברק: כולנו יודעים שיש פה הרבה מה לשפר.

אהוד ברק: הבה ונעשה זאת יחד, ולא בסיסמאות בלבד.

אהוד ברק: התקשורת, אף היא טוב תעשה אם תקבל על עצמה את מידת הריסון והאיפוק הראויים.

אהוד ברק: ותעשיית הבידור, הלוקה לפעמים בתסמונת של מעין "חדוות האלימות", לזעזע ולגרות את קצות העצבים – גם היא איננה פטורה מחשבון נפש.

אהוד ברק: אך המשימה העיקרית מוטלת עלינו כולנו: ההורים, המחנכים, מנהיגי הציבור ושליחיו.

אהוד ברק: האלימות בחברה איננה גזירה משמים.

אהוד ברק: אדרבה, היא עומדת בסתירה גמורה לערכי מורשת ישראל, לקדושת החיים כערך עליון, לחברה שמידת החסד והרחמים מונחת ביסודה, לחברה אנושית רחומה, חברה מגוננת שיש בה מקלט, מפלט ומחסה לרדוף ולמאוים, ענישה הולמת והרתעה לעתים, דלת פתוחה ויד מושטת לנזקק; לחברה שנאמנה לצו התורה: "ובערת הרע מקרבך".

אהוד ברק: עם זאת, ובמיוחד נוכח דברי הקטגוריה הנשמעים בימים האלה מכל עבר על הנוער, אני חש חובה להגיד את שבחו של הדור הצעיר שלנו.

אהוד ברק: העובדה היא, שרובו המכריע של הנוער שלנו הוא נוער ערכי, חכם, אכפתי, מתנדב, רגיש לצדק וסולד מאלימות.

אהוד ברק: אני מסתובב בכל הארץ ורואה את בני הנוער.

אהוד ברק: פגשתי אותם מחזור אחר מחזור, שנתון אחר שנתון, לכל אורך שנותיי בצה"ל.

אהוד ברק: שלחתי אותם אל הקשות שבמשימות, והם מעולם לא הכזיבו.

אהוד ברק: אני מכיר אותם היטב ואני מעיד עליהם, שהם המיטב שבנו, השאור שבעיסה, תפארתה של ישראל.

אהוד ברק: הם ההוכחה הניצחת לכך שאפשר להצליח, אפשר לבער את הרע, אפשר לצמצם את האלימות, אפשר שהחברה תהיה טובה יותר.

אהוד ברק: יש על מה לבנות.

אהוד ברק: לא הנוער בכללו הוא הבעיה, אלא שוליו שהוזנחו, פרי ליקויים וחוליים בחברה שאינם אשמתם, ואותם עלינו לרפא.

אהוד ברק: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, לפני ארבעה שבועות נבחרתם אתם ונבחרתי אני בהצבעתם של אזרחי המדינה, כדי להביא שינוי, ועל הממשלה שתקום ועל הכנסת יהיה להביא שינוי לטובה במדינת ישראל – גם ברמת האלימות.

אהוד ברק: נקדיש לכך כל מאמץ, כל אשר יידרש להשגת המטרה החשובה הזאת.

אהוד ברק: זו מחויבות לזכרם הטהור של יבגני וגלעד, זכרם לברכה, ושל כל קורבנות האלימות, ולמען כל ילדי ישראל.

אהוד ברק: זו התחייבות, זו הבטחה, וביחד, בעזרת השם, נעמוד בה.

שמעון פרס: תודה רבה.

שמעון פרס: הדיון הוא סיעתי.

שמעון פרס: ראשון המשתתפים, חבר הכנסת ראובן ריבלין, שיש לו שמונה דקות, ואחריו – חבר הכנסת משולם נהרי, חמש דקות.

ראובן ריבלין: אדוני היושב-ראש, חברותי וחברי חברי הכנסת החמש-עשרה, כמו הכנסת הארבע-עשרה, תמשיך הכנסת הנכנסת לדוש בנושא האלימות בכללו, ובנושא האלימות בקרב בני הנוער בפרט.

ראובן ריבלין: אותן קלישאות, אותן הבטחות, אותם נאומים, ועולם כמנהגו ימשיך לנהוג.

ראובן ריבלין: נערים – אוי לנו – ירצחו את חבריהם; נערים יתעללו בחלשים מהם; נערים יאנסו ילדות נפחדות; ילדים יצטיידו בסכינים לבית-הספר.

ראובן ריבלין: הכול כרגיל.

ראובן ריבלין: חברי הכנסת, כפי שאמר קודמי, ראש הממשלה הנבחר, הכול מתחיל בחינוך, אבל איזה חינוך?

ראובן ריבלין: הכוונה אינה רק לחינוך הפורמלי, לעוד שיעור באזרחות, לעוד מערך שיעורים בדמוקרטיה ובסובלנות, לעוד שעת חינוך בנושא הזכות לכבוד והחובה לכבד.

ראובן ריבלין: עם כל הכבוד האמיתי שאני רוחש לכל אלו, לא מהם באה הישועה עד היום, ולצערי לא מהם ניוושע עתה.

ראובן ריבלין: העניין הוא פשוט הרבה יותר, וגם מורכב הרבה יותר.

ראובן ריבלין: מדוע נתפלא לנוכח סכינאות בקרב בני 15, אם במשך שנים ארוכות, בכל יום א', אנו קוראים בעיתון חמש-שש ידיעות, קטנות, לקוניות, כמעט בנאליות, על דקירה במועדון פלוני, על רצח ב"עמק האלכוהול", על תגרה בין צעירים שתויים שהסתיימה – אוי לנו – ברצח?

ראובן ריבלין: אנו קוראים ומדפדפים הלאה, מרפרפים על פני הכותרות, מצקצקים בלשוננו ועוברים למדור הספורט.

ראובן ריבלין: ואם כך, מדוע אנו נדהמים שוב ושוב כשהדברים מתרחשים בקרב בני 15?

ראובן ריבלין: כולנו מבינים כיצד פועל העניין.

ראובן ריבלין: כולנו מבינים, שאם אין הרתעה, אם הענישה היא מגוחכת, הרי ברור כי המסר מחלחל מטה מטה, אל הנוער, אל הילדים.

ראובן ריבלין: אם אותו רוצח משכונת ארמון-הנציב בירושלים, אחרי שכבר דקר בעבר, כלומר – הבה נקרא לנער בשמו האמיתי – אחרי שכבר ניסה בעבר לרצוח, קיבל שמונה חודשי מאסר על-תנאי וחזר מייד לרחובות מצויד בסכינו, מדוע אנו מתפלאים כל כך על הרצח, שהיה כה צפוי מראש?

ראובן ריבלין: הרי לא רק הרוצח עצמו, אלא כל סביבתו, בריונים כמותו, וגם קורבנותיהם – כולם קיבלו מסר חד וברור מן החברה, ואין זה משנה כלל אם זו המשטרה, אם זה בית-המשפט או שירות המבחן.

ראובן ריבלין: בשורה התחתונה, כל דאלים גבר – חד וחלק.

ראובן ריבלין: לא יועילו כל הסבריהם המלומדים של קציני המבחן, של השופטים הנכבדים, של עובדים סוציאליים רחומים או של מחנכים, אדוני שר החינוך.

ראובן ריבלין: השורה התחתונה היא שנצרבה בזיכרונם של חבריו וקורבנותיו של אותו רוצח.

ראובן ריבלין: ואם לא די היה לנו באותה שורה תחתונה, הרי באה המשטרה ומוסיפה גם סימן קריאה לשורה זו: לא זו בלבד שמי שניסה בעבר לרצוח יצא פטור בלא עונש, אלא גם בשעת אמת, כשניתן למנוע את הרצח הממשמש ובא, כשמישהו כבר אזר עוז לפנות בכלל למשטרה, ואפילו אחרי שהמשטרה התערבה – ראו מה היא התוצאה.

ראובן ריבלין: מדוע אנו מזועזעים כל כך כשבטלוויזיה מוצג נער חמוש בסכין קומנדו, המסביר כי איננו פושע אלא רק מבקש להגן על חייו בין כותלי בית-הספר?

ראובן ריבלין: מדוע שנבוא אליו בטענות?

ראובן ריבלין: הרי אנו כחברה נכשלנו.

ראובן ריבלין: לא הגנו עליו מלכתחילה מפני רוצח פוטנציאלי, שכולם, לרבות המשטרה, מכירים אותו בכינויו, שכמו לקוח מסרט מאפיה – "שלומי פרפר" – על שם הסכין שבידו תמיד.

ראובן ריבלין: לא סיפקנו לו הגנה מפניו, גם אחרי שהרוצח נתפס פעם ונשפט, וגם ברגע האמת הובהר לו כי החברה אף לא תעשה את המינימום ואפילו לא תרחיק את הסכנה על-ידי נטילת הסכין מרוצח מועד.

ראובן ריבלין: מדוע בכלל נשפט אותו רוצח מלכתחילה בעוון עבירה פעוטה של תקיפה?

ראובן ריבלין: מדוע לא נשפט בעוון ניסיון לרצח?

ראובן ריבלין: חברי חברי הכנסת, כבר ראינו טיפול אחר לגמרי באלימות, אצלנו, כאן.

ראובן ריבלין: לא רחוק מכאן, מעבר ל"קו הירוק", יש עבירות שבהן בעוון החזקת סכין נשפטו צעירים לחודשי מאסר ארוכים, ובעוון דקירה נשפטו לשנים ארוכות.

ראובן ריבלין: יש מקומות, ממש כמה דקות מכאן, שבהם עדיין מתייחסים לאלימות כזאת כפי שהיא באמת: ניסיון לרצח.

ראובן ריבלין: ומדוע?

ראובן ריבלין: מפני שבאותם מקומות ברור, כי מי שבכליו נמצא סכין אין פניו לשלום, וכי מי שמשתמש בסכין כוונתו לרצוח.

ראובן ריבלין: ובהתאם לכך נגזרים העונשים.

ראובן ריבלין: רבים מחיילי המשטרה הפלסטינית יוכלו לספר לכם איך ישבו שנה וחצי בעוון החזקת סכין, איך ישבו עשר שנים בכלא ישראלי על דקירת חייל.

ראובן ריבלין: מה יש?

ראובן ריבלין: מדוע בצד הזה דנים כולם בכובד ראש על ההשפעה ההרסנית שתהיה למאסר על נפשו הרכה של ילד מגודל, אשר כמעט רצח את חברו?

ראובן ריבלין: מדוע בצד הזה עובר מוקד הדיון בבית-המשפט מן הקורבן החף מפשע אל הפושע המסוכן?

ראובן ריבלין: מדוע בצד הזה, בצד הזה של ה"קו הירוק", כאן, בתוך המדינה, מתלבטים שופטים ארוכות ומתחשבים בילדותו של הפושע, בסביבתו, באמו החורגת ובאביו המכה, ואילו בצד ההוא זה בכלל לא רלוונטי?

ראובן ריבלין: האם רק כשמונפת סכין בשם מאבק לאומי ראויה היא להתייחסות לאופייה האמיתי?

ראובן ריבלין: ועוד דבר, לסיום: מה לנו כי נלין על הנוער אם המבוגרים יוצאים בעונשים עלובים בגין עבירות אלימות?

ראובן ריבלין: אם רוצחים שפלים מתראיינים בתקשורת והופכים לסלבריטאים, אם רוצחיו של דרק רוט, זיכרונו לברכה, ששמותיהם מוגנים מחשיפה, ושבשל מעשיהם נגזר עליהם עונש מופחת, יוצאים לחופשות מן הכלא, משל היו במחנה קיץ, מדוע אנו מתפלאים כשהם שודדים חנות בחופשתם העליזה?

ראובן ריבלין: ולאחר שהדבר מתרחש ומתפרסם, מהו המסר שהפנימו בני הנוער מכאן?

ראובן ריבלין: שלא נורא לרצוח, שיש חיים – רק לרוצח כמובן – אחרי פשע כזה, שאולי זה אפילו cool להיות רוצח.

ראובן ריבלין: כבר בעבר, כשדנה הכנסת פעמים רבות באלימות לסוגיה, אמרתי כאן, כי תש כוחן של המלים, וכי על הכנסת לדבר רק בשפת החקיקה.

ראובן ריבלין: אני אומנם בין המתנגדים החריפים לעונשי מינימום, אני מן הבוטחים בדרך כלל בשיקול דעתם של השופטים המקצועיים, אבל נראה לי כי הגיע הזמן לעיין מחדש בחלק מן הדברים המתרחשים במערכת אכיפת החוק, בדרך הפעלת העונשים הקבועים בחוק, בדרך פעולתם של שירותי המבחן, שהמלצותיהם פעמים רבות הן נר לרגלי בית-המשפט.

ראובן ריבלין: הגיע הזמן לבחון מחדש כמה מיסודות השיטה הפלילית שלנו.

ראובן ריבלין: אני מבקש להציע, כי הכנסת הנוכחית תבצע רפורמה בדין הפלילי, כך שהשורה התחתונה תיראה טוב יותר.

ראובן ריבלין: חלקים בחוק העונשין הדנים ביסודות העבירה הפלילית וחוקי סדר הדין הפלילי כבר עברו רפורמות מרחיקות לכת, אך נושא הענישה עדיין ממתין לשיפוץ יסודי.

ראובן ריבלין: לפני הכול, יש להשיב את אמון הציבור, אדוני היושב-ראש – את אמונו של אותו נער, החש שהוא מופקר לחסדי בריונים ומצטייד בשל כך בסכין קומנדו – בבתי-המשפט, במשטרה ובחברה עצמה.

ראובן ריבלין: אני מציע, כי תוקם ועדת משנה של ועדת החוקה לענייני ענישה, וכי בתוך תקופה קצובה ייעשה מאמץ משותף לכנסת, למשרד המשפטים, לאקדמיה ולגורמים אחרים, שבסופו תיראה השורה התחתונה אחרת.

ראובן ריבלין: אני מודה לך, אדוני היושב-ראש.

שמעון פרס: תודה רבה.

שמעון פרס: חברי הכנסת, בין הנרשמים היום לדיון יש שבעה חברי כנסת חדשים, והראשון שידבר עכשיו הוא חבר הכנסת משולם נהרי, בבקשה; אחריו – השר אלי ישי.

שמעון פרס: כמה שרים נרשמו מחוץ לסיעות ומחוץ לתור, והוחלט לאפשר לכל אחד לדבר חמש דקות.

משולם נהרי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אינני יודע אם עלי לברך את קודמי, שהוא חבר כנסת ותיק, אבל בכל זאת, וגם מחמת הספק, הריני לברכו בשמחה.

משולם נהרי: חבר הכנסת ריבלין הוא לי דוגמה ומופת כחבר כנסת חרוץ, רהוט, שליח נאמן לשולחיו, ידיד נאמן ופרלמנטר מעולה.

משולם נהרי: זה שהוא כמוני ירושלמי, זו כמובן עוד נקודת זכות.

משולם נהרי: חברי הכנסת, גילויי אלימות בקרב ילדים ובני נוער בישראל מוצאים את ביטוים בעיקר בבתי-הספר, והם הגיעו לממדים המחייבים "עיכוב קריאה" של כל מערכת החיים במדינתנו.

משולם נהרי: ולאלה שאינם יודעים "עיכוב קריאה" מהו, ילמדו מאורח ודרך החיים של בית-המדרש.

משולם נהרי: ככלל – אין מפסיקים בשעת קריאת התורה.

משולם נהרי: אולם כשראש הקהילה או הרב היו מודאגים מצרה המתרגשת לבוא על קהילתם, היו מפסיקים את קריאת התורה, מעכבים את המשכה, ודואגים לזעזע את הציבור לתקן את מעשיו, לגדור פרצות ולעצור את המגפה.

משולם נהרי: אני קורא לכנסת לעכב את הקריאה ולהתלכד כדי לפעול במהירות בכל המישורים ובכל המשרדים כדי למגר את האלימות בבתי-הספר, אלימות אשר גורמת להשפעה שלילית על התפתחותם של תלמידים ובני נוער, והיא מאיימת עליהם, על משפחותיהם ועל כלל החברה במדינת ישראל.

משולם נהרי: הדגש העיקרי בטיפול בתופעת האלימות צריך להתמקד בשני חלקים: 1.

משולם נהרי: מיגור האלימות הקיימת היום בבתי-הספר; 2.

משולם נהרי: טיפול בתופעות האלימות על-ידי פעולות מניעה.

משולם נהרי: חושך לא מגרשים במקלות; חושך מגרשים על-ידי האור.

משולם נהרי: "מעט מן האור דוחה הרבה מן החושך".

משולם נהרי: כדי להשיג את מיגור האלימות, יש לבצע שינויים מרחיקי לכת במערכת החינוך.

משולם נהרי: מחד גיסא – חינוך אמיתי, עמוק ונרחב לערכים אוניברסליים ויהודיים, בבחינת "חנוך לנער על-פי דרכו"; ומאידך גיסא – טיפול בכל גילויי האלימות בראשיתם על-ידי מתן דוגמה אישית.

משולם נהרי: כאיש מערכת החינוך אני יכול לציין, שהדמויות המרכזיות בבתי-הספר, אשר יכולות להשפיע על תרבות בית-הספר ועל אורח חייו, הם: המנהל, ההורים, המחנכים והקהילה – כל אחד לחוד וכולם יחד.

משולם נהרי: יש לבנות מערכת משולבת ומשותפת של כל העוסקים בחינוך הילד – תוך מעורבות, שותפות ואחריות ביניהם.

משולם נהרי: רק בית-ספר הרואה לנגד עיניו את התלמיד ומשפחתו במרכז, ולא את הרדיפה אחר ההישגיות, הציונים, ההצלחה בבגרות, הבילוי, המותרות וחיקוי אורח זר ליהדות – הוא בית-הספר שאליו אנו נושאים את עינינו לחינוך ילדינו.

משולם נהרי: חברי הכנסת הנכבדים, אנא, ראו את ההבחנה בין בתי-הוראה, מוצלחים ככל אשר יהיו, בכל מערכות החינוך במדינת ישראל, ולעומתם בתי-החינוך התורניים שמגיעים להישגים לא מעטים, אולם מקפידים מאוד על החינוך ולא רק על ההוראה.

משולם נהרי: מדינת ישראל זקוקה לבתי-חינוך ולא לבתי-הוראה.

משולם נהרי: אדוני היושב-ראש, חבר כנסת חדש אנוכי, ואינני בא ברטוריקה פרלמנטרית ובהצגת נתונים ל"דברי הכנסת".

משולם נהרי: כולנו קיבלנו מידע רב באמצעי התקשורת השונים ודי בזה.

משולם נהרי: אולם כמחנך רצוני להציע הצעות מעשיות: 1.

משולם נהרי: מערכת החינוך חייבת לראות בתלמידים יעד חינוכי מהגיל הרך ועד גמר הלימודים העל-יסודיים.

משולם נהרי: ההכנה, ההכשרה של מחנכים לכל הגילאים ושימת הנושא החינוכי במרכז.

משולם נהרי: 2.

משולם נהרי: הטלת הכנת התוכניות והכשרת פרחי הוראה במכללות תהיה לא רק לשם ידע והישגיות, אלא למען חינוך, למען מתודות של חינוך וחינוך יהודי שורשי, על-ידי שימוש במקורות היהדות שמהם ילמדו ולפיהם יפעלו.

משולם נהרי: לא לנו להזדקק ללמידה מארצות שהגיעו לגלי אלימות רבים.

משולם נהרי: אם נחזור למורשת אבותינו ונלמד ממקורותינו, או-אז יהיה החינוך בראש מעיינינו.

משולם נהרי: 3.

משולם נהרי: ההורים והקהילה – מערכת החינוך נטשה כבר מזמן את ההורים והקהילה, אשר הם השותפים המרכזיים בחינוך התלמידים והנוער.

משולם נהרי: אם נערב ונשתף את ההורים והקהילה – נדריך אותם מחד גיסא, ונערב אותם בחינוך ילדיהם מאידך גיסא, הם יהיו שותפים נאמנים הן לעידוד התלמידים והן להתגברות על מעשי האלימות, בבחינת – כאיש אחד בלב אחד.

משולם נהרי: 4.

משולם נהרי: אנו צריכים לראות את בתי-הספר העל-יסודיים כבית-מדרש זוטא, שבו לומדים ומתחנכים תלמידים, הורים ואף מורים – כולם יחד מתחנכים.

משולם נהרי: 5.

משולם נהרי: נוער מנותק – במדינת ישראל כיום יש כ-27,000 בני נוער מנותקים.

משולם נהרי: מנותקים?

משולם נהרי: מדובר בתלמידים שנזרקו מבית-הספר והם מטופלים ברחובות.

משולם נהרי: הייתכן?

משולם נהרי: אני קורא לפעולה ענפה – מניתוק לשילוב מחדש של כל בני הנוער במסגרות חינוך, וכך נקטין את ההתנגשות בין חבורות רחוב ובין תלמידים.

משולם נהרי: חברי הכנסת, ברשותכם, באתי לקרוא מבית זה לעיכוב קריאה לאומי, להפיכת בתי-הספר מבתי-הוראה לבתי-חינוך ולשילוב ההורים והקהילה, למען חינוך דור העתיד, אשר יהיה מושתת ואמון על תורת ישראל ועל מורשת ישראל, ברוח ישראל סבא.

משולם נהרי: תודה.

שמעון פרס: תודה.

שמעון פרס: השר אלי ישי.

שמעון פרס: אחריו – חבר הכנסת שלמה בן-עמי.

אליהו ישי: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, ראש הממשלה הנבחר, אני רוצה לפתוח דווקא בדברי הסיום שלך, אדוני ראש הממשלה הנבחר – מעודד לשמוע התחייבות לעם ישראל ואחריות לבני הנוער.

אליהו ישי: ברוח הדברים הללו אפשר להיות באמת יותר אופטימיים לגבי עתידם של בני הנוער.

אליהו ישי: אני רוצה לומר דברים מספר שכבר נאמרו מעל דוכן זה על-ידי חברי כנסת רבים, חזור וחזור.

אליהו ישי: אנחנו מדברים על אותו נושא כאוב וקשה, כשהכתובת כבר הייתה רשומה על הקיר לפני הרבה הרבה שנים.

אליהו ישי: אני שמח שמתחילת הקדנציה שלי בממשלה ובכנסת העליתי לראש סדרי העדיפויות את כל מה שקשור לאלימות במשפחה ולילדים בסיכון.

אליהו ישי: משרד העבודה והרווחה השקיע בתוספת לנושא בני נוער ואלימות במשפחה למעלה מ-150 מיליון שקל, וזאת בתקופה של קיצוצים בכל משרדי הממשלה.

אליהו ישי: זה לא מספיק.

אליהו ישי: גם אם נקבל היום החלטה על מיליארד שקל, הבעיה, שהיא כל כך קשה וכאובה, עדיין תישאר, כי יש לה מרכיבים רבים.

אליהו ישי: יש הרבה רעיונות להתמודדות עם הבעיה הקשה והכאובה.

אליהו ישי: קיבלתי עכשיו פתק, ואני מתנצל.

אליהו ישי: יש לי העונג לברך, על-פי המסורת, את חבר הכנסת שנאם לפני, שאני מכירו באופן אישי הרבה שנים.

אליהו ישי: חבר הכנסת נהרי הוא מחנך דגול, מנהל בית-ספר, עסק הרבה שנים בחינוך, היה מנהל מחלקת התרבות במשרד החינוך – איש מקצוע, איש דגול.

אליהו ישי: אני חושב שהוא ברכה גדולה לא רק לסיעת ש"ס בכנסת אלא לכל חברי הבית ולכל עם ישראל, כשליח ציבור דגול, איש משכמו ומעלה.

אליהו ישי: שמחתי גם לשמוע את הנאום היקר, החשוב והטוב – הדברים יצאו מהלב ונכנסו כמובן אל הלב.

אליהו ישי: אין לי שום ספק שבמהלך הקדנציה הקרובה תרומתך בעניין הכאוב הזה תהיה גדולה.

אליהו ישי: רבותי חברי הכנסת, אדוני היושב-ראש, אי-אפשר לפתור את הבעיה רק בעצות של חברי הבית.

אליהו ישי: בצדק אפשר לומר, שגם התקשורת יכולה לתרום תרומה נכבדה לנושא.

אליהו ישי: אפשר לומר, שגם אנחנו, חברי הבית, יכולים לשנות את השפה שלנו – אולי פחות אלימות מילולית, לדבר יותר בדרכי נועם.

אליהו ישי: אין שום ספק שהדברים הללו ישפיעו על בני הנוער, כי בני הנוער צופים בנו ורואים מה אנחנו אומרים, איך אנחנו מתנהגים, איך אנחנו תוקפים, וככה מפתחים לעצמם תרבות דיבור מסוימת, שמחריפה ומגיעה לאלימות פיזית.

אליהו ישי: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, כפי שהזכיר ראש הממשלה הנבחר, יש בעיה גם עם הטלוויזיה, המחשב והסרטים הקשים, ואם אנחנו רוצים לטמון את ראשינו בחול אין שום בעיה.

אליהו ישי: מחקרים רבים בארץ ובעולם הראו, שהטלוויזיה, התקשורת, הרדיו והמחשב משפיעים בצורה קשה על בני הנוער.

אליהו ישי: ילד צעיר, שבמהלך החודש שומע עשרות שעות דברים כאלה או צופה בהם – הדבר הזה משפיע עליו.

אליהו ישי: נכון שקשה להחליט איזו צנזורה לעשות, ואם כן או לא; זו סוגיה מאוד מורכבת ומסובכת.

אליהו ישי: אין שום ספק שהדברים האלה משפיעים, וצריך שנהיה כנים עם עצמנו ונודה שזה אכן כך.

אליהו ישי: לפני חודשים מספר ראינו בטלוויזיה כתבה על תוכנית מחשב שהמשחקים בה דורסים תוך כדי משחק דווקא אישה בהיריון או אישה קשישה וכך הם מקבלים יותר נקודות.

אליהו ישי: זה דבר שיכול להשפיע קשות על בני הנוער, והשאלה היא איך מתמודדים עם זה.

אליהו ישי: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, אין שום ספק שהדבר נעוץ בראש ובראשונה במערכות החינוך.

אליהו ישי: אי-אפשר לבוא ולומר שרק מערכת החינוך אשמה, אלא גם מערכת הרווחה, הבריאות, אנחנו ועוד הרבה אלמנטים נוספים.

אליהו ישי: אבל בראש ובראשונה זה קשור למערכות החינוך.

אליהו ישי: כמו שלומדים מתמטיקה, היסטוריה ושאר המקצועות, אנחנו צריכים ללמד בני נוער שיעורים בנושא, להסביר להם ולדבר אתם על נושא האלימות במשפחה ובין בני הנוער.

אליהו ישי: מחקר ידוע מגלה, ש-80% מבני הנוער שנחשפים לאלימות בבית הופכים להיות גברים אלימים.

אליהו ישי: זה דבר טבעי, ולכן אנחנו חייבים להתחיל את הפעולה בבני הנוער.

אליהו ישי: אפשר לחשוב גם על סדנאות בבתים באמצעות לשכות הרווחה ברחבי הארץ, שמגיעות למשפחות ולבתים עם בעיות.

אליהו ישי: במסגרת התוכנית של ילדים בסיכון הקמנו מערך יוצא מן הכלל.

אליהו ישי: אדוני ראש הממשלה הנבחר, קיבלת החלטה אמיצה ואני שמח בה.

אליהו ישי: צריך לפתח ולהרחיב את התוכנית הזאת וצריך לגשר ולקשר בין כל המערכות, גם האכיפה.

אליהו ישי: להמשיך ולחוקק חוקים זה דבר טוב מאוד, אבל כך לא נוכל להתמודד עם הבעיה.

אליהו ישי: לפני יומיים דיברתי עם בחורצ'יק שאני מכיר טוב, בן 16, שאמר לי שאין לו מה להפסיד.

אליהו ישי: אני מכיר את הבעיות שלו ואת המשפחה.

אליהו ישי: הנער אמר לי: אין לי מה להפסיד, אז אני אדקור.

אליהו ישי: הנה, אתה רואה, הוא דקר, אז מה קרה?

אליהו ישי: קצת תקשורת, הוא ישב בכלא, אבל לא יקרה שום דבר.

אליהו ישי: מה יש לי בחיים?

אליהו ישי: רבותי, אם ילד אומר את הדברים האלה, זה כישלון של מערכות רבות.

אליהו ישי: לכן אני חושב, שמייד עם הקמת הממשלה צריך להקים ועדה בראשות שר החינוך, שישב עם כל השרים הנוגעים בדבר, כדי למצוא פתרונות לכל הבעיות הללו.

אליהו ישי: אני מציע שראש הממשלה הנבחר ישים את הדברים האלה בראש סדרי העדיפויות וייתן את המשאבים כפי שהבטיח.

אליהו ישי: צריך להפנות לנושא משאבים אדירים, כי זה העתיד שלנו, זה המשאב האנושי של עם ישראל.

אליהו ישי: אם לא נשקיע בהם בזמן הנכון עם כל העוצמה והכוח, אנחנו בעצם פוגעים בעצמנו.

אליהו ישי: עתיד בנינו הוא העתיד של עם ישראל.

אליהו ישי: תודה.

שמעון פרס: תודה.

שמעון פרס: חבר הכנסת שלמה בן-עמי.

שמעון פרס: אחריו – חבר הכנסת אמנון רובינשטיין.

שלמה בן-עמי: אדוני היושב-ראש, ישראל היא היום אחת החברות היותר-אלימות בעולם המערבי.

שלמה בן-עמי: בעוד המבט שלנו מופנה אל איומי הטרור ואנחנו מתחרים זה בזה באשר לדרכים להילחם בו, אנחנו חשופים לסכנה חמורה לא פחות: הפשיעה ברחובותיה של ישראל והאלימות החברתית בתוכה.

שלמה בן-עמי: כמה נתונים מסמרי שיער: ב-1997 נרצחו כאן 192 בני-אדם על רקע פלילי, 19 על רקע לאומני.

שלמה בן-עמי: שנת 1998 הייתה עדה לעלייה של 50% במקרי הרצח לעומת השנה שקדמה לה, ואילו שנת 1997 שיקפה עלייה דומה ביחס לקודמתה.

שלמה בן-עמי: עד 1996 נעה העלייה בפשיעה על כל צורותיה בין 5% ל-8% בשנה.

שלמה בן-עמי: מאז 1996 יותר מאשר הוכפל מדד הפשע בישראל.

שלמה בן-עמי: הסיבות לאלימות לעולם אינן עניין נקודתי.

שלמה בן-עמי: מדובר בקריסה של האתוס החברתי הישראלי, בהתרופפות מסוכנת של עקרון הסולידריות והאחווה בתוכנו.

שלמה בן-עמי: מדובר במלחמת תרבות שמעמיקה והולכת, בעימות בין עדות, וכבר ראינו רצח של נער ממוצא רוסי משום שהוא דיבר רוסית.

שלמה בן-עמי: מדובר בחומת איבה שהורמה כאן בין דתיים לחילונים, בין עניים לעשירים, בין שבעי-רצון למי שהתסכול הוא ביטוי מתמשך לחייהם.

שלמה בן-עמי: מדובר גם, חייבים להודות, באליטות פוליטיות וחברתיות שלא תמיד משמשות דוגמה.

שלמה בן-עמי: ההתרסה נגד שלטון החוק איננה המצאה של אחרון האזרחים, היא מוקרנת גם על-ידי בעלי המאה וגם על-ידי בעלי השלטון.

שלמה בן-עמי: בטרם ניפול לתהום שאין ממנה תקומה, כולנו חייבים להתעשת.

שלמה בן-עמי: לנוכח האין-אונות של השלטון ובעוד החישוקים הערכיים של החברה נפרמים, מתקתק כאן שעון הפשיעה בהלמות פטאליסטית.

שלמה בן-עמי: כמה נתונים: בכל 56 שעות נרצח אדם בישראל; כל 12 שעות נאנסת אישה; כל שתי דקות מתבצעת כאן עבירת רכוש; כל 21 דקות מתרחשת בישראל תקיפה וחבלה גופנית.

שלמה בן-עמי: ועוד לא אמרנו דבר על עבירות סמים, הונאות צווארון לבן והכאת נשים – המקרים המדווחים של תקיפת נשים גדלו פי-שניים מאז שנת 1997 – וגם לא אמרנו דבר על אלימות לא פלילית לכאורה של ילדים ונוער.

רחבעם זאבי: הנתונים האלה הם רק מהמדווח.

שלמה בן-עמי: נכון, אתה צודק בהחלט.

שלמה בן-עמי: אם הכלכלה לא צומחת, החברה לא משתפרת ותרבות השלום כלפי חוץ וכלפי פנים אינה מתפשטת, הדלת נפתחת בפני האבטלה והפשיעה.

שלמה בן-עמי: מה הפלא שבנגב מוכה האבטלה חלה ב-1998 עלייה של 87% במעשי השוד?

שלמה בן-עמי: והאם כל כך קשה להסביר מדוע בעיירה אופקים נרשמה העלייה הגדולה במספר התיקים הפליליים?

שלמה בן-עמי: והאם לנוכח ההידרדרות החברתית הקשה והקיצוץ בתקציבי החינוך וההעשרה לא מסתברת מאליה העלייה הדרמטית בעבריינות הנוער בישראל, כאשר במרחב לכיש בלבד 30% ממקרי הפשיעה בוצעו בידי בני 10 עד 13?

שלמה בן-עמי: מערכת החינוך איננה יכולה לחנך נגד החיים כאילו היא בועה אטומה להשפעות חיצוניות.

שלמה בן-עמי: אבל מי שרואה את חזות הכול בתחרות, שבה בצד המנצחים יש תמיד-תמיד גם מפסידים, ומי שאיננו מבין כי בלא מצפן ערכי סופה של ההפרטה גם להפוך להפרטת החברה ולשבירת הסולידריות בתוכה, הוא שולח איש-איש לגורלו.

אברהם פורז: ההפרטה גורמת לאלימות?

שלמה בן-עמי: הפרטת החברה.

שלמה בן-עמי: תקשיב טוב למה שאני אומר.

שלמה בן-עמי: הפרטת החברה, הפרטת הערכים החברתיים, אתה שולח כל אחד לרוחו ולנפשו.

בנימין בן-אליעזר: – – –

שלמה בן-עמי: כן, כל אימת שהוא שומע הפרטה, מיתוסף לו הרוק.

שלמה בן-עמי: מי שמכה במדינת הרווחה, בבריאות ובחינוך בלי להציע פיצוי בתחום התעסוקה, מגביר את הייאוש החברתי ופותח לרווחה את שעריו של עולם הפשע.

שלמה בן-עמי: המשטרה היא רק השעיר לעזאזל.

שלמה בן-עמי: הכשל הוא, כאמור, במערכות החברה, הכלכלה, בדוגמה האישית של נותני הטון בתוכנו וגם במוסר החברתי שקרס.

שלמה בן-עמי: אבל אין זה פוטר את המשטרה מחובותיה.

שלמה בן-עמי: האמת היא, שלישראל אין משטרה כדי להתמודד עם הקריסה הפתולוגית הזאת של החוק והסדר.

שלמה בן-עמי: משטרת ישראל היא למעשה גוף חצי צבאי ל"מלחמה בטרור".

שלמה בן-עמי: השוטרים החסרים במקום הפשע הם בדיוק אלה שנשלחים למשימות של סדר ציבורי או מלחמה בטרור.

שלמה בן-עמי: בבריטניה איש לא יעלה בדעתו להזיז כוח אדם מה"סקוטלנד יארד" לשמירה על הסדר, נניח בהלווייתה של הנסיכה דיאנה.

שלמה בן-עמי: הגדלת כוח האדם במשטרה והפרדה בין תחומי אחריות בתוכה, תוך הקמת פיקודים נפרדים לביטחון ולחקירות ופשיעה, הן עניין חיוני אם אנחנו רוצים לשקם את כושר ההרתעה האבוד של משטרת ישראל.

שלמה בן-עמי: אבל, חשוב יותר הוא תיקונה של החברה ותיקונה של מערכת החינוך.

שלמה בן-עמי: זה חייב להיות שטח סטרילי, חסין בפני אלימות, שהרי התגברות הפשיעה היא גם תולדה של רוח הזמן הרעה שהשתלטה על החברה הישראלית בשנים האחרונות.

שלמה בן-עמי: תיקונה של הרוח הזאת חיוני לא פחות משיפור תפקודה של המשטרה.

שלמה בן-עמי: תודה רבה.

שמעון פרס: תודה לך.

שמעון פרס: חבר הכנסת אמנון רובינשטיין, ואחריו – חברת הכנסת מרינה סולודקין.

אמנון רובינשטיין: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, קודם כול, אני רוצה לברך את חבר הכנסת משולם נהרי, שדיבר כאן לפני שני נואמים, נאום בכורה של חבר כנסת חדש.

אמנון רובינשטיין: כשר החינוך הכרתי אותו, הוקרתי אותו, שיתפנו פעולה.

אמנון רובינשטיין: הוא פעל ביושר ובמסירות, בכנות מוחלטת, ואני חושב שגם עבדנו בשיתוף פעולה ובהבנה מלאים, ואני רוצה לברך אותו ושתהיה לו עבודה פורייה בכנסת.

אמנון רובינשטיין: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, מכון ברוקדייל, יחד עם המחלקה לפסיכולוגיה של אוניברסיטת בר-אילן, פרסם במסגרת חקר של ארגון הבריאות העולמי סקר על אלימות הנוער בבתי-הספר.

אמנון רובינשטיין: ואולי הפתעה גדולה יש בסקר הזה, שהסקר שנעשה לגבי 1998 יש בו ירידה, אומנם לא גדולה אבל משמעותית, בהשוואה לסקר שנעשה ב-1994.

אמנון רובינשטיין: כלומר, בכל מעשי הבריונות וההצקה לתלמידים שנעשו בתחום בית-הספר יש לנו ירידה; הייתי אומר: יש תהליך של ירידה.

אמנון רובינשטיין: אבל עדיין ישראל מצויה בשליש העליון של מעשי בריונות כאלה במסגרת הסקר הבין-לאומי.

אמנון רובינשטיין: לעומת זאת, מדינות אחרות שהיו בעבר בראש הרשימה – ואני מונה ביניהן את שבדיה ואת אנגליה – נמצאות היום בתחתית הרשימה.

אמנון רובינשטיין: מה אני רוצה להסיק מהעובדה אולי המפתיעה הזאת?

אמנון רובינשטיין: קודם כול – ואני אומר זאת לראש הממשלה הנבחר – יש הבדל מהותי בין מעשי בריונות, bullying, הצקות לתלמידים ואלימות מילולית ופגיעה ברכוש, וגם צורת הדיבור בכנסת, לבין המקרים הפתולוגיים של רצח נערים בידי נערים.

אמנון רובינשטיין: קודם כול, מוכרחים להפנים את העניין הזה.

אמנון רובינשטיין: אלה שני דברים שאולי יש להם מקור דומה או זהה אבל הטיפול בהם שונה.

אמנון רובינשטיין: כעת, בקשר לרצח נערים בידי נערים, וכולנו עדיין תחת ההלם של רצח יבגני וגלעד, זיכרונם לברכה.

אמנון רובינשטיין: אגב, אנחנו רואים תופעה עולמית כזאת רק בשנים האחרונות.

אמנון רובינשטיין: תמיד הייתה עבריינות של בני נוער, אבל מעולם לא ראינו מקרים שילדים רוצחים ילדים.

אמנון רובינשטיין: וטובי הסוציולוגים והמחנכים בארץ ובעולם שואלים את עצמם מה קורה כאן.

אמנון רובינשטיין: אני חושב, שמי שקורא את הסקרים האלה יודע שאין לנו הסבר אחד, כפי שאמר חבר הכנסת בן-עמי, ואין לנו גם תרופות פלא, אבל אנחנו יודעים כמה דברים שמחייבים אותנו לפעולה מיידית.

אמנון רובינשטיין: אנחנו יודעים שיש שתיים-שלוש סיבות מרכזיות.

אמנון רובינשטיין: קודם כול – צריך לומר את זה – בעולם המערבי, התעשייתי, התחרותי, המשפחה כמקור של סמכות והקניית נורמות נשחקת והולכת.

אמנון רובינשטיין: אותה סמכות שהייתה לאב, לאם, במשטר הפטריארכלי, שעבר מן העולם כמעט, נעלמה בחברה הזאת, שבה שני בני הזוג עובדים, שבה יש תחרות בלתי פוסקת ובה גם הילדים תובעים לעצמם חירות יותר ויותר גדולה.

אמנון רובינשטיין: אחת המסקנות של הרבה סוציולוגים היא, שמוכרחים לשקם את הסמכות של הבית, של המשפחה.

אמנון רובינשטיין: תמיד כשקורה משהו אומרים: היכן מערכת החינוך?

אמנון רובינשטיין: היכן בתי-הספר?

אמנון רובינשטיין: מייד מאשימים את ציבור המורים המסור, העובד בעבודה קשה מאוד אצלנו.

אמנון רובינשטיין: ואני שואל: וההורים?

אמנון רובינשטיין: האם אין חובה על ההורים להשגיח שלא יהיו בידי הילדים סכינים ואולרים ומקלות וגם כלי נשק מסוגים יותר חמורים?

אמנון רובינשטיין: האם אין חובה עליהם להשגיח מה עושים ילדיהם, במה צופים ילדיהם?

אמנון רובינשטיין: הסיבה השנייה שמוזכרת במחקרים הרבים האלה היא, שבית-הספר הופך להיות מקום שתלמידים לא אוהבים להיות בו.

אמנון רובינשטיין: במחקר הזה של מכון ברוקדייל ובמחקרים אחרים שעשה משרד החינוך אנחנו רואים דבר אחד, רבותי חברי הכנסת: מיתאם גבוה מאוד בין הילדים שבית-הספר זר להם לבין הילדים הבריונים.

אמנון רובינשטיין: אני לא אומר האלימים – האלימים, הפתולוגיים, זה דבר אחר; בריונים.

אמנון רובינשטיין: ואני שואל את עצמי, אדוני ראש הממשלה הנבחר ומי שיהיה שר החינוך, אנחנו שומעים את התביעה ליום לימודים ארוך.

אמנון רובינשטיין: אני, בדרך כלל, גם תומך בזה, אם כי תמיד בכפוף לשיפור הסביבה הלימודית.

אמנון רובינשטיין: לגבי אותם ילדים שבית-הספר לא מדבר אליהם, שהוא שנוא עליהם, שהם לא רוצים לבקר בו, הארכת יום הלימודים תהיה מכה כפולה ומכופלת.

אמנון רובינשטיין: אחת הבעיות הראשונות היא להפוך את אווירת בית-הספר לידידותית יותר לתלמיד.

אמנון רובינשטיין: אלה לא מליצות של הסוציולוגים.

אמנון רובינשטיין: אני אומר לכם, רבותי חברי הכנסת, יש לנו בארץ שורה של ניסויים מדהימים, אולי מהמעניינים ביותר בעולם: בתי-ספר אינטגרטיביים, שבהם ירדה אווירת האלימות, המתח ירד וחיי הקהילה השתפרו בצורה דרמטית.

אמנון רובינשטיין: אני לא מזכיר את בתי-הספר הדמוקרטיים והניסויים.

אמנון רובינשטיין: אני חושב שצריכות להיות שלוש פניות, ואני מתמצת אותן.

אמנון רובינשטיין: קודם כול, פנייה לכל רשויות השידור – אני עשיתי זאת בהיותי שר חינוך – להקפיד על כך שלא תהיה אלימות בידורית רצחנית בשעות שילדים רואים בהן טלוויזיה.

אמנון רובינשטיין: דבר שני, פנייה לכל הרשויות – בית-הספר, ההורים, המשטרה – אין סכינים בידי בני נוער.

אמנון רובינשטיין: דבר שלישי, צריך להמשיך ביתר עוז את הפיכת בתי-הספר לבתי-ספר קהילתיים, שבהם שותפים גם ההורים, גם התלמידים וגם המורים בחיי קהילה שגורמים לכך שבית-הספר הוא לא מקום שנוא אלא מקום אהוד ואהוב.

אמנון רובינשטיין: תודה רבה.

שמעון פרס: תודה לך.

שמעון פרס: חברת הכנסת מרינה סולודקין, ואחריה – חבר הכנסת אברהם פורז.

מרינה סולודקין: כבוד היושב-ראש, כנסת נכבדה, בנושא האלימות בחברה הישראלית אפשר לדון גם ללא שום קשר לרציחות האחרונות שהתרחשו בנצרת-עילית ובירושלים.

מרינה סולודקין: בעקבות המאבק שלנו על קיום מול שכנינו במשך 50 השנים האחרונות וכתוצאה מן המבנה המורכב והלא-הומוגני של החברה הישראלית יש התגברות של תופעת הפרגמנטציה בחברה הישראלית.

מרינה סולודקין: כוונתי לריבוי העדות ולריבוי השכבות והקבוצות הסוציאליות והגידול בפערים בין דתיים לחילונים ובין עולים לוותיקים.

מרינה סולודקין: זה אולי עצוב מאוד, אבל עלינו להודות שאין היום גורם מאחד שיהיה מספיק חזק, למשל כמו מושג הציונות בשנות ה-50 וה-60.

מרינה סולודקין: אולי גורם ההישרדות גם הוא כבר לא מספיק חזק בחברה הישראלית.

מרינה סולודקין: הסיבה לתופעה זו היא, לדעתי, קיומם במשך עשרות השנים של שלושה זרמי חינוך נפרדים במגזר היהודי וזרם נפרד נוסף במגזר הערבי.

מרינה סולודקין: ההפרדה הזאת במערכת החינוך היא הבסיס לניכור שחשות קבוצות רבות בחברה הישראלית.

מרינה סולודקין: מקרי הרצח האחרונים אכן קרו במסגרת החינוך הממלכתי, אולם הביקורת על הזרם הממלכתי מצד גורמים דתיים אינה נכונה.

מרינה סולודקין: לצערי הרב, גם הרצח של יצחק רבין, זיכרונו לברכה, גם האיומים על חייו של נשיא בית-המשפט העליון מקורם בחינוך הדתי האורתודוקסי.

מרינה סולודקין: החברה והמדינה נמצאות, לדעתי, בפרשת דרכים בין הרחבת השסעים לבין מאמץ מרוכז להשגת אחדות והומניזציה של החברה כולה.

מרינה סולודקין: אני משוכנעת, שנוסף על רפורמה מקיפה במערכת החינוך הישראלית, שבלעדיה, לפי דעתי, למדינה אין שום עתיד, אנו חייבים להגביר את הממד החינוכי בתוך בתי-הספר.

מרינה סולודקין: לא ייתכן שתלמידים ומורים יעסקו רק בחישוב היחידות המספיקות לבגרות ולא יעסיקו את עצמם בשאלות כמו מה ההבדל בין טוב לרע, מהו צדק, מהו צדק חברתי ומה הופך אותנו לבני-אדם.

מרינה סולודקין: יש לי טענות קשות בכל הנוגע לרמת המורים שאמורים להביא שאלות אלה בפני התלמידים.

מרינה סולודקין: אינני מבינה כיצד מורה בבית-הספר היסודי אינו בעל תואר ראשון ומורים בתיכון אינם בעלי תואר שני ומעלה.

מרינה סולודקין: הממשלה החדשה, שכבר הבטיחה שינוי אמיתי בסדרי העדיפויות, חייבת לשים את נושא החינוך בראש סדר-היום.

מרינה סולודקין: אינני מתכוונת להעלאת שכר המורים או לתוספת שעות לא מחייבת.

מרינה סולודקין: כוונתי להכשרה פסיכולוגית מקיפה, לפיתוחן של תיאוריות פדגוגיות חדשות, לא אלה משנות ה-60 וה-50, ובעיקר מתן דגש ללימוד של מקצועות הומניים בהקשר של היסטוריה וספרות עולמית.

מרינה סולודקין: מניעת אלימות בקרב בני הנוער היא משימה משותפת גם למערכת החינוך, גם לשירותי הרווחה, אבל גם של המשטרה.

מרינה סולודקין: הייתי רוצה לראות יותר שיטור קהילתי, יותר שוטרים שמעורבים במה שקורה ברחובות, יותר הרצאות של שוטרים בבתי-הספר ובמתנ"סים.

מרינה סולודקין: שלוש השנים האחרונות לא היו טובות במיוחד עבור משטרת ישראל.

מרינה סולודקין: אוכלוסיית המדינה גדלה באופן משמעותי.

מרינה סולודקין: המדינה הפכה ממדינה קטנה ופטריארכלית למדינה רב-שכבתית ורב-תרבותית.

מרינה סולודקין: המשטרה, לצערי הרב, עדיין פועלת על-פי הכללים והמסגרות הישנות.

מרינה סולודקין: כדי לשרת טוב יותר את החברה המשתנה, צריך לבצע רפורמה מקיפה גם במשטרה.

מרינה סולודקין: היא צריכה להפוך ליותר משכילה, ליותר מקצועית וליותר הומנית.

מרינה סולודקין: אני פונה לראש הממשלה הנבחר בבקשה לשקול בכובד ראש מי הם המועמדים המתאימים לעמוד בראש מערכת החינוך ובראש המערכת המשטרתית.

מרינה סולודקין: הדבר נמצא כעת בידיו בלבד.

מרינה סולודקין: תודה רבה לך.

שמעון פרס: תודה לך.

שמעון פרס: חבר הכנסת אברהם פורז.

שמעון פרס: אחריו – חבר הכנסת אמנון ליפקין-שחק.

אברהם פורז: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אנו נזעקים מדי פעם בפעם כאשר יש אירוע חריג, כאשר אב מצית למוות את בנו או בתו, או כאשר נערים דוקרים זה את זה למוות.

אברהם פורז: גם כאשר אנחנו שומעים שקבוצות של נערים מתעתדות לבצע איזה עימות ביניהן אנחנו נזעקים.

אברהם פורז: צריך לומר את האמת: כמעט בכל מדינה בעולם קורים דברים כאלה.

אברהם פורז: גם במדינות המתוקנות ביותר, שיש להן שירותי הרווחה הטובים ביותר ומערכת החינוך הטובה ביותר, תמיד נמצא מקרה חריג של אנשים, שהם למעשה מופרעים בנפשם, שמבצעים מעשי פשע כאלה.

אברהם פורז: ראינו זאת גם במדינות אחרות, כשנער או קבוצת נערים יכולים להיכנס לבית-ספר ולמקומות נגישים לנשק ולירות ללא אבחנה.

אברהם פורז: אבל הנקודה הזאת היא לא הנקודה הקריטית, משום שאת זה לא נוכל למנוע.

אברהם פורז: תמיד, בכל סיטואציה, יהיה מישהו, איזה מטורף, שיבצע דבר מטורף.

אברהם פורז: אנחנו צריכים לדבר על האלימות היותר-כללית, שבעצם מלווה אותנו והפכנו לגביה סובלניים לגמרי.

אברהם פורז: כאשר אב רגיל, אדם טוב מן היישוב, לוקח את הבן שלו לאיזה אירוע, הם לא מוצאים חנייה, או שהם חושבים שהחניון עולה כסף, והם מחנים את המכונית על אי תנועה, תוך צפצוף מוחלט על כל נורמה; או כאשר אותו אב לוקח את בנו לאיזה משחק כדורגל, או לאירוע אחר, והם מתפלחים בתור ועוקפים את כולם – על-ידי כך בעצם מאותתים שאפשר לצפצף, שאפשר לזלזל בזולת ואפשר בסופו של דבר להביא לזה שנוצר לך יתרון על חשבון הזולת.

אברהם פורז: הדברים האלה מתגלגלים אחר כך, ואנחנו לפעמים משתאים: איך זה במחסום של צה"ל חיילים, או אנשי מג"ב, פתאום נטפלים לאיזו קבוצה של ערבים שחזרו מהעבודה, מתעללים בהם, משפילים אותם ומכים אותם סתם?

אברהם פורז: הדברים האלה בעצם נובעים מדבר אחד, ואני מנסה פה בכל זאת למצוא איזה פתרון.

אברהם פורז: אנחנו נמצאים בחברה שבה העבירות הקטנות לא נחשבות לעבירות.

אברהם פורז: אנחנו חברה שכאשר קורה בה רצח אנחנו נזעקים, כאשר קורה אונס אנחנו נזעקים, אבל העבירות הקטנות אינן חשובות.

אברהם פורז: קצת אלימות פה, קצת אלימות שם.

אברהם פורז: דיני איכות הסביבה – זה בכלל לא מעניין.

אברהם פורז: תסתכלו איך הערים שלנו נראות.

אברהם פורז: הרי אם מישהו מתקין מזגן, בכלל לא אכפת לו שזה הורס את כל חזות הבניין.

אברהם פורז: אם מישהו רוצה להתקין תריס, לא מעניין אותו שכל השכנים עשו את התריס בצבע אחר.

אברהם פורז: כל אחד מאתנו שהולך ברחובות נתקל בתופעה של זריקת פסולת בכל מקום ולאף אחד זה לא אכפת.

אברהם פורז: הדברים האלה, הזלזול בדברים הקטנים מביא בסופו של דבר לכך שאנחנו חיים באווירה שבה הפשע משתלם.

אברהם פורז: אני אומר הפשע לא במובן של פשע, כי זה לא פשע.

אברהם פורז: לפי החוק הפלילי פשע מתייחס רק לעבירות מאוד חמורות.

אברהם פורז: זה נקרא בשפה המשפטית עוון או חטא.

אברהם פורז: אבל החטאים והעוונות משתלמים.

אברהם פורז: זה לא משנה כלל שמבצעים אותם.

אברהם פורז: אני אומר שאנחנו צריכים להתחיל לטפל בדברים הקטנים, כי כשחברה מתייחסת בחומרה לדברים הקטנים היא מאותתת שאסור להגיע לדברים הגדולים.

אברהם פורז: לכן אנחנו צריכים להקפיד גם על דיני איכות הסביבה וגם על כל הדינים האחרים, האקולוגיים, שבסופו של דבר יביאו לזה שנקיים אותם כמו שצריך.

אברהם פורז: אעבור לשני דברים אחרונים שאני רוצה לומר.

אברהם פורז: אנחנו יושבים בכנסת שלמעשה מקיימת היום את הדיון הענייני הראשון.

אברהם פורז: הדיון שהתקיים לפני שבוע ומעלה היה דיון טקסי.

אברהם פורז: ניהלנו מערכת בחירות.

אברהם פורז: במערכת הבחירות הזאת כמעט כל המפלגות הפירו בצורה הכי בוטה את כל החוקים הנוגעים לתעמולת הבחירות.

אברהם פורז: כל המפלגות שיושבות פה, כמעט כולן, זיהמו באין מפריע גשרים ומחלפים והדביקו מודעות בכל מקום.

אברהם פורז: עד היום אנחנו רואים את המודעות האלה, ויעברו עוד חודשים ושנים עד שיגרדו את שרידי הצבע.

אברהם פורז: וזה לא נעשה על-ידי חבורת נערים פרחחים, שפה ושם הלכו והדביקו איזו מודעה.

אברהם פורז: זה נעשה בהשראה מלמעלה, עם הרבה מאוד כסף.

אברהם פורז: אז איך אנחנו יכולים לבוא לציבור ולומר לו: שמור על החוק, שמור על ערכים, כשאיתות כזה אנחנו נתנו?

אברהם פורז: אעבור לדבר האחרון שאני רוצה לומר.

אברהם פורז: זו כבר כנסת רביעית שאני מכהן, וכמעט בכל כנסת אומרים שאנחנו מקווים שתהיה פה תרבות דיבור.

אברהם פורז: אנחנו חלוקים בינינו בכול.

אברהם פורז: יש בינינו חילוקי דעות, וזה מטבע הדברים.

אברהם בורג: אנחנו זה אתה ומי?

אברהם פורז: אני חושב שגם אתך אני חלוק פה ושם.

שמעון פרס: אברהם, החוק מחייב שתסיים את הנאום.

אברהם פורז: כן, אני מסיים בתוך פחות מדקה.

שמעון פרס: בבקשה.

אברהם פורז: אני חושב שכל אחד מאתנו נשלח על-ידי ציבור שהייתה לו עמדה שונה.

אברהם פורז: עובדה היא, חבר הכנסת אברהם בורג, שאני לא אתך באותה מפלגה.

אברהם פורז: יש כנראה איזה הבדלים אידיאולוגיים בינינו, אחרת אולי הייתי מוצא את עצמי חבר מפלגת העבודה.

אברהם פורז: כל פעם נשמעת פה קריאה לתרבות דיבור ולתרבות דיון.

אברהם פורז: זאת אומרת, שאנחנו ננהל את הוויכוח הכי נוקב אבל בדרך-ארץ ובצורה תרבותית.

אברהם פורז: הקריאות האלה חוזרות ונשנות, ואילו הייתי נאיבי הייתי מאמין שיש גם סיכוי לזה.

אברהם פורז: אני מקווה שהפעם אולי הנאיביות שלי תשתלם וזה באמת יקרה.

אברהם פורז: הלוואי.

אברהם פורז: תודה רבה.

שמעון פרס: תודה.

נסים דהן: האם אתה פונה גם לסיעתך?

שמעון פרס: חבר הכנסת אמנון ליפקין-שחק, שאני מקבל אותו בברכה מיוחדת.

שמעון פרס: אני מקווה שתרומתו לדמוקרטיה לא תיפול מתרומתו לביטחון.

שמעון פרס: אני מבין שהשר אריאל שרון איננו.

שמעון פרס: לכן, אחר כך ידבר השר מצא.

אמנון ליפקין-שחק: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, הדיון הראשון במליאת הכנסת החמש-עשרה הוא דיון חירום.

אמנון ליפקין-שחק: יש משהו סמלי, בוודאי לא מקרי, בכך שהכנסת החמש-עשרה, המתכנסת היום לראשונה, עוסקת בנושא חמור ומורכב, שיש לו השלכה מיידית ומלאה על איכות החיים והחברה, על איכות הפרט והמדינה אחרי יובל שנים של עצמאות.

אמנון ליפקין-שחק: הנושא הראשון שעל סדר-היום, והראשון בחשיבותו, שאנחנו מתכנסים לדון בו בתכיפות, אדוני היושב-ראש, איננו עניין ביטחוני, לא צבאי ולא אחר, הוא דווקא נושא חברתי.

אמנון ליפקין-שחק: אחרי 51 שנות עצמאות ומאבקים אפשר לקבוע בסיפוק מסוים, אבל גם בדאגה מאוד גדולה, שמדינת ישראל איננה נמצאת עוד תחת איום קיומי מצד שכניה, שתהליך השלום הוא עובדה מוגמרת, גם אם עדיין לא מושלמת, ושעכשיו הוא הרגע האחרון ממש, לפני שיהיה מאוחר מדי, ואחרי הזנחה כמעט פושעת, לצאת למלחמה האמיתית נגד האיום המוחשי ביותר על שלמותה וביטחונה של החברה הישראלית.

אמנון ליפקין-שחק: זה הזמן להתגייס כאיש אחד לקרב על הנורמליות והתקינות, על תרבות ההידברות בין פרט לפרט ובין הממסד לאזרח, לצאת בכל הכוח למערכה על העתיד ולהילחם באויב מספר אחת של עתידנו כחברה – האלימות.

אמנון ליפקין-שחק: בנאומו האחרון, ערב הירצחו, אמר יצחק רבין, זכרו לברכה: "אלימות היא כרסום יסודות הדמוקרטיה הישראלית.

אמנון ליפקין-שחק: יש לגנות אותה, להוקיע אותה, לבודד אותה".

אמנון ליפקין-שחק: זאת צוואתו לנו.

אמנון ליפקין-שחק: האלימות, שקנתה לה שליטה על חיינו, על היום-יום שלנו, שמאיימת על חיי ילדינו ונשותינו, על הזקן ועל החלש; האלימות, שהייתה לקוד ההידברות השגור ביותר, שגור מדי בשיח הציבורי והבין-אישי – זו האלימות שכבשה את מקום הסובלנות, זו האלימות שהיא האיום האמיתי והמיידי על היחיד ועל החברה.

אמנון ליפקין-שחק: ואכן, הגיעה השעה לשאת לב ועיניים, תבונה והקשבה אל החברה, שאם לא כן, לא יועיל לנו צבא חזק, מתוחכם ומאומן, צבא המורכב, דרך אגב, מאנשים, יצירי החברה עצמה, והוא ראי שלה, המשקף את תחלואיה ולא רק מעצב את דמותה; ולא יועילו לנו משאים-ומתנים מדיניים, ובוודאי לא תהליכי הפרטה חדשניים וכלכלה משופרת.

אמנון ליפקין-שחק: את השלום ואת הכלכלה, את כל המשאבים, יש לגייס לטובת המאבק החברתי.

אמנון ליפקין-שחק: על זה, אדוני היושב-ראש, על זה נסוב הדיון הראשון של הכנסת החמש-עשרה.

אמנון ליפקין-שחק: אנחנו מבכים היום את אובדנם של שני נערים – יבגני יעקובוביץ' וגלעד רביב, זיכרונם לברכה.

אמנון ליפקין-שחק: הקלות הבלתי-נסבלת של ההרג פגעה בשניים; האחד עלה ארצה והגשים עם הוריו את יהדותו בנצרת-עילית, והשני נולד כאן וגדל בירושלים.

אמנון ליפקין-שחק: האלימות אינה מפלה בין איש לאיש, בין שפת אם לבית אב.

אמנון ליפקין-שחק: הטרור שמשליטה האלימות החולנית הזאת פוגע בלי משוא פנים וללא כל היגיון.

אמנון ליפקין-שחק: המוות של שני נערים בראשית חייהם הוא נטול היגיון וטעם באופן הכואב ביותר, ואין מלים לנחם בהן את ההורים השכולים.

אמנון ליפקין-שחק: חלל נפלו ילדיהם על מזבח ההזנחה שכולנו שותפים לה, כולנו אחראים לתוצאותיה.

אמנון ליפקין-שחק: את מי נאשים ואל מי נבוא בטענות?

אמנון ליפקין-שחק: אל התקשורת?

אמנון ליפקין-שחק: שוב אל התקשורת שחושפת את האלימות?

אמנון ליפקין-שחק: כן, נבוא גם אל התקשורת, אבל בוודאי לא רק אליה ולא במקום הראשון.

אמנון ליפקין-שחק: אל מי נבוא בטענות?

אמנון ליפקין-שחק: אל מוסדות החינוך, אלה המחנכים שמשמשים יותר מדי שמרטפים לילדינו ופחות מדי גורמים מחנכים ורגישים, שאינם זוכים בתגמול נאות ושהמוטיבציה שלהם נשחקת והתקציבים הנדרשים כדי לחזק את הממד החברתי והערכי אינם מוקצים להם לפעמים משיקולים פוליטיים צרים?

אמנון ליפקין-שחק: כן, גם אל מערכת החינוך נבוא בטענות ובתביעות, אבל לא רק אליה ולא במקום הראשון.

אמנון ליפקין-שחק: אל מי נבוא בטענות?

אמנון ליפקין-שחק: אל הרחוב?

אמנון ליפקין-שחק: זה הרחוב המכורסם בפערים חברתיים וברגשות קיפוח ושנאה שהפוליטיקה הישראלית היטיבה ללבות לצרכיה?

אמנון ליפקין-שחק: כן, אליו נבוא בטענות, אבל לא רק אליו, לא רק אל הרחוב.

אמנון ליפקין-שחק: ואל מי עוד?

אמנון ליפקין-שחק: אל המציאות הישראלית, שידעה למעלה מ-30 שנות שליטה על עם אחר?

אמנון ליפקין-שחק: זו המציאות שלא יכלה לאורך זמן אלא לשבש ולקלקל ערכים הומניים ורגישות של פרט ושל חברה?

אמנון ליפקין-שחק: כן, גם למציאות הזאת יש חלק בתוצאה; לא רק ולא מרכזי אולי.

אמנון ליפקין-שחק: אל מי נבוא בטענות?

אמנון ליפקין-שחק: אל הפוליטיקה הישראלית הגסה והדורסנית, זו הפוליטיקה של נבחרי העם, שנותנת לפרקים דוגמה מחפירה של זלזול והתנשאות, של גסות ובוטות כלפי דעה אחרת, כלפי השונה והחריג?

אמנון ליפקין-שחק: זו הפוליטיקה שלפעמים יש בה אלימות מילולית – כן, בה יש אשם כבד.

אמנון ליפקין-שחק: ואל מי נבוא בטענות?

אמנון ליפקין-שחק: אל מערכת האכיפה והשיפוט שמקלה ראש ומתפשרת?

אמנון ליפקין-שחק: זו מערכת שחנוקה בחוסר תקציבים וכוח האדם שבה אינו מספיק ולפעמים אינו מיומן.

אמנון ליפקין-שחק: זו מערכת שאיננה נותנת הגנה מספקת לחלש.

אמנון ליפקין-שחק: כן, גם לה יש אחריות.

אמנון ליפקין-שחק: אבל בראש ובראשונה אל לנו לבוא בטענות אלא אל עצמנו, אל כל אחד ואחת מאתנו.

אמנון ליפקין-שחק: אנחנו ההורים, אנחנו מערכת החינוך, אנחנו התקשורת ואנחנו הפוליטיקה, אנחנו הרחוב, ואנחנו אחראים למלוא עומקה של התהום שלפתחה עכשיו כולנו עומדים מזועזעים, כאילו שלא ראינו, כאילו שלא ידענו על רצח נשים ועל התעללות בילדים, על האלימות שכולנו חשופים לה בכבישים, על המחיר שגובות הבריונות חסרת התרבות והשנאה הגזענית והלאומנית, על שלטון גנגסטריזם שמזלזל בחוק וסדר, בז לאדיבות ומקל ראש בחיים.

אמנון ליפקין-שחק: האדם, חייו ואיכותם הם הדיון שעל הפרק, אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, כי אדם ואדם ועוד אדם הם החברה.

אמנון ליפקין-שחק: נדמה שנשת

אמנון ליפקין-שחק: כח האדם ובמרכז הווייתנו קנו שביתה רק היצרים והתככים, מניפולציות ותאוות כוח, ואלה הם יסודות האלימות, הם שורש כל רע.

אמנון ליפקין-שחק: האלימות מתחילה בהם ונגמרת עם אובדן חיים של נער, של אישה, של קשיש או של ילדה ובהרס החיים של המשפחה השכולה ושל משפחת התוקפן.

אמנון ליפקין-שחק: גם הוא קורבן האלימות, קורבן של אי-הכרת האופציות של הידברות, של חביבות, של דרך-ארץ, קורבן של חוסר החינוך ושל הזנחה מהסביבה.

אמנון ליפקין-שחק: על סדר-יומה של הכנסת, גבירותי ורבותי, מונח היום הנושא המכריע ביותר לעתיד המדינה, ואם לא נדע לטפל בו, לא נדע להבטיח את עתידנו ועתיד ילדינו.

אמנון ליפקין-שחק: אני חושש מאוד מדיון ללא המשך שמתפתח כאן היום ברגע של חירום, בעיצומו של משבר, כשכל העיניים מופנות אל הנושא הזה, כשהלב בוכה עם המשפחות השכולות, שכן אני מאמין שהמבחן האמיתי ליכולת שלנו להפנים את חומרת המצב ואת הצורך הדחוף בתיקונו איננו היום אלא בבוקר שאחרי הבהלה הראשונית שכולנו נתפסנו לה בשבוע האחרון.

אמנון ליפקין-שחק: המבחן לתיקון יהיה בבקרים רבים של חשיבה שיטתית ולא היסטרית, בקרים וימים ולילות כימים של עשייה נבונה וסבלנית, נחושה ומתואמת.

אמנון ליפקין-שחק: למפלצת האלימות יש ראשים רבים, ואת כולם יש לקפד בתיאום ובשום שכל.

אמנון ליפקין-שחק: סיעתנו מעלה כאן הצעה של חברי רוני מילוא להקים רשות נוער שתאחד את כל הגופים המטפלים בנוער ותפעל לעקר את האלימות באמצעות אבחון כל סיבותיה ונטרולן בפעולה חיובית ולא רק תגובתית על אסונות.

אמנון ליפקין-שחק: נוסף על כך אני קורא מכאן לחזק תקציבית ומכל בחינה אחרת את תנועות הנוער, את כולן, ללא שיקולים וחישובים מפלגתיים שכרסמו ופוררו את המפוארות שבתנועות הנוער הציוניות.

אמנון ליפקין-שחק: אני קורא להשקיע בחינוך, חינוך לכול, בכל דרך, גם תוך כדי גיוסה של התקשורת בגבולות הסבירות הדמוקרטית ובלי לפגוע במקצועיותה.

אמנון ליפקין-שחק: זו התקשורת שכבר הוכח שיש לה כוח, גם כוח להשחית.

אמנון ליפקין-שחק: אני קורא שוב, אדוני היושב-ראש וחברי לכנסת, לזכור שלמלים יש כוח – כבר ראינו כיצד מלים אלימות מובילות לרצח – ולהקפיד באיפוק ובמתינות.

אמנון ליפקין-שחק: אני מצפה ממערכת האכיפה והמשפט לנקוט יד קשה ולא סלחנית נגד אלימות של מבוגרים ולנהוג בתבונה וברגישות כלפי מצוקות של נוער הבאות לידי ביטוי באלימות שלהם וכלפיהם.

אמנון ליפקין-שחק: אבל אני מציע לפני הכול להכיר בעובדה, שאין פתרונות קסם ושום צחות לשון ונאום מבריק, מעל הדוכן הזה ובמקומות אחרים, לא יוכלו לפתור את הבעיה המרכזית והבסיסית הזאת של קיומנו, את נגע האלימות.

אמנון ליפקין-שחק: אני קורא, אדוני היושב-ראש, לחשוב ולעשות ולא רק לדבר כשזה בוער.

אמנון ליפקין-שחק: תודה.

שמעון פרס: תודה.

שמעון פרס: רשות הדיבור לשר יהושע מצא, ואחריו – לחבר הכנסת חיים דרוקמן.

יהושע מצא: אדוני היושב-ראש, חבר הכנסת אמנון ליפקין-שחק, רמטכ"ל בישראל, זו זכות מיוחדת במינה שנפלה בחלקי לברך איש בישראל שחייו הוקדשו מימי ילדותו עד שחרורו מצה"ל למען ביטחון ישראל, חיזוקה ועוצמתה.

יהושע מצא: בשל הקרבה זו, המסמלת את ההקרבה של הנוער בישראל וכל המשרתים בכוחות הביטחון, מדינת ישראל ועם ישראל מלאים הוקרה והערכה לעוצמה שפיתחתם, הנותנת לנו את ביטחון חיינו.

יהושע מצא: בהערצה לשנים שנתת לעם ישראל – שלוחה לך ברכתי.

יהושע מצא: אני מאחל לך, חבר הכנסת ליפקין-שחק, להמשיך ולשרת את עם ישראל בתבונה ובחוכמה בכנסת ישראל, ועכשיו – לביצור ולחיזוק הדמוקרטיה.

יהושע מצא: בהצלחה.

יהושע מצא: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, הרבה הצהרות, הרבה מלים, הרבה כוונות טובות – – –

ראובן ריבלין: אדוני השר, ברגע זה הודיעה התקשורת שברחוב אבן-גבירול באשדוד נער נדקר.

ראובן ריבלין: – – – בעוד אנחנו מדברים פה על הדברים האלה – – –

יהושע מצא: חבר הכנסת ריבלין, עומדות לרשותי חמש דקות – –

שמעון פרס: נכון.

יהושע מצא: – – אז אנא; וזה בלי הברכה, אני מקווה.

יהושע מצא: אני רוצה להספיק.

יהושע מצא: אבל אני אעיר הערה אחת.

יהושע מצא: כולנו דנים בנושא והתקשורת דשה בו – זה תמיד צפוי כשזה הולך וגובר, וזה צריך לדעוך, ולא מעט תלוי גם בעשייה שלנו.

יהושע מצא: אבל הרבה קריאות, אדוני היושב-ראש, כולן מתוך רצון טוב – אך לצערי בדיון הזה של היום חסרים הנתונים והעובדות.

יהושע מצא: מקרה הוא שרק לפני שלושה ימים הונח על שולחני כשר הבריאות דוח שהוזמן בשיתוף פעולה עם ארגון הבריאות העולמי, W.H.O., ושותפים לו משרד הבריאות ומשרד החינוך.

יהושע מצא: הדוח נערך על-ידי המרכז לילדים ונוער – יש מרכז כזה – ה"ג'וינט", המחלקה לסוציולוגיה, וזה מעניין.

יהושע מצא: אדוני היושב-ראש, אקרא כמה נתונים מהדוח הזה, ואלה עובדות.

יהושע מצא: זה מחקר שנעשה במהלך השנים 1998-1994 והסתיים רק עכשיו.

יהושע מצא: תמצית סיכום הממצאים בקרב בני הנוער בישראל: קורבנות האלימות – זו תופעה שהיקפה נרחב ביותר.

יהושע מצא: הדוח קובע, שיותר מ-50% מתלמידי כיתות ו'–י' היו מעורבים באלימות כלשהי, ושיותר מ-60% מהתלמידים השתתפו בבריונות כלפי תלמידים אחרים, או היו קורבנות למעשי בריונות, וכמחציתם היו גם קורבנות – –

שמעון פרס: סליחה.

שמעון פרס: חבר הכנסת עוזי לנדאו, אתה מפריע.

יהושע מצא: – – וגם השתתפו במעשי בריונות.

יהושע מצא: כ-15% עד 20% היו מעורבים ברמות חמורות יותר של אלימות, וכ-14% נפצעו במהלך קטטות.

יהושע מצא: פוטנציאל היפגעות חמורה משתקף בהיקף נשיאת נשק; מעל 15% מהתלמידים דיווחו כי נשאו נשק כגון סכין, אלה ואקדח לפחות פעם אחת בחודש האחרון, והדוח מתייחס לתקופה שעד מאי 1998, לרבות בתוך שטח בתי-הספר.

יהושע מצא: אבל, ונשים לב לדבר מעניין, השוואת מדדים שנאספו בין 1994 ל-1998 אומרת, שאין מגמה של עלייה באלימות בקרב הנוער בישראל.

יהושע מצא: הצעקה חייבת להיות, אבל נדע גם את העובדה הזאת.

יהושע מצא: התופעה מצביעה על יציבות בשיעורי המעורבות באלימות ובשיעורי הקורבנות מאלימות בארבע השנים האחרונות בהשוואה להיקף הבריונות בקרב נוער ב-28 מדינות.

יהושע מצא: הדוח הזה מקיף 28 מדינות שהשתתפו במחקר.

יהושע מצא: אבל, אדוני היושב-ראש, הנתונים חמורים.

יהושע מצא: ישראל מדורגת במקום גבוה, במקום השמיני במספר הקורבנות מבריונות, ובמקום ה-11 בהשתתפות במעשי בריונות כלפי אחרים.

יהושע מצא: הם אומרים, שלא מעט מקרים של מעשי בריונות ונשיאת נשק נמצאים בקשר הדוק ביותר עם התנהגויות סיכון אחרות: עישון ואלכוהול.

יהושע מצא: אני רוצה להביא בפניכם את הרשימה שמדברת על כך שאנחנו במקום השמיני.

יהושע מצא: שימו לב מי גרוע מאתנו: ליטא, גרמניה, לטביה, אסטוניה, דנמרק ושווייץ.

יהושע מצא: אבל, שבדיה נמצאת אחרונה ברשימה מבחינת אחוז הבריונות.

יהושע מצא: כפי שנאמר פה, בקרב מרבית מדינות מערב-אירופה אנחנו תופסים את המקום הגבוה ביותר.

יהושע מצא: הדוח מצביע על הצורך הדחוף בהעלאת נושא האלימות בקרב הנוער לראש סולם העדיפויות הציבורי ועל הצורך לפעול מייד לצמצום ממדי התופעה, לשיפור האקלים הבית-ספרי, לחיזוק הקשרים בין התלמידים להוריהם ולהגברת מעורבות ההורים בחיי בתי-הספר.

יהושע מצא: כמו-כן מצביעים הממצאים על החשיבות שבעידוד דפוסי התחברות בריאים בין התלמידים ובזיהוי תלמידים מבודדים.

יהושע מצא: כלומר, אדוני היושב-ראש, מה שאני רוצה לומר – – –

שמעון פרס: אתה צריך להתקרב לסוף.

יהושע מצא: אני מסיים.

יהושע מצא: אנחנו שבעים מדוחות, מוועדות וממרכזי נוער, אבל הנה ממש דוח, מחקר, בשיתוף עם ארגון הבריאות העולמי, שנעשה בקרב 28 מדינות, והוא מצביע בדיוק גם על מה שיש לתקן, כיצד לתקן ומה לעשות, ולא צריך ניחושים.

יהושע מצא: אם, כמו שקובע הדוח, נציב את הנושא הזה בראש סדר העדיפויות שלנו, יש גם מהלך ממושך אבל עמוק שיכול להביא להבראת החברה בישראל.

יהושע מצא: אדוני היושב-ראש, תודה רבה.

שמעון פרס: תודה לך.

שמעון פרס: חבר הכנסת חיים דרוקמן, ואחריו – חבר הכנסת אברהם רביץ.

שמעון פרס: עתה, הודעה לסגנית מזכיר הכנסת.

ש' כרם: ברשות ממלא תפקיד יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבדת להודיע, כי הונחו עתה על שולחן הכנסת החלטות ועדת הכספים לגבי הנושאים האלה: צו תעריף המכס והפטורים ומס קנייה על טובין (תיקון מס' 9), התשנ"ט–1999; צו תעריף המכס והפטורים ומס קנייה על טובין (תיקון מס' 12), התשנ"ט–1999; צו הבלו על דלק (הטלת בלו) (תיקון), התשנ"ט–1999.

ש' כרם: תודה.

שמעון פרס: תודה.

שמעון פרס: חבר הכנסת חיים דרוקמן, בבקשה.

חיים דרוקמן: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, מספרים על ביאליק, זיכרונו לברכה, ששאל: נו, מתי כבר נזכה לגנב היהודי הראשון?

חיים דרוקמן: ביאליק בוודאי לא השתוקק לגנבים יהודים, שלא היו כלל; הוא ביטא בזה את השאיפה לשיבת עם ישראל לנורמליות: מתי כבר נהיה עם נורמלי?

חיים דרוקמן: והנה, קצב ההתפתחות בתחום הזה הוא אדיר – גנבים, שודדים, אנסים, נשים מוכות והתעללות בילדים ועד כדי רצח של ילדים.

חיים דרוקמן: מה קרה לנו?

חיים דרוקמן: מה הביא להידרדרות הנוראה הזאת?

חיים דרוקמן: הרי המציאות, ובמיוחד זאת של הימים האחרונים ועד בכלל, כפי ששמענו כאן קודם בקריאת ביניים על הרצח של עכשיו, ממש זועקת עד לב השמים.

חיים דרוקמן: עומדת עכשיו המדינה כולה, על ראשי מערכת החינוך וכל המחנכים, מול התופעה הקשה של האלימות הגואה בקרב הנוער.

חיים דרוקמן: ממש מזעזע שנערים בני 14 ו-15 נושאים סכינים, ואפילו ילדים צעירים יותר.

חיים דרוקמן: לפני שבוע איים ילד בכיתה ה' – כלומר בן עשר – באולר על חברו, ובן שבר את ידה של אמו במקל מטאטא, כי היא כיבתה לו את המחשב.

חיים דרוקמן: פשוט קשה להאמין.

חיים דרוקמן: אבל זאת המציאות.

חיים דרוקמן: איך מתמודדים עם המציאות הזאת?

חיים דרוקמן: מה עושים כדי לשרש אותה?

חיים דרוקמן: לאחרונה, כדי לפתור את הבעיה, הציעו לערוך חיפושים אצל התלמידים בשערי בית-הספר.

חיים דרוקמן: אני מסכים, שבמצב הקשה הקיים צריך לנקוט כל צעד אפשרי כדי להתמודד עם הבעיה הנוראה.

חיים דרוקמן: אבל זה בוודאי רק טיפול בסימנים החיצוניים של המחלה, ולא טיפול בשורש המחלה ובסיבותיה, כי הבעיה איננה הסכינים, כי אם בני הנוער המחזיקים בהם וממהרים להשתמש בהם.

חיים דרוקמן: הבעיה איננה משטרתית, כי אם חינוכית ממדרגה ראשונה.

חיים דרוקמן: ודאי שיש צורך בהרתעה משטרתית, אבל גם אם נעמיד שוטרים בכל פינה לא נפתור את הבעיה של הקלות הבלתי-נסבלת שבה מרשים לעצמם נערים צעירים לשלוף סכין ולדקור בני-אדם.

חיים דרוקמן: בזה אפשר לטפל רק באמצעים חינוכיים וערכיים.

חיים דרוקמן: אני מבקש להזכיר שני דברים ששייכים לטיפול השורשי בבעיה שלנו: האחד – "סור מרע", והשני – "עשה טוב".

חיים דרוקמן: קודם כול, "סור מרע" – הילדים של ימינו חיים באקלים תרבותי שיש בו כל הזמן מגע עם רצח, אונס, מכות ומעשי אלימות אחרים.

חיים דרוקמן: הסרטים האלימים והתוכניות שיש בהן אלימות בטלוויזיה על כל גווניה, לרבות הכבלים והאינטרנט, משפיעים השפעה רבה ומטביעים את חותמם על בני הנוער.

חיים דרוקמן: השפעה זו הוכחה בהרבה מחקרים שנערכו ברחבי העולם.

חיים דרוקמן: האמת היא, שאין אפילו צורך במחקרים כדי להבין זאת.

חיים דרוקמן: ברור לחלוטין, שאדם הנחשף למנות גדושות של אלימות, לרבות רציחות, נעשה אדיש לפשעים האלה.

חיים דרוקמן: יתירה מזאת, מגע כה רב עם מעשי פשע נותן לפשע לגיטימציה מסוימת.

חיים דרוקמן: בני הנוער לומדים ומסיקים מסקנה מעשית, שבעיות נפתרות על-ידי אלימות.

חיים דרוקמן: זהו מסר סמוי.

חיים דרוקמן: בני נוער קולטים, שאלימות ורצח הם תופעות מצויות, שניתן להשתמש בהן במקרה הצורך ולפתור על-ידן בעיות.

חיים דרוקמן: איננו משדרים לבני הנוער מסר ברור וחד-משמעי, שאלימות ורצח הם בבחינת "בל ייראה ובל יימצא" בחברה אנושית מתוקנת.

חיים דרוקמן: עד כאן התייחסתי ל"סור מרע", ועכשיו אתייחס ל"עשה טוב".

חיים דרוקמן: צריך לחנך את בני הנוער לערך האמיתי של אדם – "כי בצלם אלהים עשה את האדם".

חיים דרוקמן: זה הבסיס האמיתי לערכו של אדם.

חיים דרוקמן: זה היחס האמיתי לקדושת חיי אדם ומקור הזהירות שלא לפגוע בהם כלל וכלל.

חיים דרוקמן: בעשרת הדיברות, שכידוע נכתבו על שני לוחות, יש לוח אחד ובו חמישה דיברות שעוסקים במה שבין אדם למקום ולוח אחד ובו חמישה דיברות שעוסקים במה שבין אדם לחברו.

חיים דרוקמן: הדיבר הראשון בין אדם למקום הוא "אנכי ה' אלהיך", והדיבר הראשון בין אדם לחברו הוא "לא תרצח", ואפשר לקרוא את הלוחות גם במאוזן: "אנכי ה' אלהיך", ולכן "לא תרצח".

חיים דרוקמן: כשאתה רוצח, אתה פוגע ב"אנוכי ה' אלוהיך", כי האדם נברא בצלם אלוהים.

חיים דרוקמן: וכך אמר אברהם אבינו לאבימלך: "רק אין יראת אלהים במקום הזה והרגוני".

חיים דרוקמן: האמונה באלוקים, בעין רואה ובאוזן שומעת, היא הבסיס למוסר יציב ואמיתי.

חיים דרוקמן: אמונה כזאת נוטעת בילד את ההכרה שהעולם איננו ג'ונגל והאדם איננו ריבון לעשות ככל העולה על רוחו.

חיים דרוקמן: יש ריבונו של עולם שקובע לאדם את המותר ואת האסור.

חיים דרוקמן: האמונה הבסיסית הזאת קיימת בקרב רוב הציבור.

חיים דרוקמן: סקרים שונים העלו, כי הרוב בקרב אלה שמגדירים את עצמם חילונים, לאמיתו של דבר יש בהם אמונה.

חיים דרוקמן: אם חפצי חיים אנחנו מבחינה מוסרית, עלינו לחנך את ילדי ישראל כולם על ברכי אמונה זו ועל ערכי היהדות לדורותיה.

חיים דרוקמן: מערכת החינוך מגיל הגן ומעלה צריכה לשים את הדגש בהקניית ערכים יותר מאשר בהקניית ידע ולחנך בני-אדם שיודעים לרסן את עצמם ולכבוש את יצרם ולהפנים את הערך של "חביב אדם שנברא בצלם" ולחיות על-פיו.

חיים דרוקמן: אני באמת רוצה לסיים ולפנות לכל חברי הכנסת, שאנחנו ניזהר ביותר מאלימות מילולית בכנסת; שלא רק שלא נהווה דוגמה שלילית לציבור ולנוער, כי אם נראה שייתכן סגנון של אי-אלימות ושל כבוד הדדי, למרות כל חילוקי הדעות בינינו בדברים היסודיים ביותר.

שמעון פרס: תודה רבה לך.

שמעון פרס: חבר הכנסת אברהם רביץ.

שמעון פרס: אחריו – חבר הכנסת עבד-אלמאלכ דהאמשה.

אברהם רביץ: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, לאחר ימי מסה ומריבה, ימי הבחירות, חזרנו לכנסת מפולגים יותר, ואולי גם מסוכסכים עוד יותר, אבל אומרים, עם רצון יותר גדול לפיוס, להבנה ולכבוד הדדי.

אברהם רביץ: טוב שקבעת, אדוני היושב-ראש, להתחיל את המושב בדיון על תורת ההתנהגות.

אברהם רביץ: בצדק אנו מקדישים את עיקר הדיון להתנהגותם של בני הנעורים.

אברהם רביץ: אבל, חברי הכנסת, שקר נעשה בנפשנו אם לא נפתח בנו עצמנו, ולו מפני שרבים משלחים בנו אצבע מאשימה, בצדק או שלא בצדק, באומרם "אלו מנהיגיך ישראל".

אברהם רביץ: רבותי, הפיוס מכתיב לנו את הצורך לשכוח ולסלוח, אבל אין המחילה תופסת ללא חרטה, ובלא חרטה אין קבלה לעתיד, וחוזר חלילה.

אברהם רביץ: לא הייתי רוצה בישיבה זו להיכנס לפרטים ולהביא דוגמאות מצמררות ממערכת הבחירות, אבל זאת אומר:

אברהם רביץ: נער הייתי וגם זקנתי ולא ראיתי בשום מערכת בחירות קודמת שקמה מפלגה בישראל, כאשר המסר היחיד שבשמו היא רצה הוא שנאה לאחר, בוז והשפלה ודברי ליצנות, ובעיקר שקרים; שקרים נגד אזרחים אחרים שחיים אחרת, החיים לפי אמונתם ודתם.

אברהם רביץ: בישיבה הראשונה הייתי שמח שלא להזכיר זאת, אבל מה אעשה אם גם לאחר הבחירות נוהגת מפלגה זאת בדרך נלוזה באומרה שהיא למשל מוכנה להיכנס לקואליציה, והיא אף מוכנה שהחרדים יצביעו בעבורה, אבל בתנאי שהם יישארו בחוץ.

אברהם רביץ: רבותי, זו אלימות, אלימות קשה, אלימות במחשבה, אלימות במעשה בתוך תוכנו בבית הזה.

אברהם רביץ: הגיע הזמן, חברי הכנסת, שכולם יבינו, כי אין כל אפשרות שבעולם להזיז אותנו, לדחות אותנו, לכפות עלינו שנשנה את אורח חיינו המושתת על יסודות אומתנו ועל אמונתנו באל אחד ובתורתו אשר הנחיל לנו.

אברהם רביץ: אני סבור, אדוני היושב-ראש, שהדבר הזה חייב להיות גלוי וידוע לכולם, ובמיוחד לראש הממשלה הנבחר, מר אהוד ברק, שאני מאחל לו הצלחה.

אברהם רביץ: אין זה מספיק לומר שיהיה ראש הממשלה של כולם.

אברהם רביץ: כאשר מבקשים לקבץ את כולם תחת חופה אחת חייבים להבין, שהדבר הבסיסי ביותר כדי לומר שהדבק טוב הוא לאתר אצל כל אחד מהמקובצים מה היא ציפור הנפש שלו, מה הוא העיקר, מה היא המהות.

אברהם רביץ: רק כך אפשר לחבר בין השונים.

אברהם רביץ: אני רוצה לומר כאן ועכשיו – לגבי דידנו, כל קיומנו כעם וכיחידים מתבטא באמירתו ההיסטורית של רבי יוחנן בן זכאי: תן לי יבנה וחכמיה.

אברהם רביץ: וכל המתחבר אלינו חייב להתחבר אל אמרה זו.

אברהם רביץ: מבחינת קיומנו כעם יהודי, כל דבר אחר, ככל שיהיה חשוב לחיינו, הוא משני.

אברהם רביץ: כי הם חיינו ואורך ימינו ובהם נהגה יומם ולילה.

אברהם רביץ: אני מבקש, אדוני היושב-ראש, לומר כמורה וכמחנך עשרות שנים משפט אחד בקשר לאלימות בבתי-הספר.

אברהם רביץ: אולי בכל זאת, חברי חברי הכנסת, המערכת טועה בגדול.

אברהם רביץ: אולי המערכת טועה בבסיס החינוך.

אברהם רביץ: מי בכלל אומר שחינוך לעצמאות, למשל – שהוא גולת הכותרת של המודרנה בחינוך – הוא הראשון במעלה?

אברהם רביץ: אולי בדיוק להיפך?

אברהם רביץ: אולי חינוך להכנעה ולענווה יניב יותר פירות?

אברהם רביץ: ואולי זה יביא לעצמאות יתירה בגיל הזקוק לכך?

אברהם רביץ: מי אומר שיש לתת לנער הכול?

אברהם רביץ: מה יעשה הבן ולא יחטא – ראו בגמרא בברכות דף ל"ב; הרב דרוקמן, נכון?

אברהם רביץ: מה מגדל יותר טוב אדם יותר מאושר, אדם יותר מחונך, אדם יותר שלם?

אברהם רביץ: האם ענווה, הכנעה, או אני ואפסי עוד?

אברהם רביץ: מדוע, רבותי חברי הכנסת, לא נלמד מדורות דורות של מחנכים ומחונכים מבני עמנו?

אברהם רביץ: חיו בעוני, חיו במצוקה, אבל חינוך הוא הפטנט שלנו, הוא הפטנט היהודי – אתם יודעים מה?

אברהם רביץ: – עד עצם היום הזה.

אברהם רביץ: אני יודע שתמיד יקום חבר כנסת ויאמר: הא, גם אצלכם יש בעיות.

אברהם רביץ: אבל אתם הרי יודעים, מדובר בכמות שהופכת להיות איכות אחרת לחלוטין.

אברהם רביץ: מדובר על מאסות, על מספרים נוראים, 92% מקרב בני עמנו, ילדינו, מאוימים באלימות.

אברהם רביץ: זאת לא תמצאו אצל אותן מערכות ישנות מיושנות כשמחנכים בתוך בתי-המדרש.

אברהם רביץ: חברי הכנסת, גם אם אין רצון ואין אולי יכולת לקבל חינוך דתי, מדוע אי-אפשר ללמוד מהשיטה, מהתכנים, מהערכים ומההתנהגות של עבר מפואר של עמנו ושל חינוך ילדינו?

אברהם רביץ: חברי הכנסת, הבה נלך לבית-המדרש, נלמד דרכיו למען עתידנו ולמען עתיד ילדינו.

אברהם רביץ: תודה, אדוני.

שמעון פרס: תודה לך.

שמעון פרס: חבר הכנסת עבד-אלמאלכ דהאמשה.

שמעון פרס: אחריו – חבר הכנסת בנימין אלון.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: כבוד היושב-ראש, חברי הכנסת, אכן זהו נושא שכמדומני כל סיעות הבית מקיר אל קיר מאוחדות בו.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני לא מאמין שיש אזרח אחד, ודאי לא בכנסת, שהיה רוצה או היה מרוצה מהמצב הנוראי של אלימות פושה ופושעת, המרימה לא רק ראש אלא גם פורצת בחוזקה בחברה שלנו.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני רוצה לומר שאלימות איננה תולדת מקרה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: היא לא קופצת פתאום.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: היא ביטוי של תהליכים חברתיים עמוקים, בין שזה בחינוך ובין שזה בתהליכים חברתיים אחרים.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: כאשר במדינה הזאת אנחנו מסתכלים על המשטרה, למשל, אנחנו רואים שהמשטרה נוהגת איפה ואיפה באזרחי המדינה עצמם.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: במגזר אחד היא נוהגת א' ובמגזר אחר היא נוהגת אחרת.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני רוצה להביא רק שתי דוגמאות.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני עד לכך שיש מקרים לא מעטים של משטרה ושל שוטרי משמר הגבול אשר נתקלים באזרח ערבי בצורה כלשהי בדרכם, בכביש.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: במקרה האחרון היה אדם שנסע בכביש ביום הבחירות באום-אל-פחם.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: השיג אותו ג'יפ של משמר הגבול.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: עצור – עצר; רישיונות – יש לו רישיונות; תעלה ותיסע אחרינו.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: נסע אחריהם לחולות, לגבעת-אולגה או לחדרה או באזור, וקיבל משני המג"בניקים מכות רצח עד שבצורה כלשהי הוא הצליח להימלט מידיהם ולברוח על נפשו.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: איזה מין אלימות זאת?

עבד-אלמאלכ דהאמשה: איזו דוגמה?

עבד-אלמאלכ דהאמשה: איזה חינוך יש כאן?

עבד-אלמאלכ דהאמשה: מה האזרח הזה לומד?

עבד-אלמאלכ דהאמשה: מה האנשים שקוראים את העיתון לומדים?

עבד-אלמאלכ דהאמשה: מה ההתנהגות הזאת מלמדת?

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אך לא רק במה שנוגע לאלימות ישירה, אלא גם כאשר מטפלים בפשעים שקורים, ברציחות.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אנחנו יודעים שבג'ואריש בלוד נרצחו 25 או 26 אנשים, ועד היום ועד הרגע הזה המשטרה אומרת: לא יודעים, אין לנו קצה חוט, אין חקירה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: רק כאשר באחד המקרים היה איום והיה טיל קטן שנורה או פגז שפגע בבית יהודי בשכונה הסמוכה, פתאום המדינה ניעורה, משרד המשטרה התעורר וכולנו בכנסת דנו בזה כמה פעמים ומצאו פתרון.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: מה הפתרון?

עבד-אלמאלכ דהאמשה: הגלו אחת משתי המשפחות.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אנחנו אמרנו, שכל פתרון אשר לא ייתן למשפחה הזאת וליישוב הזה אפשרות סבירה להתקיים, איננו פתרון.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: מה עשו?

עבד-אלמאלכ דהאמשה: פיזרו אותם בכל הארץ.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: נתנו להם כסף תמורת הבתים שלהם – תלכו.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: האנשים הלכו וקנו בתים והתפזרו בכל מיני כפרים, והנה האלימות פורצת שוב בבאקה-אל-ע'רביה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אותן משפחות או משפחות אחרות – אני לא רוצה להגיד במאה אחוז – שהתגוררו בבאקה, משפחות של משת"פים, וגם זאת בעיה אחרת שלא פותרים אותה, רצחו שני אנשים.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני לא רוצה להגיד "רצחו", אולי אי-אפשר להוכיח את זה, אבל כתוצאה מאלימות שהתפוצצה שם, כתוצאה מריב שהם היו צד בו, מתו שני תושבי באקה, ג'מאל ביאדסה וג'לאל אבו-חסיין.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני מביא פה רק דוגמאות.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: רק שלשום נורה בטייבה בן-אדם אחד והמשטרה אומרת: לא יודעים, אין לנו דרך.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: נורה זיאד שיח'-יוסף רק שלשום בבוקר, והוא לא הראשון, אולי לא העשירי ולא מספר עשרים של יריות, של הריגות ושל רציחות בטייבה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני שואל – אילו היה המקרה הזה קורה עם אזרח יהודי – חס וחלילה, אנחנו לא רוצים שמישהו ייפגע, אבל אם היריות שלשום היו פוגעות באזרח יהודי בטייבה, האם לא הייתה התנהגות המשטרה אחרת?

עבד-אלמאלכ דהאמשה: האם לא הייתה חקירה אחרת?

עבד-אלמאלכ דהאמשה: האם היה נשאר התיק כפי שהוא והיו רושמים בסופו "עבריין בלתי נודע", כפי שקורה בעשרות רבות מהמקרים?

עבד-אלמאלכ דהאמשה: והעיד בפני חבר הכנסת ריבלין, שלא רק במקרים האלה.

גדעון עזרא: מה מידת שיתוף הפעולה של האוכלוסייה עם המשטרה במקרים האלה?

עבד-אלמאלכ דהאמשה: יש שיתוף פעולה ויש מש"תפים ויש לא משת"פים.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: תפקידה של המשטרה לעשות את מלאכתה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: למה במקרה של הרוג יהודי יש שיתוף פעולה וכשיש הרוג לא יהודי אין שיתוף פעולה?

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אתה רוצה להגיד שתמיד הערבים אשמים?

עבד-אלמאלכ דהאמשה: בסדר.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: הם לא משתפים פעולה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: חבר הכנסת ריבלין העיד כאן, שאפילו בית-המשפט מתייחס אחרת כאשר הפושע ומי שבידו סכין הוא יהודי וכאשר הפושע או מי שבידו סכין הוא ערבי.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: בקרב עמנו אנחנו חיים, ואנחנו יודעים שבתי-המשפט בתחום ה"קו הירוק" שופטים בצורה מסוימת, ובגדה המערבית, ובמיוחד בשנים שעברו ועד היום בהתנחלויות והיכן שעדיין יש שלטון צבאי ישראלי בגדה המערבית ובעזה, שופטים אחרת, בצורה נוראית לגמרי.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני גם הייתי עורך-דין, וייצגתי, ואני יודע על הרבה מקרים, גם פה בירושלים – אפילו אישה שנתפסה עם סכין לא יצאה בלי כמה שנים טובות בבית-סוהר.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: מספיק שהיה לה סכין, היא דיברה כמה מלים ואמרה: רציתי, הלכתי, התכוונתי אולי.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: היא קיבלה כמה שנים טובות, ולא יעזור לה שקצין המבחן יגיד שהיא מעורערת בנפשה, ולא יעזור לה שיגידו שטוב שהיא תשתחרר לפני מועד ריצוי העונש המלא.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: פן אחר של האלימות, כבוד היושב-ראש, הוא גם המצב החברתי.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: ביומיים האחרונים פורסם הדוח על העוני במדינת ישראל.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: תארו לכם, 35 היישובים הכי עניים במדינה, 32 מתוכם הם יישובים ערביים.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: זה מקרה?

עבד-אלמאלכ דהאמשה: זו לא אלימות חברתית?

עבד-אלמאלכ דהאמשה: זו לא אלימות שמצמיחה את האלימות האחרת?

שמעון פרס: אתה חייב להתקרב לסיום.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: עוד שני משפטים, כבוד היושב-ראש.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני רק מביא עוד דוגמה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אחוז המשתמשים בסמים באוכלוסייה הערבית גבוה פי-שניים מאחוזם של הערבים באוכלוסייה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: ברשותך, אני אסכם את הדברים בשני משפטים בערבית, כפי שנהגתי, וחובתי לעשות.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: (נושא דברים בשפה הערבית; להלן תרגומם לעברית: בשם אללה הרחמן והרחום, רבותי היקרים, הנושא העומד לפנינו היום הוא האלימות בחברה ואירועי האלימות האחרונים, רציחות וכיוצא בזה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: ציינתי בדברי, כי האלימות אינה מקרית ואינה מתרחשת, אלא במצבים חברתיים מסוכנים, בין אם זה בא לידי ביטוי באי-מתן חינוך נכון והכוונה, ובין אם זה בא לידי ביטוי בקיפוח חברתי, עוול ועוני אשר פושה בחברה, והזכרתי דוגמאות מסוימות על אודות דרך התייחסות המשטרה למגזר הערבי.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: המגזר הזה סובל לא רק מאפליה מצד השלטון הרשמי, המשטרה ובתי-המשפט, אלא גם מבחינה חברתית, בשל העוני.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: מתוך היענות ליושב-ראש הישיבה, ומשום שהזמן אזל, אני נאלץ לסיים את הנאום הזה בפניכם.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: להתראות ורחמי אלוהים וברכותיו.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: )

שמעון פרס: שוכראן.

שמעון פרס: אני מזמין את חבר הכנסת בנימין אלון, ואחריו – חבר הכנסת יורי שטרן.

בנימין אלון: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אלימות היא ביטוי למשהו אחר.

בנימין אלון: זה הביטוי החיצוני לאיזו תכונה שאדם נתקל בה והוא אינו מסוגל להתמודד אתה, אם זה כעס, אם זו תאווה בלתי נשלטת, אם זו קנאה שהוא אינו יודע איך להתמודד אתה, אם זו גאווה.

בנימין אלון: זה לא שייך דווקא לבני נוער וזה לא שייך דווקא ללאום זה או ללאום אחר.

בנימין אלון: הרי בכל ניסיון עקיפה ובכל צומת פקוק אתה יכול לראות כמעט את האלימות פורצת, והשאלה היא, אם בני אדם יודעים איך להתמודד עם עצמם באשר הם בני אדם, או שאינם יודעים להתמודד עם עצמם.

בנימין אלון: אדוני היושב-ראש, ככל שהידע גדל, ככל שאנחנו מוסיפים דעת, אנחנו נוסיף מכאוב.

בנימין אלון: היום, בלחיצת כפתור, באינטרנט, במחשב הביתי, יש לך ספרייה שלמה של כל מה שאתה רוצה, כל סוגי האינפורמציה, אבל עדיין אין האינטרנט הזה שמראה לך – בלי להרגיש שאתה פסיכי ובלי ללכת לפסיכולוג כי אתה חריג – איך מתמודדים עם הגאווה, איך מתמודדים עם הכעס.

בנימין אלון: אם ניקח את עולם התורה כמקור השראה, גם שם הייתה תנועה – קראו לה תנועת המוסר.

בנימין אלון: היא צמחה בתוך הישיבות אחרי שגדולי המוסר – ישראל סלנטר ואחרים – ראו, שהרבה פעמים הדעת והשכל לא הופכים את בני האדם לטובים יותר.

בנימין אלון: והם הכניסו את העיקרון הזה, שאתה צריך ללמוד – חוץ מידיעות ואינפורמציה מכל סוג שהוא – גם ספר כמו "מסילת ישרים" לרבי משה חיים לוצאטו ולהתמודד עם ה"אני" שלך, להכיר את הענווה, להכיר את הגאווה, להכיר את הכעס, לנסות להכיר את הרגש, את הרצון, ולא למקד את כל היקר והכבוד בשכל.

בנימין אלון: מחשב לכל בית – נחמד, אבל בית לכל בית, אדם לכל בית, אדם לכל אדם.

בנימין אלון: השכל הוא אולי הכלי המפואר ביותר שיש לנו, ואני לא בא לדבר נגדו, אבל ככל שתרבה הדעת ירבה הכאב, אם לא נדע לעדן את עצמנו.

בנימין אלון: ואני בוודאי לא בא לדבר כאן על המשטרה כאשמה; גם לא על מערכת החינוך; והדברים נאמרו.

בנימין אלון: אני חושב, שבסופו של דבר אנחנו יכולים להיות אלו שיישאו את הבשורה, עם חשיבה יצירתית מתאימה – והיינו יצירתיים, תמיד היינו יצירתיים, ואין שום סיבה שנפסיק להיות יצירתיים – איך מכניסים את הפסיכולוגיה ואת החינוך, לא למקרים מיוחדים של אנשים שזקוקים אז לייעוץ הזה, אלא כדבר של יום ביומו; איך מפגישים תלמידים – בעברית, בערבית, בכל שפה שהיא – עם ספרי מוסר ואתיקה בסיסיים, שיתמודדו ושידעו שאלו הם נושאים שאפשר לראות אותם, אפשר ללמוד עליהם, אפשר לדבר עליהם.

בנימין אלון: אני הייתי מתמקד בדבר הזה, כי בסופו של דבר אני חושב ששום פתרון טכני – גם אם הוא ייעשה מתוך עצבנות, שתופסת את כולנו עכשיו בבית ישראל בשל החדשות הנוראות בעניין האלימות – לא יהיה פתרון.

בנימין אלון: בסופו של דבר – – –

שמעון פרס: אתה צריך לסיים.

בנימין אלון: אני מסיים, אדוני היושב-ראש.

בנימין אלון: בסופו של דבר אני חושב ש"אין הדבר תלוי אלא בי" – זה כלל גדול, בוודאי בנושא הזה, כל אחד לעצמו.

בנימין אלון: יכול להיות שזה לא בדיוק נאום פרלמנטרי, שמסיים בהצעה לתיקוני חקיקה או בהצעת החלטה – –

אברהם רביץ: זה הנאום הכי טוב.

בנימין אלון: – – אבל, אדוני היושב-ראש, גם אם בסוף הדיון תהיה הצעת החלטה שקוראת להפסקת אלימות, אינני בטוח שזה יתבצע בתוך חצי שעה.

בנימין אלון: תודה רבה.

שמעון פרס: תודה לך.

שמעון פרס: חבר הכנסת יורי שטרן, ואחריו – חברת הכנסת תמר גוז'נסקי.

יורי שטרן: כבוד היושב-ראש, עמיתי, לפני כמה חודשים קיימנו פה ישיבת מליאה מיוחדת, ישיבת חירום, במלאות שלושים למותו, להריגתו, של החייל יאן שפשוביץ, זיכרונו לברכה, שנרצח סתם על-ידי חבורת אנשים פרועים כשהיה בחופשה מהצבא, ואז חשבתי שהדבר הזה יזעזע את כולנו ויביא לאיזה שינוי בהתייחסות מערכת החינוך.

יורי שטרן: שום דבר לא קרה.

יורי שטרן: היו זמנים שאנשים שבאו ארצה מהמדינות השונות ידעו שהם מגיעים למקום מסוכן, למקום שיש בו מלחמות, למקום שיש בו טרור, אבל לפחות במקום הזה הילדים היו מסתובבים חופשי ברחובות, בתי-הספר היו מקומות בטוחים, והילדים היו המלכים הקטנים של כל החברה.

יורי שטרן: ולאן הגענו מאז?

יורי שטרן: מה מרגישה היום ה"יידישע מאמע" המפורסמת, שגידלה את בנה וידעה שילך ויסכן את חייו בצבא, והוא נופל סתם, בקטטה מקרית ברחוב?

יורי שטרן: ומה מרגישים ההורים שברחו מאחת המדינות המתפרקות של ברית-המועצות לשעבר?

יורי שטרן: למען ילדיהם ברחו, כדי למצוא מקלט ומקום בטוח במדינה יהודית, ופה הבן שלהם נדקר למוות על-ידי יהודי אחר, במדינה יהודית.

יורי שטרן: לתופעה זו של אלימות ההולכת ומתפשטת אין שורשים במסורת שלנו.

יורי שטרן: לא מלמדים לזה במשפחות שלנו, וזה הולך ותופס תאוצה, ואנחנו הופכים לחברה שהיא במקום ה-11, העשירי או השמיני בדירוג העולמי של אלימות בין בני נוער.

יורי שטרן: לתופעה זו יש שורשים מאוד עמוקים.

יורי שטרן: זה קשור לאובדן כיוון, לאובדן המכנה המשותף של המדינה ושל החברה הישראלית, ואנחנו לא נפתור את זה – לא בדיון הזה ולא בדיונים הרבים הבאים.

יורי שטרן: אבל, יש גם היבטים ומרכיבים אופרטיביים, ואני רוצה להזכיר אותם בלי לפרט, כי אני מקווה שאנחנו נפנה את הנושא הזה לדיונים בוועדות – לא ועדה אחת תדון בזה – ואולי גם נגיע למסקנות פרקטיות.

יורי שטרן: אני אזכיר את הנקודות האלה.

יורי שטרן: אדבר על הנשירה מבתי-הספר; היא קשה במיוחד בקרב העולים החדשים, בקרב יוצאי ברית-המועצות.

יורי שטרן: כ-20% מבני הנוער בגילים המתאימים נושרים מבתי-ספר.

יורי שטרן: זה כפול מהממוצע הארצי.

יורי שטרן: בין בני העדה האתיופית האחוז עוד יותר גבוה.

יורי שטרן: בעיות התעסוקה של אותם אנשים, איך מחזירים אותם ללימודים – כל העניין הזה מוזנח.

יורי שטרן: יש תוכניות מאוד יפות ומאוד מצליחות בכמה וכמה מקומות.

יורי שטרן: לא מקדישים לזה לא תקציבים מתאימים ולא תשומת לב, והנושא הזה הוא אחד הגורמים לתופעות הנוראות האלה.

יורי שטרן: יש העניין של בעיות הפנאי של הנוער.

יורי שטרן: הבעיות האלה חמורות במיוחד בערים המרוחקות והקטנות יותר.

יורי שטרן: באותה עיר, נצרת, שבה נרצח יבגני יעקובוביץ' – זה הדבר שכולם מדברים עליו – אין לנוער מה לעשות.

יורי שטרן: הם סתם מסתובבים בערבים בלי שמישהו ייתן להם פתרונות – לא בספורט, לא בחוגים ולא בתרבות.

יורי שטרן: ויש המון כוחות, יש מורים מעולים שמוכנים לעשות חוגים בזיל הזול; יש מורים ומאמנים לספורט שמוכנים לנצל את ה-facilities, את מגרשי הספורט ואולמות הספורט, שהם חצי ריקים.

יורי שטרן: בגלל גובה המחיר אף אחד לא נכנס לשם, או שהם שמורים לקבוצות מאוד קטנות, ואין פה ניצול של המשאבים שיש לחברה.

יורי שטרן: יש הבעיה של מערך דיווח והערכה של פעילויות בתי-הספר, איך אנחנו במו ידינו – וזה נושא של משרד החינוך – מביאים לכך שבתי-ספר יהיו מעוניינים להסתיר כל תופעה שלילית עד שהיא פורצת לממדים ולביטויים כאלה שכבר אי-אפשר להסתיר אותם.

יורי שטרן: יש עניין של תפקוד המשטרה, ואנחנו ראינו מה קרה בירושלים, כאשר עצרו ושחררו.

שמעון פרס: אני מבקש לסיים.

יורי שטרן: היום הנחתי הצעת חוק, שאוסרת מכירה והחזקה של הנשק הקר, וזה אחד הדברים שחייבים לתקן, כי עד היום לא התייחסנו לסכין כאל נשק קר, וזה נשק לכל דבר.

יורי שטרן: יש מדינות רבות שבהן הדברים האלה חייבים ברישוי ויש הגבלות על מכירתם לקטינים ועל החזקתם על-ידי קטינים.

יורי שטרן: אלה חלק מהדברים שאנחנו חייבים להתייחס אליהם מיידית, גם בלי לפתור את הבעיות העמוקות שחברי ועמיתי דיברו עליהן, ואם לא נעשה את זה היום, ארצנו הקטנטונת והיפה הזאת תהפוך מהר מאוד למקום שלא יהיה אפשר לחיות בו.

שמעון פרס: תודה רבה.

שמעון פרס: חברת הכנסת תמר גוז'נסקי, ואחריה – חבר הכנסת אחמד טיבי.

תמר גוז'נסקי: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, רצינו ביום הזה לדבר על העתיד, לחשוב איך אנחנו בונים חברה ששוררים בה שלום, שוויון, סובלנות וכבוד הדדי, אבל המציאות טופחת על פנינו, ואדוני היושב-ראש בצדק העלה את הנושא החשוב של אלימות בין בני נוער על סדר-היום של הכנסת.

תמר גוז'נסקי: הרבה פעמים אנחנו שואלים את עצמנו, איך זה יכול להיות, איך זה קרה, ומעלים הרבה מאוד סימני שאלה.

תמר גוז'נסקי: ובעצם, אין סיבה להציב כל כך הרבה סימני שאלה בחברה שבה אנחנו רואים מול העיניים איך היא מתפתחת ולאן היא דוהרת במדרון, אפשר לומר, החברתי והמוסרי.

תמר גוז'נסקי: אנחנו חיים היום בחברה שמקדשת באמת את הפרט על חשבון הכלל; אומרת לכל אחד: זבש"ך – זאת הבעיה שלך.

תמר גוז'נסקי: לא השגת עבודה – זאת הבעיה שלך; לא השגת השכלה – זאת הבעיה שלך; אין לך דירה – זאת הבעיה שלך.

תמר גוז'נסקי: הכול זאת הבעיה שלך, החברה לא שייכת כלל לעניין.

תמר גוז'נסקי: אז בחברה שבה הכול זו בעיה שלך, אין סולידריות חברתית ואין אחריות חברתית, וכל אחד לנפשו.

תמר גוז'נסקי: אם אנחנו מקנים כחברה את הערכים האלה, גם במערכת החינוך, גם בחברה בכלל, גם בתקשורת – שצריך לחטוף, ומותר בעצם לדחוק ולדחוף במרפקים – אז מה הפלא שבאים בני הנוער שגדלים בחברה הזאת, מטמיעים את הערכים האינדיבידואליסטים הקיצוניים האלה, ומתרגמים אותם לפעילות – לפעילות של הטרדות, לפעילות של אלימות ובריונות?

תמר גוז'נסקי: ואחר כך אנחנו שואלים שאלות.

תמר גוז'נסקי: למה אנחנו צריכים לשאול שאלות?

תמר גוז'נסקי: את התשובות אנחנו לא יודעים?

תמר גוז'נסקי: אלימות לא צצה יש מאין.

תמר גוז'נסקי: אנחנו חברה מאוד אלימה.

תמר גוז'נסקי: את האלימות אפשר למצוא בכל פינה.

תמר גוז'נסקי: אפשר למצוא את האלימות במשך 30 ויותר שנים של כיבוש.

תמר גוז'נסקי: לא חינכנו את בני הנוער להיות אלימים כלפי עם אחר?

תמר גוז'נסקי: מי חינך אותם, לא אנחנו?

תמר גוז'נסקי: אלימות כפועל יוצא של גזענות, מאיפה זה צץ?

תמר גוז'נסקי: לא בחברה הישראלית שבה יש שווים ושווים פחות, ושווים עוד פחות?

תמר גוז'נסקי: חברה שמקיימת במשך 50 שנה ומעלה משטר של אפליה לאומית היא לא חברה אלימה מעצם טבעה?

תמר גוז'נסקי: היא לא מחנכת לכך, שהשני הוא לא שווה לך, הוא נחות – הוא יכול להיות ערבי, הוא יכול להיות עולה מאתיופיה, הוא יכול להיות אישה, הוא יכול להיות נכה; לא חשוב מה הוא – הוא אחר.

תמר גוז'נסקי: ויש התאכזרות לנשים, התאכזרות לילדים.

תמר גוז'נסקי: אני לא צריכה לפרט.

תמר גוז'נסקי: אבל יש גם אלימות של המשטרה – חבר הכנסת דהאמשה הזכיר – אלימות של המשטרה ומשמר הגבול, באופן שיטתי לפעמים תופסים ולפעמים לא תופסים.

גדעון עזרא: יש גם אלימות של הטרור.

תמר גוז'נסקי: יש אלימות בתוך בתי-המעצר, ויש אלימות גם ברחוב.

תמר גוז'נסקי: ולכן, כאשר המשטרה נדרשת להתערב, הרבה פעמים היא גם מושכת את ידיה משיקולים שונים ומשונים, ולאחרונה היינו עדים לניסיון של המשטרה להתחמק מהאחריות שלה באירועים שהיו בנצרת.

תמר גוז'נסקי: אבל, אני רוצה, מעבר לאחריות שלנו כחברה בכלל, לדבר על האחריות שלנו לילדים ולבני הנוער.

תמר גוז'נסקי: כאשר מדובר בנער בן 12 או בנער בן 16, כל אחד מהם, גם הנפגע וגם הפוגע הם קורבנות.

תמר גוז'נסקי: אי-אפשר לראות בילד או בנער פושע מדופלם, שכל מה שצריך הוא להכניס אותו לבית-סוהר ובזה נפתור את הבעיה.

תמר גוז'נסקי: ולכן, האחריות שלנו כהורים היא אחריות גבוהה מאוד, וגם האחריות שלנו למערכת החינוך.

תמר גוז'נסקי: אני רוצה לומר לסיום כמה דברים על מה שכן ניתן לעשות.

תמר גוז'נסקי: יש תוכניות התערבות ידועות במערכת החינוך; לא מפעילים אותן מחוסר אמצעים.

תמר גוז'נסקי: לא צריך להמציא שום דבר.

תמר גוז'נסקי: אבל במיוחד יש מצב בלתי נסבל.

תמר גוז'נסקי: מסתובבים בארץ אלפי ילדים ובני נוער שלא מוצאים להם מסגרת מתאימה, או משום שיש להם ליקויי למידה, או שיש להם בעיות התנהגות.

תמר גוז'נסקי: איך מדינת ישראל מרשה שילד אחד יסתובב ברחוב ולא ימצאו לו את המסגרת המתאימה?

תמר גוז'נסקי: מסגרת לימודית-חינוכית המתאימה לכל ילד – זו אחריות ברורה של הממשלה.

תמר גוז'נסקי: הדבר האחרון שאני רוצה לספר זה הסיפור של עכו.

תמר גוז'נסקי: בעכו – איש טוב לב אחד ראה את הילדים הערבים בשכונה הענייה של עכו מסתובבים ברחוב ומידרדרים לפשע.

תמר גוז'נסקי: הוא עשה דבר מאוד פשוט: בכספו הוא קנה כפפות, הקים מועדון אגרוף, והוביל אותם לאליפות הארץ.

תמר גוז'נסקי: איש אחד חילץ נערים מפשע ומעבריינות, ומדינה שלמה לא יכולה לעשות את זה?

תמר גוז'נסקי: תודה.

שמעון פרס: תודה לך.

שמעון פרס: חבר הכנסת אחמד טיבי, אני מקבל אותך בברכה כחבר כנסת חדש.

שמעון פרס: אחריו – חבר הכנסת עמיר פרץ.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, תופעת האלימות בחברה הישראלית מדאיגה יהודים וערבים כאחד, בעיקר לנוכח הקורבנות בנפש שהיו בשבוע האחרון – – – תודה רבה.

שמעון פרס: סיוע רצוי.

ראובן ריבלין: לא כיוון שאתה ערבי, כיוון שאתה חבר כנסת חדש.

שמעון פרס: אל תקלקל מה שעשית.

אחמד טיבי: תודה רבה.

אחמד טיבי: מלבד שני הקורבנות, יבגני וגלעד, שצר לכולנו עליהם, בשבוע האחרון נפל גם זיאד אמין שיח'-יוסף, קורבן לאלימות הגואה בטייבה, והיו גם בחודשים האחרונים, בעיקר בשנה האחרונה, קורבנות רבים מדי, ולא רק באזור נצרת, אבל תשומת הלב לא ניתנה עליהם באופן מספיק.

אחמד טיבי: החובה המוטלת על החברה הישראלית היא למגר את תופעת האלימות הן בקרב הנוער, הן בקרב הצעירים.

אחמד טיבי: זו חובה עליונה שכולנו צריכים לשלב ידיים כדי לטפל בה.

אחמד טיבי: אלימות לא באה יש מאין, היא צומחת על דלות, עוני ואבטלה גואה.

אחמד טיבי: והרי כולנו ראינו מי הם 32 היישובים הדלים, העניים ביותר בחברה הישראלית בישראל – מדובר ביישובים ערביים.

אחמד טיבי: אלימות בחברה הישראלית יכולה להיות אלימות חיצונית כלפי הזר, ויכולה להיות אלימות פנימית בתוך החברה הישראלית גופא.

אחמד טיבי: אלימות פנימית, ובעיקר אנחנו מתרכזים לאחרונה באלימות בקרב בני הנוער, יכולה להיות בין יהודים ליהודים, בין ערבים לערבים ובין יהודים לערבים.

אחמד טיבי: זו תופעה שכולנו ניאבק בה וצריכים להיאבק בה.

אחמד טיבי: היא כישלון של מערכת החינוך, כן, חינוך פנימי, כלומר החינוך בבית, החינוך במשפחה, וגם חינוך בחוץ – החינוך של מערכת בתי-הספר.

אחמד טיבי: מלבד הקורבנות בנפש יש ירידה דרסטית בהישגיות בבתי-הספר, בחדוות הלימודים מול חדוות האלימות.

אחמד טיבי: אלימות חיצונית היא האלימות שמקבלת לגיטימציה בחברה הישראלית, היא אלימות המבוצעת על-ידי צעירים מעבר לגבול בתוך שטח זר, וכשחוזרים הצעירים האלה, חלק מדפוס האלימות הזאת עובר לחברה בבית.

אחמד טיבי: ומי שם את הסייגים לדפוס הזה של ההתנחלויות?

אחמד טיבי: האם הצעיר עצמו, האם מפקדו, האם הדרג הפוליטי, האם מערכת החינוך קודם?

אחמד טיבי: אלה שאלות נוקבות שאנחנו צריכים לענות עליהן.

אחמד טיבי: רבים מהאנשים שראיתי, כאשר הלכתי לנחם את משפחת שיח'-יוסף בטייבה, שאלו למה הדבר לא בא לידי ביטוי ארצי.

אחמד טיבי: והצדק אתם – הם מרגישים שכאילו הקורבן שלהם פחות מוערך מאשר קורבן של אחרים.

אחמד טיבי: גם על זה אנחנו צריכים לתת את דעתנו ולתת לכל משפחה אבלה להרגיש שלפחות הקורבן שלה הוא קורבן שווה.

אחמד טיבי: זה על רקע של אותו מניע: אלימות – או אלימות נוער, או אלימות סמים, או אלימות רכוש.

אחמד טיבי: בסוף דברי אני רוצה לפנות למשטרה.

אחמד טיבי: באזור שבו אני מתגורר – בטייבה ובכל האזור – האלימות גואה.

אחמד טיבי: המשאבים והמאמצים שעל המשטרה להשקיע חייבים להיות מוכפלים, אם לא יותר מכך, על מנת שאנשים ירגישו שהשלטון המרכזי ער לעובדה שאנשים כואבים את האובדן וכדי למגר את התופעה הזאת של אלימות גואה גם בכפרים הערביים, גם ביישובים הערביים וגם בחברה היהודית.

אחמד טיבי: תודה רבה.

שמעון פרס: תודה לך.

שמעון פרס: חבר הכנסת עמיר פרץ.

שמעון פרס: אחריו – חברת הכנסת סופה לנדבר.

עמיר פרץ: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, כמתחייב על-פי המסורת, וגם מעבר למסורת, אני שמח לברך אותך, חבר הכנסת אחמד טיבי.

עמיר פרץ: הוטל עלי מתוקף הסדר ובהתאם למסורת המכובדת המקובלת כאן לברך אותך על נאומך הראשון.

עמיר פרץ: אני בטוח שאתה תצליח בפעילותך הציבורית בכנסת.

עמיר פרץ: חבר הכנסת טיבי הוא דמות ציבורית ידועה, אולי שנויה במחלוקת, אך אין חולקים על כך ולכולם ברור, גם למתנגדיו, שהוא מאמין בדרכו.

עמיר פרץ: אני בטוח שהפעילות הפרלמנטרית תיתן הזדמנות להביא לידי ביטוי בצורה חדה את עמדותיך, אך גם תיתן לך הזדמנות להתחכך עם עמדות אחרות שאולי מביאות לכדי פשרה.

עמיר פרץ: אני מאמין שכל איש שמאמין בדרכו צריך לזכור תמיד שגם האיש עם העמדה האחרת מאמין בה לא פחות.

עמיר פרץ: לכן חובה על כולנו להתקרב ולנסות ככל האפשר לחפש את המכנה המשותף.

עמיר פרץ: זה מה שעושה הבית הזה – הוא חושף את המחלוקות, אבל גם נותן הזדמנות להתקרב.

עמיר פרץ: אני מאחל לך הצלחה רבה בתפקידך, שתייצג את מה שאתה מאמין בו, ונעשה יחד מאמץ למצוא תמיד מכנה משותף רחב ככל האפשר.

עמיר פרץ: בהצלחה.

אחמד טיבי: תודה רבה.

עמיר פרץ: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אני רוצה להשתתף כמו כולם בצערן של המשפחות השכולות; אותן משפחות שאיבדו את הבנים היקרים שלהן בלי שאיש צפה שתיפול על משפחה בישראל הודעה כל כך קשה, בזמן כל כך לא צפוי ובדרך כל כך איומה ונוראה.

עמיר פרץ: המדינה הזאת לא יכולה להרשות לעצמה בכל פעם מחדש שינוי בסדרי השכול.

עמיר פרץ: פעם היינו מדינה שכולם בה היו חרדים לרגע שבו חס וחלילה יקבלו הודעה על חייל בישראל, על חיילת בישראל, על אלה שמשרתים אותנו ועומדים בכל גבולות ישראל, והמאבק הזה תבע את קורבנותיו; ידענו שיש אימהות שנאלצות לקונן ולא לישון בלילה.

עמיר פרץ: אחר כך היתוסף לנורמה הישראלית אותו שכול של הקטל בדרכים.

עמיר פרץ: גם בכנסת אימצו מסורת של קריאת שמות כל הרוגי השבוע האחרון בכבישים, כדי לנסות ולמנוע התגברות של התופעה ואולי להעביר מסר לנהגים שגם כבישי ישראל הפכו לשדה קטל קשה ואכזרי.

עמיר פרץ: אחר כך הזדעזעה החברה הישראלית מהאלימות במשפחה – מרצח נשים, מאב ששורף את ילדיו.

עמיר פרץ: אלה תופעות שכולנו הזדע

עמיר פרץ: זענו מהן ולא מצאנו דרך להילחם בהן עד חורמה.

עמיר פרץ: אך אין שום סיכוי שנשלים אתן.

עמיר פרץ: עכשיו אנחנו עומדים מול תופעה חדשה: אלימות בקרב בני הנוער.

עמיר פרץ: אני רוצה לשאול את כולם, מדוע לא נעשה הכול?

עמיר פרץ: די בכך שהאימהות בישראל לא יכולות לישון בלילה כאשר ילדיהן נשלחים לחזיתות.

עמיר פרץ: די לנו בכך שאנו מכירים, כל אחד בפני עצמו, כל אחד במשפחתו, את החרדה הגדולה שתופסת אותנו כאשר בנינו מופקדים בידי טובי הקצינים והמפקדים ועדיין החרדה הזאת לא עוזבת אותנו.

עמיר פרץ: מדוע הגענו למצב שבו אם שילדיה נמצאים בבילוי לא יכולה לישון בלילה מחשש שחס וחלילה מפגש מקרי או איזו התרחשות שאין עליה שליטה תביא לכך שתיווצר במדינת ישראל נורמה שמשפחות מאבדות את ילדיהן?

עמיר פרץ: אני רוצה לומר ולשים דגש בנקודה אחת.

עמיר פרץ: חברי הכנסת תיארו כאן את מערכת החינוך ואת תפקידה.

עמיר פרץ: חברי הכנסת תיארו את מה שצריכה לעשות המשטרה ואת הדרך שבה היא צריכה להרתיע.

עמיר פרץ: אבל אני בא ותובע, אף שכולנו בטוחים שאין לנו היכולת לתת לנערים ולנערות בישראל איזה הווי אחר, למצוא מסגרות נוספות.

עמיר פרץ: אני אומר לכולנו: בעבר היו תנועות הנוער תשובה אמיתית, והיום אין שום חלק בבית הזה שיכול לומר שהוא מקופח בנושא הזה של תנועות נוער.

עמיר פרץ: במדינת ישראל יש תנועות נוער פוליטיות, וכל מפלגה מקיימת את תנועת הנוער שלה.

עמיר פרץ: יש תנועות נוער שהוקמו גם על-ידי המפלגות החרדיות, יש תנועות נוער מגוונות, ואין איש שיש לו סיבה להצהיר שהמסגרות האלה הן לא המסגרות שצריכות לקבל את מלוא הסיוע.

עמיר פרץ: אני פונה לכל חברי הכנסת להתאחד סביב החלטה לתבוע משר החינוך הנוכחי ומשר החינוך החדש, יהיה מי שיהיה, לראות בהגדלת תקציב תנועות הנוער בישראל יעד מרכזי ולהטיל על תנועות הנוער לפתח שיטות ודרכים, כדי לתת אפשרויות אחרות לנוער בישראל ולצמצם את האלימות הנוראה הזאת.

שמעון פרס: תודה רבה.

שמעון פרס: חברת הכנסת סופה לנדבר, אחריה – חבר הכנסת דני נווה.

סופה לנדבר: כבוד היושב-ראש, חבר הכנסת שמעון פרס, חברי הכנסת, אני זוכרת לפני כמה שנים, כאשר נפתח מסך הברזל, הוזמנתי להצטרף לאחת המשלחות לחבר המדינות.

סופה לנדבר: בריאיון בטלוויזיה שאלו אותי, ולא היה אפשר לגעת במדינת ישראל, אבל העם כולו שם, שלא ידע מה זה מדינת ישראל רצו לשמוע ולהרגיש ולדעת מה קורה אצלנו.

סופה לנדבר: וכששאלו אותי מה מאפיין את החברה הישראלית, בלי ספק עניתי מייד: יש שיר ובו המלים "אנחנו לא נפסיק לשיר".

סופה לנדבר: ואז חשבתי בעצם שזה מאפיין את החברה הישראלית.

סופה לנדבר: המלים האלו מעידות, שבימים קשים של שפל אנחנו יודעים לשמור על פרופורציה, אנחנו עם שלא הפסיק לחייך, אנחנו עם חזק במינו.

סופה לנדבר: עברו שנים.

סופה לנדבר: ואם היום היו שואלים אותי מה מאפיין את החברה הישראלית, לא הייתי מסתירה.

סופה לנדבר: בלי חיוך הייתי מורידה את הראש ואומרת: יש דבר שלא מוצא חן בעיני – האלימות בחברה הישראלית גדלה, וזה אחד הסימנים שלה.

סופה לנדבר: כולנו יודעים וזוכרים, שבימי בחירות אנחנו עורכים בחירות בבית-הספר התיכון בליך ברמת-גן.

סופה לנדבר: למה אנחנו עושים את זה?

סופה לנדבר: בעצם בני נוער וילדים מאפיינים מה שקורה בחברה הישראלית, הם ראי של החברה הישראלית.

סופה לנדבר: ואם יש אלימות אצל מבוגרים, אז יש אלימות גם בקרב הנוער.

סופה לנדבר: האלימות היא תוצאה של כמה דברים יחד: מצוקות של חברה, פערים כלכליים, קליטה לא טובה וקשה, שסע דתי-חילוני, שסע סוציו-אקונומי.

סופה לנדבר: כל הדברים האלה גורמים, לדעתי, לאלימות.

סופה לנדבר: אלה דברים קשים ביותר, שכאשר אנחנו לא מטפלים בהם אנחנו לא יכולים למנוע אלימות בחברה כולה ואלימות בקרב הנוער.

סופה לנדבר: דיברנו פה על כך שבעצם אנחנו יכולים להאשים את המשטרה.

סופה לנדבר: לדעתי זה לא נכון.

סופה לנדבר: יכולים להפנות אצבע מאשימה למשרד החינוך, אבל אני חושבת שקודם כול אנחנו צריכים לדבר על התא המשפחתי, שהוא תא קטן של החברה הישראלית.

סופה לנדבר: החינוך מתחיל מהבית.

סופה לנדבר: כשמלמדים ליחס כזה, קודם כול עושים זאת במשפחה, אחר כך בבית-הספר ואחר כך משטרה.

סופה לנדבר: משפחה היא תא קטן של החברה הישראלית.

סופה לנדבר: ואם במשפחה מלמדים את הילד אינטונציה, טון, סובלנות, יחס, הילד גדל אז בחברה בריאה והוא גדל כאדם שהוא חלק מהחברה, אבל אדם בריא בחברה הזאת.

סופה לנדבר: אני רוצה לנצל את ההזדמנות של פתיחת הכנסת ולפנות קודם כול לבית הזה ולחברי הכנסת ולהגיד שאנחנו משמשים דוגמה לחברה הישראלית.

סופה לנדבר: אנחנו נותנים טון בחברה הישראלית, אנחנו נותנים אינטונציה לחברה הזאת.

סופה לנדבר: ואם אנחנו יודעים להתנהג האחד כלפי רעהו בסובלנות, עם עודף טקט, אנחנו נותנים דוגמה לחברה הזאת.

סופה לנדבר: אם אנחנו יודעים להתנהג בכבוד, אז כל החברה מתחילה לעשות אותו דבר.

סופה לנדבר: אם כאן מותר – בכל החברה מותר.

סופה לנדבר: אם במקום הזה מותר – לכולם מותר.

סופה לנדבר: ואם אנחנו לא נעשה את זה, אנחנו ניצור בחברה הישראלית אגרסיה, חוסר סובלנות, תוקפנות – כל הדברים שגורמים למה שראינו.

סופה לנדבר: אני פונה לחברה הישראלית, ואני פונה לבית הזה: בואו ניתן דוגמה לחברה ולילדים להיות סובלניים, בלי אגרסיה, בלי תוקפנות, להיות חלק מחברה בריאה.

סופה לנדבר: אני חושבת שבדיון הזה אנחנו רק מתחילים.

סופה לנדבר: זה צעד ראשון, וההמשך יבוא אם כולנו ניתן לו יד.

סופה לנדבר: תודה.

שמעון פרס: תודה רבה.

שמעון פרס: חבר הכנסת דני נווה, שהוא חבר כנסת חדש, אני מקדם את פניו בברכה.

דני נוה: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, רבים מהם כלל אינם יודעים לדבר; רבים יודעים, אבל פוחדים; חלקם הינם פעוטות בני יומם, חלקם ילדים בוגרים.

דני נוה: יש להם מכנה משותף אחד: כולם יודעים לבכות, אלא שאת בכיים איננו שומעים, וכשאנחנו שומעים, זה מאוחר מדי.

דני נוה: כולנו נזעקים, ובצדק, למראה תמונות זוועה מחרידות ממרחקים, אבל כאן אצלנו, בעשרות אלפי בתים בישראל, ילדים – בנים ובנות, בני כל הגילים ובני כל העדות – נופלים קורבן להתעללות ולאלימות במשפחה.

דני נוה: אדוני היושב-ראש, אכן, זה נאומי הראשון בכנסת, ומעבר לכל הסוגיות הלאומיות שאני אישית מתכוון לעסוק בהן כאן כחבר כנסת, כדי למלא את תפקידי בבית הזה, מצאתי לנכון לשאת את נאומי הראשון דווקא למען הנכסים היקרים ביותר שיש לנו, למען הילדים שלנו.

דני נוה: באוניברסיטה העברית בירושלים נעשה זה לא כבר מחקר שממצאיו מדהימים ומזעזעים; הם מעוררי חלחלה ממש.

דני נוה: במחקר הזה נמצא, שלמעלה מ-24,000 ילדים נופלים מדי שנה קורבן להתעללות ולאלימות.

דני נוה: ואלה רק המקרים המדווחים לרשויות; הנתונים עוד קשים הרבה יותר.

דני נוה: לפי מחקרים שנעשו בעולם, יש מספר הרבה יותר גדול של מקרי התעללות ואלימות נגד ילדים מאשר אלה שמדווחים לרשויות.

דני נוה: המצב חמור עד כדי כך, מבחינת היקף הבעיה ומספר בתי האב בישראל שבהם התופעה הזאת מתרחשת, שאנחנו צריכים לחשוב על כך, שבשעה הזאת או בשעות האלה שבהן אנחנו מקיימים בכנסת את הדיון החשוב הזה, באחד הבתים בישראל, ואולי ביותר מאשר בית אחד בישראל, יש ילד רך וחסר הגנה שזועק לעזרה ואולי אין מי ששומע ואין מי שמושיט את ידו לעזרה.

דני נוה: אדוני היושב-ראש, בכוונתי להניח בקרוב על שולחן הבית הצעת חוק להקמת רשות ממלכתית להגנת הילד בישראל.

דני נוה: הרשות תקדם ותעודד מדיניות ופעילות למניעת הזנחה והתעללות בילדים.

דני נוה: הרשות תעסוק בהעמקת החינוך והמודעות למצוקתם של הילדים, ונוסף על כך היא תתאם את פעילות משרדי הממשלה, הרשויות המקומיות וגופים אחרים העוסקים בנושא.

דני נוה: הרשות תקיים מעקב ובקרה על פעילות משרדי הממשלה ותפעל להעמקת המודעות הציבורית למצוקתם של הילדים.

דני נוה: הרשות תעודד גם ותסייע להקמתם ולניהולם של מרכזים למען הילד בישראל.

דני נוה: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אנחנו צריכים לדעת, שמקרי ההתעללות והאלימות נגד ילדים בישראל מדווחים היום למעשה לארבעה גופים שונים: משטרת ישראל, משרד הבריאות, מחלקות הרווחה ברשויות המקומיות, שירות המבחן לנוער במשרד העבודה והרווחה, ובוודאי שכחתי גורם נוסף.

דני נוה: אחת הבעיות היסודיות שאנחנו נתקלים בהן בתופעה הזאת היא, שיש ילדים ובני נוער לא מעטים שנופלים בין הכיסאות של הרשויות השונות.

דני נוה: אדוני היושב-ראש, אתה בוודאי יכול להעיד מניסיונך כראש הממשלה, אני יכול להעיד מניסיוני הצנוע כמזכיר הממשלה, שיש מקרים שבהם נחוצה רשות ממלכתית אחת שעולה על כל משרדי הממשלה, ונכון הוא שרשות כזאת תקום במסגרת משרד ראש הממשלה כדי שתוכל באמת לתאם ולדחוף את הדברים הללו.

דני נוה: יש אולי שני מודלים שכבר קיימים.

דני נוה: יש הרשות למלחמה בסמים שפועלת במסגרת משרד ראש הממשלה ויש הרשות למען האישה שפועלת גם היא במסגרת משרד ראש הממשלה.

ראובן ריבלין: רשות לקידום מעמד האישה.

דני נוה: הרשות לקידום מעמד האישה.

דני נוה: זה אכן שמה הרשמי.

דני נוה: ביומי הראשון בכנסת זימנתי גם דיון בהשתתפות הגופים הוולונטריים שעוסקים בנושא הילדים והנוער.

דני נוה: היו שם היום נציגי המועצה לשלום הילד, האגודה הבין-לאומית לזכויות הילד, האגודה להגנת הילד ועמותה למען נוער במצבי סיכון ומצוקה.

דני נוה: הארגונים הללו, אני חייב לומר, עושים מלאכת קודש בעבודה למען ילדים ובני נוער בישראל, ולדעתי הם צריכים לדעת, שכולנו, כל חברי הכנסת, דלתנו צריכה להיות פתוחה ואוזננו צריכה להיות קשבת לסייע להם בפעולתם החשובה והמסורה למען הילדים והנוער בישראל.

דני נוה: אבל, כפי שאמרתי, לא די בעבודה של ארגונים התנדבותיים.

דני נוה: מה שנחוץ לנו, לדעתי, זו רשות ממלכתית שתפעל במסגרת משרד ראש הממשלה ותינק את כוחה ואת סמכותה מהבית הזה, מהמחוקק, מהכנסת בישראל.

דני נוה: אני רוצה להציע גם, ברשותך, אדוני היושב-ראש, ברשותכם, חברי הכנסת, הצעה אחת נוספת.

דני נוה: אני סבור, שגם הכנסת צריכה להקים ועדה קבועה למען הילד בישראל.

דני נוה: לנוכח ההידרדרות המסוכנת והדיווחים שכולנו עדים להם בתקופה האחרונה, אני חושב שראוי שבכנסת תהיה ועדה קבועה, שתעמיק את המודעות הציבורית למצבם של הילדים ולא תיתן מנוח לרשויות שעוסקות בנושא.

דני נוה: אני מתכוון לפנות לוועדת הכנסת, ברגע שתקום ועדת הכנסת – פניתי פנייה ראשונה לראשי הוועדה המסדרת, אבל הדבר, אני מבין, מכוח סמכות תקנון הכנסת, מכוח סמכות ועדת הכנסת – להקים ועדה קבועה, ואני לא מדבר על תת-ועדה, כמו שהיה בעבר, ואני לא מדבר על איזו ועדה זמנית.

דני נוה: אני חושב, שהילדים בישראל ראויים שתהיה ועדה קבועה בבית הזה שתפעל למענם, למען הילדים ולמען בני הנוער בכל המישורים, גם במישור שעליו דיברתי, של התעללות בילדים ואלימות נגד ילדים, גם למען ילדים שהם חסרי בית בכל המישורים.

דני נוה: ועדה קבועה כזאת, ראוי שהבית הזה יקים אחרי כל כך הרבה שנים.

דני נוה: אדוני היושב-ראש, הילדים, הקורבנות המסכנים והאומללים יכולים לעשות מעט מאוד למען עצמם.

דני נוה: לכן, זו חובתנו, זו האחריות שמוטלת עלינו, שלא להישאר אדישים והדיון כאן היום יניב גם תוצאות מעשיות.

דני נוה: יש בינינו בבית הזה חילוקי דעות קשים בסוגיות לאומיות, מדיניות וחברתיות.

דני נוה: מנגד, אנחנו מדברים, ובצדק, על פיוס ועל אחדות העם.

דני נוה: בואו נתחיל את הפיוס והאחדות במאבק של כולנו למען הילדים בישראל, כי למען הילדים אין קואליציה ואין אופוזיציה.

דני נוה: למען הילדים אין שמאל ואין ימין.

דני נוה: למען הילדים אין דתיים ואין חילונים.

דני נוה: למען הילדים אין יהודים ואין ערבים.

דני נוה: כולנו כבני אנוש, כבני-אדם, כחברי כנסת צריכים להתאחד ולפעול למענם.

שמעון פרס: תודה רבה לך.

שמעון פרס: עכשיו אני מזמין את חבר הכנסת יאיר פרץ, שגם הוא נבחר חדש.

שמעון פרס: אני חייב להגיד, שזה תקדים בכנסת, שחבר כנסת חדש צריך לברך חבר כנסת שגם הוא חדש.

שמעון פרס: העצה היחידה שאני יכול לתת לך בתור ותיק חברי הכנסת היא, שהברכה צריכה להיות מצד אחד קולעת ומצד שני חסכונית.

שמעון פרס: זה על חשבונך.

שמעון פרס: בבקשה.

שמעון פרס: אחריו – חברת הכנסת נעמי חזן.

יאיר פרץ: כמסורת המקובלת אני מברך את קודמי, ידידי חבר הכנסת דני נווה, על דבריו המאלפים.

יאיר פרץ: דני נווה אומנם חבר כנסת חדש, אך ניסיונו בחיים הפוליטיים ומעורבותו בעבר במוקדי קבלת החלטות בוודאי יתרמו רבות לעבודה בבית הזה.

יאיר פרץ: אני מאחל לו, כשם שאני מאחל לעצמנו, חברי הכנסת, הצלחה רבה בהמשך הדרך.

יאיר פרץ: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, ברשותכם, אני רוצה תחילה לשלוח תנחומים והשתתפות בצערן של משפחות הנערים, משפחת יעקובוביץ' ומשפחת רביב, שאיבדו את יקיריהן בשל אלימות פושעת.

יאיר פרץ: אדוני היושב-ראש, אנו חיים באקלים ובתרבות של אלימות חברתית קשה – אלימות במשפחה, אלימות וקטל בכבישים, אלימות בבתי-הספר, אלימות במקומות בילוי.

יאיר פרץ: לפנינו מחלה חברתית שמחייבת התגייסות מערכתית של כל המערכות – החינוך, הרווחה, הבריאות, המשפט ואכיפת החוק.

יאיר פרץ: אין ספק, שחולשת החברה, בגלל הפיצול, הניכור והקיטובים, גורמת להחמרת הבעיה ולעלייה בעוצמתה.

יאיר פרץ: חברי הכנסת, אדוני היושב-ראש, הבריונות ומקרי הרצח מעידים על עליית מדרגה מסוכנת.

יאיר פרץ: האלימות מכה שורשים עמוקים בחברתנו, ובאחריות כולנו לשנות מציאות זו.

יאיר פרץ: המנהיגות בכל הרמות, הממשל והמנהיגות הדתית צריכים לקרוא יחד וגם בנפרד לאחריות אישית ולהקפדה ביחסי האדם לזולתו ולשלול כל התנהגות אלימה.

יאיר פרץ: הקודים האלה צריכים הפנמה על-ידי קריאה משותפת של כל המנהיגים בארץ ועל-ידי פעילות שוטפת בתחום ההסברה, החינוך, המניעה וההרתעה.

יאיר פרץ: אדוני היושב-ראש, אחת ההשפעות העיקריות על התנהגות הנוער והחברה בישראל היא החינוך.

יאיר פרץ: לצערנו, אין חינוך מספיק לערכים היום.

יאיר פרץ: כשמחנכים מגיל ינקות לערכים של "ואהבת לרעך כמוך" ו"מה ששנוי עליך אל תעשה לחברך" ו"דרך ארץ קדמה לתורה" – ערכים יהודיים שורשיים שלאורם התחנכו כל הדורות – מרחיקים את בני הנוער מהאלימות.

יאיר פרץ: אדוני היושב-ראש, חינוך לערכים במערכת החינוך ובמשפחה זהו הפתרון העיקרי לבעיית האלימות.

יאיר פרץ: בעניין זה אי-אפשר שלא להזכיר את התקשורת, כמובן.

יאיר פרץ: בעניין זה יש אחריות מיוחדת לכלי התקשורת, אשר ביכולתם ליצור תהודה ומודעות לאזרחות טובה ולהציב את נושא האלימות על סדר-היום הציבורי והחברתי.

יאיר פרץ: אדוני היושב-ראש, מניסיוני כעובד סוציאלי ויועץ בכיר לשר העבודה והרווחה – עדיין יש גורמים שמכבידים על המאמץ להתמודד עם האלימות.

יאיר פרץ: הראשון, אי-דיווח.

יאיר פרץ: אנשים נמנעים מלדווח על בעיית האלימות בגלל סטיגמה, פחד או חוסר אמון במוסדות החברה.

יאיר פרץ: אם אין דיווח, אין כמעט יכולת לתת הגנה ולמנוע את התופעה.

יאיר פרץ: הדבר השני, המערכת המשפטית.

יאיר פרץ: היא חייבת להחמיר בגזרי-דין נגד אנשים אלימים המסכנים את חיינו.

יאיר פרץ: עם זאת, ההתמודדות עם בעיית האלימות חייבת להיות מערכתית ובין-תחומית.

יאיר פרץ: אדוני היושב-ראש, אני מציע להקים ועדת כנסת מיוחדת ומשותפת לכמה ועדות כדי להעמיק בלימוד התופעה ולהציע פתרונות המחייבים את כל גורמי החברה הנוגעים בדבר, כשהיעד צריך להיות אי-השלמה עם התנהגות אלימה.

יאיר פרץ: כמו כן, אני פונה מעל במה זו לכל הגורמים הרלוונטיים במדינת ישראל לתת כתף על מנת למגר את התופעה הקשה של האלימות בחברתנו.

יאיר פרץ: תודה רבה.

שמעון פרס: תודה רבה לך.

שמעון פרס: אפילו קיצרת.

שמעון פרס: חברת הכנסת נעמי חזן.

שמעון פרס: אחריה – חבר הכנסת אליעזר זנדברג.

נעמי חזן: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, בראשית דברי ברצוני לברך את חבר הכנסת יאיר פרץ על נאום הבכורה שלו בכנסת החמש-עשרה.

נעמי חזן: אני מקווה שתתרגל מהר מאוד לאורחות הבית הזה, שנמצא דרך לשתף פעולה ושתוכל למצות את כישוריך בעבודתך בכנסת.

נעמי חזן: ברכות חמות על היבחרך לכנסת ישראל.

נעמי חזן: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, שמעתי חלק ניכר מהנאומים כאן היום, ואני רוצה להדגיש בדברי שני נושאים מרכזיים.

נעמי חזן: נושא אחד הוא נושא שלצערי הרב לא הוזכר מספיק.

נעמי חזן: בשבוע האחרון מדינת ישראל סוערת ורוגשת.

נעמי חזן: כל התקשורת עוסקת בנושא אלימות בני הנוער, והיו די הרבה ראיונות עם בני הנוער עצמם.

נעמי חזן: התימה המרכזית שהועלתה על-ידי בני הנוער בראיונות האלה – ואני כמעט מצטטת אותם מלה במלה – למה אתם מלינים?

נעמי חזן: מה זה?

נעמי חזן: – אני גבר; אני אשמור על כבודי.

נעמי חזן: שואלים עוד והם אומרים: בטח, אני אראה להם, מה, אני פראייר?

נעמי חזן: – אני גבר.

נעמי חזן: וכך זה נמשך.

נעמי חזן: אז גבר הוא מי שלא נותן למישהו, חס ושלום, לפגוע בכבודו, וכדי להוכיח שאתה גבר כבר בגיל 12, 13 או 14, אתה משתמש באלימות.

נעמי חזן: קודם האלימות היא כלפי חברים, ואחר כך האלימות הזאת מופנית כלפי נשים.

נעמי חזן: רק בחודשים האחרונים היה מקרה מזעזע של אונס קבוצתי ברמת-השרון.

נעמי חזן: למה?

נעמי חזן: כי האדם הוא גבר, הוא מוכיח שהוא גבר, ואז הוא מתבגר, הוא מרביץ לאשתו, וגם זה נחשב במסגרת הנורמה של להיות גבר.

נעמי חזן: אחר כך, ביותר מדי מקרים, האדם הזה גם רוצח את אשתו.

נעמי חזן: למה?

נעמי חזן: כי הוא מוכיח שהוא גבר.

נעמי חזן: ואחר כך, ואולי זה המקרה המזעזע ביותר, אחרי שהוא הרביץ לאשתו הוא שורף את ילדיו.

נעמי חזן: למה?

נעמי חזן: מישהו יפגע בכבודו?

נעמי חזן: הוא יוכיח שהוא גבר.

נעמי חזן: מה שמתחיל באלימות בקרב בני נוער הופך מהר מאוד לאלימות נגד נשים.

נעמי חזן: אני רוצה להשיא עצה להרבה מבני הנוער שמשתמשים במושג הזה:

נעמי חזן: אם אתם באמת רוצים להיות גברים, תהיו באמת גברים.

נעמי חזן: ומה גבר עושה?

נעמי חזן: – גבר מרסן את עצמו, גבר מתאפק, גבר באמת חזק הוא אף פעם לא אלים.

נעמי חזן: אם אנחנו יכולים היום, מעל דוכן הכנסת, לשנות את הנורמה הזאת שגבר חייב להיות אלים, ולהוכיח את הנורמה האמיתית, שרק גבר חזק הוא גם גבר שמרסן את עצמו, ייתכן מאוד שנעשה הרבה.

נעמי חזן: זו הנקודה הראשונה.

נעמי חזן: אבל אני רוצה לקשר את הנקודה הזאת לנקודה שנייה, שהיא לא פחות חשובה.

נעמי חזן: יש איזה יתרון, לא גדול, בזה שיושבים כבר בכמה כנסות ושומעים את הדיונים שחוזרים על עצמם.

נעמי חזן: באיזשהו מקום אני מתקוממת על הצורך העז שיש בבית הזה להמציא מחדש את הגלגל.

נעמי חזן: הרי הכנסת השלוש-עשרה הקימה ועדה פרלמנטרית לעסוק בנושא האלימות בקרב בני נוער.

שמעון פרס: נעמי, את צריכה להתקדם.

נעמי חזן: אני כבר מסכמת.

שמעון פרס: תודה.

נעמי חזן: בראש הוועדה הזאת עמד חבר הכנסת דאז בני טמקין.

נעמי חזן: בכנסת הקודמת ההמלצות האלה אושררו.

נעמי חזן: הבעיה היא לא בהמלצות.

נעמי חזן: יש לנו כל החומר המקצועי.

נעמי חזן: יושב פה חבר הכנסת הטרי מתן וילנאי, שמכיר את כל החומר הזה.

נעמי חזן: אם מישהו היה מיישם את ההמלצות, התמונה הייתה נראית אחרת לחלוטין.

נעמי חזן: לכן, מן הון להון, דרוש שינוי בנורמות, קרי: להיות גבר זה להיות לא אלים, ובתוספת לכך אכיפה, יישום וביצוע כל ההמלצות הכתובות.

נעמי חזן: אני חושבת שאנחנו יודעים מה לעשות, רק חבל מאוד שאנחנו לא עושים זאת.

נעמי חזן: תודה, אדוני.

שמעון פרס: תודה לך.

שמעון פרס: חבר הכנסת אליעזר זנדברג.

שמעון פרס: אחריו – חבר הכנסת נסים זאב.

אליעזר זנדברג: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, קודם כול אני רוצה לברך את אדוני היושב-ראש על כך שהדיון הראשון שבחרת לפתוח בו את דיוני הבית הוא באמת בנושא כל כך חשוב, נושא שמעסיק את החברה בישראל כל-כולה לא רק בימים האחרונים אלא לאורך תקופה ארוכה.

אליעזר זנדברג: אני חושב שזה מהלך נכון וחשוב.

אליעזר זנדברג: שמעתי כאן חלק מהחברים שדיברו.

אליעזר זנדברג: נכון, גם בכנסות קודמות עסקו בנושא.

אליעזר זנדברג: אבל אני חושב, שהיתרון בדיון פרלמנטרי ובליווי פרלמנטרי של הבעיה הוא יתרון חשוב ועניין שבפירוש צריך להמשיך בו גם בכנסת הזאת.

אליעזר זנדברג: חבר הכנסת פרץ, שזו ההזדמנות עבורי לברך אותו על דבריו הראשונים כאן, הציע להקים ועדה מיוחדת.

אליעזר זנדברג: אדוני היושב-ראש, אני סבור – ולשם כך נטלתי את רשות הדיבור – שמן הראוי שוועדת החינוך תקים מתוכה ועדת משנה, שתעסוק באספקט הרחב של הנושא, כי מדובר כאן בסוגיה רחבה מאוד.

אליעזר זנדברג: בזמן האחרון כולנו נוטים משום-מה לעסוק במה שקורה בין השעות 08:00 ו-12:00, או בין השעות 08:00 ו-16:00, כלומר בבתי-הספר.

אליעזר זנדברג: אבל מדובר כאן בנושא מורכב, שמחייב התייחסות רובד אחר רובד.

אליעזר זנדברג: יש נושא מינון האלימות בשידורי הטלוויזיה והדירוג.

אליעזר זנדברג: אולי נדרש דירוג אחר של שידורי טלוויזיה אלימים ואחרים ושל השעות שבהן המשדרים האלה משודרים – מי צופה בהם בכל שעה ושעה.

אליעזר זנדברג: יש נושא הפעילות בבתי-הספר ובתנועות הנוער.

אליעזר זנדברג: יש נושא מודעות ההורים, הפעילות בקרב ההורים.

אליעזר זנדברג: כמה אנשים בארץ הזאת מדברים עם הילדים שלהם בשיחה רגועה, ולא תוך כדי עיסוקים אחרים, ומקדישים זמן לנושא הספציפי הזה?

אליעזר זנדברג: כמה אנשים מודעים למה שהילדים שלהם עושים כשהם נמצאים בחוץ עם חברים, או במסגרות אחרות?

אליעזר זנדברג: יש נושא שיתוף הפעולה, בירור דרכי הטיפול של המשטרה והמלחמה, שהמשטרה לוקחת בה חלק, נגד תופעת האלימות.

אליעזר זנדברג: אני רוצה להוסיף כאן מתחום ניסיוני כסגן שר החינוך, התרבות והספורט, שעסק אך ורק בתחום הספורט, גם את פעילות הספורט, כי ספורט, ככל שהוא נושא שאנחנו יכולים לראות בו ביטוי לרגשות או לפעולות אלימות, יכול להיות גם נושא מגשר, נושא מקרב.

אליעזר זנדברג: כאשר אתה רואה את הכוכבים של הקבוצה שלך יורקים על שופט, אתה מבין מסר אחד; כשאתה רואה אותם משתפים פעולה בפעולות נגד אלימות ומשתפים פעולה בפעולות של הסברה וחינוך, אתה מקבל מסר אחר.

אליעזר זנדברג: אין ספק שגם נושא הספורט יכול להיות חלק מן התחומים שאותה ועדת משנה תעסוק בהם.

אליעזר זנדברג: לכן, וכאן אסיים את דברי ואותיר חלק משלוש הדקות לנואם הבא – אדוני היושב-ראש, אני מציע שכבר עכשיו נשקול הקמתה של אותה ועדת משנה, או נקרא להקמתה של אותה ועדת משנה במסגרת ועדת החינוך.

אליעזר זנדברג: אינני יודע מי ישב שם.

אליעזר זנדברג: אבל מה שחשוב הוא, שהוועדה הזאת תשמש ועדת מעקב קבועה אחר הנושא ותיגע בכל התחומים ובכל הרבדים השונים של הבעיה, תוך כדי שיתוף פעולה עם כל הגורמים הקיימים.

אליעזר זנדברג: רצון טוב ותוכניות טובות יש.

אליעזר זנדברג: אני חושב שאנחנו יושבים על הצומת שבו אנחנו יכולים לדרוש את הביצוע של אותן תוכניות.

אליעזר זנדברג: תודה רבה.

שמעון פרס: תודה לך.

שמעון פרס: רשות הדיבור לחבר הכנסת נסים זאב, שגם הוא חבר כנסת חדש.

ראובן ריבלין: לחבר הכנסת גולדשמידט יש הודעה בדבר הקמת ועדה.

שמעון פרס: כן, ביקשתי שיצלצלו היות שצריך להצביע על כך.

שמעון פרס: אחרי הצלצול אתן לחבר הכנסת אלי גולדשמידט את רשות הדיבור.

שמעון פרס: בבקשה.

נסים זאב: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, הילד איננו ואני אנה אני בא?

נסים זאב: האם נוכל לענות באמת ובתמים על השאלה: ידינו לא שפכו את הדם הזה ועינינו לא ראו?

נסים זאב: כולנו מכירים את פרשת העגלה הערופה בנחל.

נסים זאב: שם יוצאים זקני העיר, שופטי ישראל, ומתוודים על דם נקי שנשפך.

נסים זאב: בימים אלו אנו חשופים לרעידת אדמה חברתית, המזעזעת את אמות הסיפין של בסיס קיום החברה הישראלית.

נסים זאב: מעשי הרצח המזעזעים שאירעו לאחרונה נתנו ביטוי כואב וטרגי לתופעת האלימות המתמשכת וגוברת זה זמן רב.

נסים זאב: האלימות הגוברת והולכת מכה בכל חלקה טובה ופוגעת, כדרכה של אלימות, בשכבה החלשה של החברה, בחסרי הישע, בנשים, במוגבלים, בקשישים ובילדים.

נסים זאב: במיוחד אנו נחרדים ומזדעזעים לראות, כי האלימות תופסת מקום נכבד בין כותלי בתי-הספר ומתרחשת מתחת לאפם של המורים והמחנכים.

נסים זאב: דומני כי תהיה זו צביעות להביע שאט נפש וזעזוע מהאלימות כאשר אנו פוסחים על שתי הסעיפים.

נסים זאב: מחד גיסא אנו שואפים לחנך למוסר טהור ולערכים של צדק חברתי, אהבת הזולת וכבוד האדם, ומאידך גיסא אנו מזינים את נפש הילדים והנוער בחומר רב, המשפיע על כל החושים ומרעיל כל חלקה טובה בנפש הילד.

נסים זאב: הילדים חשופים לתוכניות טלוויזיה ולסרטי קולנוע רוויי אלימות ותכנים בלתי מוסריים בעליל.

נסים זאב: זו תהיה אשליה מצדנו לצפות מן הילדים שיסננו את החומר הרב שבו אנו מזינים אותם וינהגו בצורה ביקורתית כלפי הסרטים שבהם הם צופים.

נסים זאב: דומני כי תהיה זו תמימות להאמין ביכולתם של הילדים לנהוג כך.

נסים זאב: לפיכך אני פונה לחברי הבית הזה בבקשה להביט במציאות נכוחה ולהבין כי אי-אפשר לפסוח על שתי הסעיפים.

נסים זאב: החינוך לשוויון ולכבוד האדם חייב לשאוב את כוחו משורשינו היהודיים ומערכי הנצח של עם ישראל ותורתו.

נסים זאב: מערכת החינוך חייבת לערוך שינוי פנימי ולהגביר את שעות לימודי היהדות תוך חיזוק הקשר למורשת אבות האומה, שהם הורו לנו כי הערך החשוב ביותר שעליו מושתת קיום התורה כולה הוא: "ואהבת לרעך כמוך".

נסים זאב: לאורך התנ"ך כולו אנו נדרשים לאהוב את הזולת ולנהוג בחסד וברחמים עם כל ברואי עולם.

נסים זאב: שמעתי על הצעות רבות להתמודד עם בעיית האלימות, אולם כולן בבחינת טיפול במחלה ממארת אשר כבר התפשטה ופגעה באיברי האדם.

נסים זאב: אני דורש, כי הטיפול יהיה טיפול מונע, שייתן חיסון לנפש הנוער והילדים לאורך כל ימי חייהם.

נסים זאב: יש לנקוט צעדים מעשיים נגד סרטי הטלוויזיה, הקולנוע, הווידיאו והאינטרנט הבלתי-מבוקר, המסממים את החברה.

נסים זאב: יש לאסור הקרנת סרטי אלימות, סרטי פורנוגרפיה ואונס וכיוצא בזה.

נסים זאב: יש להקים גוף בקרה לטלוויזיה, ובמיוחד לטלוויזיה החינוכית, אשר בראשו יעמדו אנשי חינוך ומתפקידו יהיה לקבוע אמות מידה להקרנת סרטים ולבקרה כבעבר, דהיינו צנזורה.

נסים זאב: להחזיר את הצנזורה.

נסים זאב: הבקרה חייבת להיות גם בכל מוקדי הבידור למיניהם, דוגמת פאבים וכיוצא בהם – – –

ראובן ריבלין: – – –

רחבעם זאבי: בנאום בכורה לא מפריעים.

נסים זאב: לא נורא; הוא יכול להפריע.

נסים זאב: אני לא מתרגש.

שמעון פרס: לא, לא, תן לו לגמור.

שמעון פרס: באמת, בואו נשמור על השקט.

נסים זאב: הפאבים הם המושכים רבים מבני הנוער לצריכת אלכוהול, הטומנת בחובה פוטנציאל של אלימות.

נסים זאב: במקביל יש להקים מיידית גוף שיכלול אנשי רוח מכל שכבות החברה הישראלית, אשר יתמודד עם השאלה כיצד מחדירים ערכי מוסר ויהדות לנוער בישראל.

נסים זאב: אסיים בקריאה לכולנו, אזרחים כנבחרי ציבור, לחשבון נפש, לגלות אחריות מוסרית בכל פעולה ופעולה היוצאת מתחת ידינו ולזכור כי כל אמרה היוצאת מפינו עלולה או עשויה להוות מקור לחיקוי של מי שתולה עיניו בנו, ובעיקר כוונתי לדור העתיד שלנו.

נסים זאב: לא תמיד אנו מודעים לעוצמת ההשפעה של מעשינו ודברינו, ולכן אנו נדרשים למשנה זהירות ולהיות חדורי תחושת אחריות.

נסים זאב: רק בדרך זו נוכל, אולי, להתחיל להתמודד בצורה נכונה ויעילה עם תופעת האלימות.

נסים זאב: אסיים בדברי הנביא מיכה: "הגיד לך אדם מה טוב ומה ה' דורש ממך כי אם עשות משפט ואהבת חסד והצנע לכת עם אלהיך".

שמעון פרס: תודה רבה לך.

שמעון פרס: חברי הכנסת, לקראת סיום, אחרון הדוברים יהיה חבר הכנסת מתן וילנאי, הוא גם יציע הצעת סיכום.

שמעון פרס: לפני זה חבר הכנסת אלי גולדשמידט, שנבחר גם להיות יושב-ראש הוועדה המסדרת, יביא הצעה בעניין הרכב ועדת כספים זמנית אד-הוק, בעניין פניית מבקר המדינה בדבר הארכת מועד לפי סעיף 10(ו) לחוק מימון מפלגות, התשל"ג–1973.

שמעון פרס: אחרי זה תהיה הצבעה.

שמעון פרס: אחרי שמתן ידבר הוא יציע את ההצעה לסיכום, תהיה גם הצעת סיכום מטעם ש"ס, ואחר כך נצביע על שתי ההצעות האלה.

שמעון פרס: בבקשה.

אלי גולדשמידט: אדוני, לפי מיטב ידיעתי ש"ס הצטרפה להצעה שלנו – –

שמעון פרס: כן?

אלי גולדשמידט: – – והיא לא מגישה הצעה נפרדת.

אלי גולדשמידט: למיטב ידיעתי, כך מסר לי חבר הכנסת יצחק כהן.

שמעון פרס: אמרו לי שהם עומדים להביא הצעה.

שמעון פרס: מה המצב?

שמעון פרס: ש"ס הצטרפה?

שמעון פרס: אתם הצטרפתם להצעת הרוב?

נסים זאב: – – –

שמעון פרס: טוב, בבקשה.

קריאה: – – –

שמעון פרס: לא, הם נתנו לי.

שמעון פרס: זה בסדר.

שמעון פרס: בבקשה, אלי.

קריאה: – – –

שמעון פרס: רבותי, זה בסדר.

שמעון פרס: בבקשה, חבר הכנסת גולדשמידט.

אלי גולדשמידט: אדוני היושב-ראש, קודם כול, כמיטב המסורת של הבית הזה אני רוצה לברך את חבר הכנסת נסים זאב על נאום הבכורה שלו.

אלי גולדשמידט: כפי שלמדתי, חבר הכנסת נסים זאב שימש סגן ראש עיריית ירושלים עד הבחירות האחרונות, עסק בתחום נושאי הרווחה בעיקר, וכפי שגם למדתי – הנושא של עזרה לזולת, העזרה למתקשים, לקשישים, לחלשים, היה נר לרגליו, ואני משוכנע ומברך אותך שתמשיך בפועלך זה גם בבית-המחוקקים וכמובן בתחומים אחרים.

אלי גולדשמידט: ברכות ובהצלחה.

אלי גולדשמידט: אני אקרא את ההחלטה: הוועדה המסדרת החליטה, בישיבתה היום, להקים ועדת כספים אד-הוק לדיון בבקשה להארכת מועד להגשת דוחות על תוצאות ביקורת החשבונות של הסיעות בכנסת לתקופה שבין 1 בינואר 1998 עד 31 בדצמבר 1998, שיש להגישו עד 1 ביולי 1999.

אלי גולדשמידט: הבקשה היא להאריך את המועד עד 25 ביולי 1999, שהוא המועד שבו על מבקר המדינה להגיש ליושב-ראש הכנסת דוח בדבר החשבונות של סיעות האם ושל סיעות הרשומות שהשתתפו בבחירות לרשויות המקומיות שנתקיימו בנובמבר 1998.

אלי גולדשמידט: במלים אחרות, הוועדה שתוקם, שאני אקרא את שמות חבריה כרגע, תעסוק אך ורק בנושא הזה, ואנחנו נקיים על כך ישיבה מחר ב-10:00.

אלי גולדשמידט: בוועדה יהיו 15 חברים כדלקמן: אלי גולדשמידט, כמובן כל אחד יודע לאיזו סיעה הוא שייך, ישראל כץ, דוד טל, חיים אורון, רומן ברונפמן, אברהם פורז, דליה רבין-פילוסוף, יורי שטרן, רחבעם זאבי, טלב אלסאנע, משה גפני, יגאל ביבי, מוחמד ברכה, עמיר פרץ ועזמי בשארה.

אלי גולדשמידט: אלה כולם, כל אחד מהם, נציג של סיעה בכנסת, קרי 15 חברים.

אלי גולדשמידט: תודה.

אלי גולדשמידט: אני מבקש – – –

שמעון פרס: מי בעד – ירים את היד.

שמעון פרס: תודה.

שמעון פרס: מי נגד?

שמעון פרס: אין.

שמעון פרס: בעד הצעת הוועדה המסדרת – רוב

שמעון פרס: הצעת הוועדה המסדרת להקים ועדת כספים זמנית לעניין פניית מבקר המדינה בדבר הארכת מועד לפי סעיף 10(ו) לחוק מימון מפלגות, התשל"ג–1973, נתקבלה.

שמעון פרס: אחרון אחרון חביב, חבר הכנסת החדש – – –

רחבעם זאבי: – – –

שמעון פרס: סליחה, אני חייב להודיע שההצעה התקבלה.

שמעון פרס: אחרון חביב – – –

רחבעם זאבי: אתה קובע – – –

שמעון פרס: אני קובע שההצעה התקבלה.

שמעון פרס: חבר הכנסת מתן וילנאי, ברכת הבית נתונה לך.

מתן וילנאי: תודה רבה.

מתן וילנאי: כבוד היושב-ראש, כנסת נכבדה, יבגני יעקובוביץ' בן ה-16 נרצח ביום חמישי לפני שבועיים.

מתן וילנאי: גלעד רביב בן ה-15 נרצח לפני כמה ימים בירושלים על-ידי נער בן 19.

מתן וילנאי: חיים צעירים אלה, שחברה מתוקנת אמורה לשמור ולטפח, נגדעו ללא סיבה וללא תכלית.

מתן וילנאי: אני שולח מעל בימת הכנסת את השתתפותי העמוקה בצער משפחות הנערים שנותרו עם פצע פתוח של כאב, אובדן ותסכול עמוק.

מתן וילנאי: צר לי על ששני מקרי הרצח הללו הם שעוררו את מודעות הציבור והתקשורת לבעיית האלימות בקרב הילדים ובני הנוער.

מתן וילנאי: כולנו בחרנו להעלים עין ולטאטא אל מתחת לשטיח, שטיח עבה של שתיקה, שם צמחה לה תרבות של אלימות באין מודה ובאין מפריע.

מתן וילנאי: חיינו בגן-עדן של שוטים עד אשר האכיל אותנו הנחש פרי עץ הדעת, בצורה של מעשי רצח מזוויעים.

מתן וילנאי: הטיפול באלימות הנוער מחייב התייחסות מורכבת ביותר.

מתן וילנאי: אין פתרונות קסם אמיתיים לתופעה זו, היונקת ממקורות רבים ושונים, ואין כל תוכנית התערבות קצרת טווח אשר יכולה לפתור את הנושא.

מתן וילנאי: עם אלימות בקרב ילדים ובני נוער אסור להתמודד רק באמצעים של אכיפה וענישה.

מתן וילנאי: מי שמאמין בפתרונות מהירים לא מתכוון לפתור את הבעיה, אלא רק לזכות בכותרות מרגיעות, אשר תתבדינה בתוך זמן קצר.

מתן וילנאי: כבר לפני שבעה חודשים הקים שר החינוך ועדה לבחינת צמצום האלימות בבתי-הספר וביקשני לעמוד בראשה.

מתן וילנאי: אז לא היו תופעות האלימות בכותרות.

מתן וילנאי: היו אף רבים שטענו שהתופעות הקיימות הן חריגות ואינן בקנה מידה הדורש היערכות מיוחדת.

מתן וילנאי: השר – לזכותו – התעקש שיש צורך לבחון את העניין מחדש.

מתן וילנאי: סיירתי בעשרות בתי-ספר, שוחחתי עם מאות תלמידים, עם עשרות מורים ומנהלים, ולמדתי את הבעיה ביסודיות, בשיתוף הדוק של גורמים שונים הפועלים מול האלימות הגואה, הן ברמת השטח והן ברמה האקדמית.

מתן וילנאי: אחת התופעות המדאיגות שנתקלתי בהן לראשונה היא קשר השתיקה.

מתן וילנאי: בביקור מיוחד שערכתי במועצת "נוער לנוער" הארצי נתקלתי בשלט: "לשבור את קשר השתיקה – האלימות בבתי-הספר".

מתן וילנאי: בוועדה שבראשותי חברים כ-20 איש, מטובי המומחים בארץ וראשי הארגונים השונים העוסקים בנושא, בדגש על מנהלי בתי-ספר המתמודדים יום-יום עם הבעיות, ונציגי התלמידים במדרגים השונים.

מתן וילנאי: הוועדה עומדת להגיש את המלצותיה במהלך אוגוסט הקרוב.

מתן וילנאי: אני כבר אומר לכם, כפי שציינתי קודם, שאין לנו פתרונות קלים ומהירים, ואין לנו פתרונות קסם לסיכום הבעיה.

מתן וילנאי: ההמלצות תועברנה כמובן קודם כול לשר ולאנשי משרדו, ולכן לא אפרט אותן כאן אלא רק אצביע על קווי הפעולה המרכזיים.

מתן וילנאי: הדבר הראשון והמרכזי יעסוק במניעה ראשונית ובהתערבות מקדימה על מנת ליצור אקלים חיובי בבית-הספר.

מתן וילנאי: יש בתי-ספר רבים אשר כבר עושים זאת, וזאת מתוך יוזמה של מנהלים מודאגים, מחנכים ומורים, אשר עושים את עבודתם במסירות ולעתים בתנאים בלתי סבירים לחלוטין.

מתן וילנאי: הדבר השני – יש לוודא מעורבות של כל הגורמים בדגש על התלמידים, ההורים והקהילה שבית-הספר שוכן בתוכה.

מתן וילנאי: יש לתגבר את הצוות החינוכי בבתי-הספר.

מתן וילנאי: המנהל הוא הדמות הדומיננטית, ויש לתת בידו את הכלים אשר יכללו סמכות ואחריות על חשבון הרמות הבכירות.

מתן וילנאי: משמעות המשפט הזה הינה העתקת נקודת הכובד הארגונית של משרד החינוך מהמטה הגדול והלא-תמיד יעיל אל רמת השטח, אל בית-הספר עצמו.

מתן וילנאי: הצוות החינוכי יהיה חוד החנית של מערכת החינוך בהתמודדות עם בעיות האלימות.

מתן וילנאי: יש להם סוכני שינוי מצוינים, הנמצאים בכל בית-ספר ובמספרים גדולים, ללא משכורות וללא הסכמי פנסיה, מוכנים לפעולה – התלמידים עצמם.

מתן וילנאי: לא צריך רק לדבר על נוער נהדר, ואכן הוא כזה; יש לרתום אותו לפעולה של קביעת נורמות ואכיפתן כל אחד בסביבתו.

מתן וילנאי: האמינו לי, יש עם מי לדבר ויש על מי לסמוך.

מתן וילנאי: בוועדה אצלי יושבים בני נוער ממגזרים שונים.

מתן וילנאי: אני לומד מהם ומתרגש כל פעם מחדש מהצורה הבוגרת שבה הם תופסים את הבעיות ומהרצון שלהם להתמודד עם הבעיות האלה.

מתן וילנאי: יש לבנות מערכת הערכה השוואתית, המודדת שיפורים וכישלונות בצורה מקצועית, המאפשרת בחינת כלי טיפול מתאימים.

מתן וילנאי: כל אלה הם פתרונות לטווח הארוך, אשר יש להתחיל ביישומם מוקדם ככל שניתן.

מתן וילנאי: במקביל לפתרונות ארוכי הטווח הללו, החלטנו לתת מענה מיידי, כפי שמתחייב מהתופעה של כלי הנשק הקרים והחמים, ואני מדגיש: לרבות כלי נשק חמים.

מתן וילנאי: תת-ועדה בראשותי יושבת על המדוכה ותגיש המלצות בנושא אכיפת אי-שימוש בנשק בבתי-הספר כבר בשבועות הקרובים, אשר תוכלנה להיות מיושמות בשנת הלימודים הקרובה, תש"ס.

מתן וילנאי: אני מאמין שפעולה רצופה, לא אופנתית ולא היסטרית, מתואמת בין כל הגורמים הרלוונטיים, לרבות דוגמה אישית שלנו, נבחרי הציבור ושליחיו, יביאו לצמצום התופעה.

מתן וילנאי: אצלי יהבהבו תמיד האורות האדומים, שהתחזקו ביתר שאת עם רצח הנערים יבגני יעקובוביץ' וגלעד רביב, יהא זכרם ברוך.

מתן וילנאי: תודה רבה.

ראובן ריבלין: הצעת החלטה.

שמעון פרס: תודה.

שמעון פרס: היות שאין מי שידבר אחריך, אני רואה לעצמי זכות לברך אותך כחבר כנסת חדש, שמביא אתו מטען עשיר במיוחד של ניסיון ביטחוני, צבאי, כמפקד, כלוחם וכאיש ישר דרך, עם common sense בלתי רגיל, כפי שראינו עכשיו גם בדבריך ובמסקנותיך.

שמעון פרס: אנחנו רואים בך תוספת ברוכה לכנסת ישראל.

שמעון פרס: ברוך אתה בבואך.

ראובן ריבלין: אדוני היושב-ראש, אפשר גם לומר שהוא בא מבית טוב.

רחבעם זאבי: זה מה שרציתי בדיוק להגיד – לציין שהוא בא מבית טוב.

שמעון פרס: אני מקבל את התוספת הביתית.

שמעון פרס: עכשיו, אני מבקש ממך להציע את הצעת הסיכום.

שמעון פרס: אני מבין שזה בשם כל סיעות הכנסת פרט לש"ס.

שמעון פרס: בבקשה.

מתן וילנאי: הצעת סיכום לדיון בנושא האלימות בחברה הישראלית בשם כל סיעות הבית פרט לש"ס: הכנסת מביעה את דאגתה מהאלימות הגואה בחברה הישראלית בכלל ובקרב הנוער בפרט.

מתן וילנאי: אין החברה הישראלית יכולה להשלים עם האלימות אשר פנים רבות לה – בתוך המשפחה, כלפי נשים וחסרי ישע, בכבישים, במגרשי המשחקים ובבתי-הספר.

מתן וילנאי: הכנסת קוראת לממשלת ישראל להניע פעולה רחבה ברמה הלאומית ובכל המישורים, להכין תוכנית פעולה לאומית רחבת היקף, במגמה לטפל בשורשי הבעיה תוך הגברת האכיפה על-ידי רשויות החוק המופקדות על כך.

מתן וילנאי: יש להדגיש את החינוך לערכים כהשקעה בטוחה לטווח ארוך.

מתן וילנאי: הכנסת קוראת לנבחרי הציבור ולשליחיו ולכל אזרחי המדינה בכל מקום ואתר להתמודד עם תופעת האלימות, תוך מתן דוגמה אישית של סובלנות וכבוד הדדי בכל מעשה.

שמעון פרס: תודה רבה.

שמעון פרס: אני מבקש מחבר הכנסת נסים זאב לקרוא את הצעת הסיכום של ש"ס.

אלי גולדשמידט: אולי אני יכול לבקש מחבר הכנסת נסים זאב: בבקשה – – – סביב ההצעה.

שמעון פרס: באמת שהבית יתאחד פעם ראשונה.

שמעון פרס: ההבדל איננו בתוכן.

שמעון פרס: אם אתה מוותר, אני חושב שזה יהיה נאה מאוד.

שמעון פרס: בסדר?

נסים זאב: – – –

שמעון פרס: תודה רבה.

שמעון פרס: אני מביא להצבעה את הצעת הסיכום שקרא חבר הכנסת מתן וילנאי בשם כל חברי הבית.

שמעון פרס: מי בעד – ירים את ידו.

שמעון פרס: בעד הצעת הסיכום שהביא חבר הכנסת מ' וילנאי – רוב

שמעון פרס: הצעת הסיכום שהביא חבר הכנסת מ' וילנאי נתקבלה.

רענן כהן: כולנו בעד.

שמעון פרס: תודה.

שמעון פרס: מי נגד?

שמעון פרס: – אין.

שמעון פרס: אני קובע, שהצעת הסיכום התקבלה פה אחד על דעת הכנסת.

שמעון פרס: חברי הכנסת, תם סדר-היום.

שמעון פרס: הישיבה הבאה תתקיים מחר בשעה 11:00, ועל סדר-יומה: החלטת הממשלה בדבר העתקת חוות הגז לראשון-לציון, ואחר כך – דיון סיעתי בנושא: המצב בקוסובו.

שמעון פרס: תודה רבה וערב טוב.

שמעון פרס: הישיבה נעולה.