ישיבת מליאה, כנסת 15, פרוטוקול מספר 140, 2000-08-01 00:00

אברהם בורג: כבוד הנשיאים, אדוני ראש הממשלה, חברי וחברות הכנסת, אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת היום, יום שלישי, כ"ט בתמוז התש"ס, הראשון לחודש אוגוסט שנת 2000.

אברהם בורג: על סדר-היום: הצהרת אמונים של נשיא המדינה הנבחר בפני הכנסת.

אברהם בורג: ראשית אני מתכבד להזמין את הנשיא השביעי של מדינת ישראל, מר עזר ויצמן, לשאת את דברו.

אברהם בורג: הנשיא ויצמן, בבקשה.

ע' ויצמן: כבוד יושב-ראש הכנסת, כנסת מאוד נכבדה, אני שמח מאוד שאני עומד כאן היום לאחר שפרשתי כבר ב-13 בחודש ולאחר כ-60 שנות שירות כדי לשאת כמה דברים.

ע' ויצמן: זה לא יהיה נאום ארוך, לא ארגיז אתכם ולא אלעיט אתכם.

ע' ויצמן: אני מקווה כי בשבע השנים האלה לא פגעתי יותר מדי במישהו מכם, אני בכל אופן מודה לאלה שעודדו אותי בשעות קשות ושהיו אתי בשעות שמחות, ביגון, בטוב וברע.

ע' ויצמן: ראשית הייתי רוצה לברך את הנשיא ידידי משה קצב – כשאני רואה מה שקרה אתמול, החלפת דורות, הדור שלנו גומר שעות, חלקם גמרו שעות, חלקם עומדים לגמור.

ע' ויצמן: אני גמרתי שעות ואני שמח שגמרתי שבע שנים וחודשיים בתפקידי זה, למרות, למרות ולמרות.

ע' ויצמן: אני גם שמח ששניים מחברי לנשק נמצאים במליאה – רחבעם עם הרטייה השחורה ואריאל, יחד הלכנו דרך ארוכה, מ-1948, ונדמה לי שלא הפסדנו מערכה אחת, אולי קרב, כי שיטת הלחימה שלנו קצת שונה.

ע' ויצמן: אני בכל אופן מאחל לך, כבוד הנשיא, הצלחה, ושתוכיח שהדור הצעיר – ואתה ב-20 שנה צעיר מאתנו – שהדור הצעיר לא נס ליחו, וכל מי שמלעיז ומשמיץ את הדור הצעיר בכל החתכים, בפרט בצבא-הגנה לישראל – לא יודע על מה הוא מדבר.

ע' ויצמן: יש לנו דור מצוין ונוער מצוין, ואתה מסמל חלק ממנו.

ע' ויצמן: שא ברכה ותמצא הרבה עניין בנושא.

ע' ויצמן: תשתדל לא להסתבך, לא קל, אבל יכול להיות שאתה נבחרת כי אופייך שונה משלי.

ע' ויצמן: בכל אופן, אני שמח מאוד, ואם היה שרביט – הייתי מעביר את השרביט לך, ושא בגאון ובחדווה את התפקיד.

ע' ויצמן: אני הייתי רוצה לגעת בכמה נקודות, ואני באמת אשתדל לא להאריך.

ע' ויצמן: אנחנו עוסקים היום בנושא של דתיים וחילונים, אשכנזים וספרדים, מזרחיים.

ע' ויצמן: אני לא יודע מה אני.

ע' ויצמן: אני נולדתי בארץ ואמי נולדה בארץ.

ע' ויצמן: אבל אני הייתי רוצה לדבר אולי על דבר אחד – אופטימיסטים ופסימיסטים, אולי נושא חדש לעסוק בו.

ע' ויצמן: יש יותר מדי פסימיות בעם ישראל, יש יותר מדי חדווה להוכיח כמה אנחנו לא טובים, יש יותר מדי חדווה להוכיח כמה פה יש טעות ושם יש טעות, כאשר בסך הכול יש לנו מדינה נהדרת, כאשר בסך הכול יש לנו הישגים מופלאים.

ע' ויצמן: מובן שפה ושם עשינו טעויות, פה ושם, איך הנוער אומר?

ע' ויצמן: – פישלנו, אבל בסך הכול, בגדול, אם ב-1948 היינו 600,000 תושבים והיום אנחנו 5 מיליוני יהודים, מיליון ערבים; 5 מיליוני יהודים, ומהם בעשר השנים האחרונות מיליון רוסים באו לארץ, והם תורמים תרומה אדירה לציבור הישראלי, תרומה שמזכירה לי מנערותי את העלייה הגרמנית.

ע' ויצמן: וטוב שהיו מנהיגים בעבר – כי המדינה לא קמה ב-1948, המדינה קמה לפני 1948; היו כבר יישובים, היו בתי-ספר, היו אוניברסיטאות, היתה העיר העברית הראשונה, היה כוח מגן מתחת לאדמה, אפילו טסנו מתחת לאדמה.

ע' ויצמן: אבל טוב שהיו מנהיגים דגולים שראו את הנולד וראו שנגיע יום אחד להתנגשות רבתי בינינו לבין האוכלוסייה הערבית והכינו כוח מגן – בולט בהם בן-גוריון, ואחד שלא מוזכר הרבה, והיום יש לי תענוג להזכיר אותו, זה ז'בוטינסקי, שהכינו בכל אופן שלד ודמות לכוח צבאי ששלושתנו שיושבים כאן, רחבעם, אתה ואני היינו חלק מזה לפני קום המדינה.

ע' ויצמן: ב-1942, ואני בן 18 וחודשיים, החלטתי שאני מתגייס לחיל האוויר הבריטי.

ע' ויצמן: זה בעצם ביסס לי את החיים.

ע' ויצמן: מצאתי את עצמי גומר ענוד כנפיים.

ע' ויצמן: כשהגעתי לחיפה ירדתי ברחוב בלפור עם החזה שלי קדימה.

ע' ויצמן: בעצם, את ההחלטה הזאת קיבלתי בג'וערה, בקורס מ"ם-כ"פים, ב-1941, כאשר הייתי בין קוצים ודרדרים, דבר, שאתה, אריק, רגיל לו יותר ממני.

ע' ויצמן: גם כן כבר עבר כמה זמן.

ע' ויצמן: עברו למעלה ארבעה מטוסי קרב בריטיים מבסיס רמת-דוד.

ע' ויצמן: אמרתי לעצמי: בחייך, עלה למעלה, והצלחתי לעשות זאת.

ע' ויצמן: חזרתי ארצה אחרי שנה בלונדון, ב-1947, כאשר היתה החלטת האו"ם להקמת מדינה ערבית ומדינה יהודית בארץ-ישראל המחולקת – דרך אגב, אנחנו קיבלנו את ההצעה הזאת.

ע' ויצמן: חברים שלי ואני ואבי רקדנו עד אור הבוקר בחיפה על ההחלטה להקים מדינה יהודית.

ע' ויצמן: היה עוד לפני זה, ב-1936 – הבריטים הקימו ועדה שהמליצה לחלק את ארץ-ישראל בין ערבים ליהודים, לא מדינה.

ע' ויצמן: אבל ב-1947 החליטו להקים מדינה.

ע' ויצמן: מצאנו את עצמנו אחרי כ"ט בנובמבר, למחרת, 30 בנובמבר, מותקפים על-ידי האוכלוסייה הערבית בארץ, עוד לא על-ידי מדינות ערב.

ע' ויצמן: ונדמה לי שכולנו, בני ה-20 מהדור שלנו, גויסנו מייד לעמוד בשער.

ע' ויצמן: אני, לשמחתי, גויסתי לשירות האוויר, ומצאתי את עצמי בתחילת הדרך במטוסים קלים, בפרט בניר-עם, שבה ישבתי, לא רחוק ממך, ופעלתי בנגב עם עוד כמה חברים.

ע' ויצמן: מצאתי את עצמי – ואני נותן כאן סקירה שלי, אבל זו סקירה של הדור שלנו ושל התקופה הזאת – בפראג, ביום הכרזת המדינה, ביום ה-15 במאי, יום עזיבת הבריטים, עושה כמה שעות על מטוס "מסרשמידט".

ע' ויצמן: ואז חשבתי לעצמי, כמה צינית היא ההיסטוריה: הנה אני למדתי לטוס אצל הבריטים.

ע' ויצמן: רציתי לשרת נגד הנאצים, אבל שלחו אותי למזרח הרחוק.

ע' ויצמן: לא רע.

ע' ויצמן: והנה אני מוצא את עצמי במטוס גרמני נלחם להקמת המדינה היהודית נגד "ספיטפייר" מצרי.

ע' ויצמן: חוויה מעניינת.

ע' ויצמן: אבל המעניין בחוויה הזאת היה לראות את מצבה של מדינת ישראל מלמעלה.

ע' ויצמן: אתה חווית את זה למטה, אריק, כי נפצעת בלטרון.

ע' ויצמן: זו היתה המלחמה הקשה ביותר שהיתה לנו.

ע' ויצמן: 6,000 הרוגים, 1% של היישוב.

ע' ויצמן: כשקיבלתי פקודה בדרך קשר בלתי רגיל – יושבים כאן כמה מטובי הנוער של צה"ל – היינו בתל-נוף כשהיו לנו כבר ביד חמישה "מסרשמידטים" וחמישה טייסים, כשבסך הכול לא עשינו טיסת ניסוי על המטוסים, לא ירינו, והיו לנו שבע גיחות, אפילו לא שעות.

ע' ויצמן: בא שליש של שמעון אבידן עם פתק מיגאל ידין, לצאת לתקוף את הטור באשדוד; שיטה לא רעה להעברת פקודות.

ע' ויצמן: מצאנו את עצמנו ממריאים מתל-נוף, מסלול שלא בשימוש עכשיו, בדיוק מערבה, כשהמרחק לאשדוד הוא קפיצת הדרך.

ע' ויצמן: מספר שתיים שלי התעכב קצת, אז הזוג הראשון המריא, ואני עמדתי על המסלול וראיתי את הנ"מ דופק את הזוג הראשון.

ע' ויצמן: לא הצליח לנווט.

ע' ויצמן: המראתי, לקחתי קצת צפונה ונכנסנו לשם.

ע' ויצמן: לדאבוני הרב, זה שאיחר להתחיל, בחור בשם אדי כהן, דרום-אפריקני, נהרג בפעולה הזאת.

ע' ויצמן: עד היום יש שם אנדרטה קטנה בגשר עד-הלום.

ע' ויצמן: מובן שלא עצרנו את זה לבד.

ע' ויצמן: גבעתי למטה הזיעו ושתתו דם.

ע' ויצמן: למחרת ראיתי עוד פעם חיזיון שגם כן הטריד אותי.

ע' ויצמן: מה זה גם כן?

ע' ויצמן: שערותי סמרו: ראיתי טור ירדני של משוריינים עם תותחים על-יד כפר-יונה, "מרביץ" על כפר-יונה ומנסה לרוץ לנתניה.

ע' ויצמן: אלה לתל-אביב, זה לנתניה, ודרך אגב, הטור המצרי גם הגיע לירושלים.

ע' ויצמן: תקפנו אותו.

ע' ויצמן: עוד פעם מספר שתיים שלי נפגע, אבל לא נהרג, הוא קפץ.

ע' ויצמן: גמרנו את מלחמת העצמאות על ה"קו הירוק".

ע' ויצמן: גמרנו ללא שלום, ללא הסכם, אבל "קו ירוק"; עם ירושלים לא מאוחדת, עם לטרון לא בידינו, ועוד כמה דברים כאלה.

ע' ויצמן: אבל הדבר הגדול היה, שמלחמת העצמאות פתחה את הדרך לעלייה המוגברת לארץ.

ע' ויצמן: התחילה העלייה המפורסמת מארצות צפון-אפריקה – מרוקו, תוניס, אלג'יר, עירק, תימן.

ע' ויצמן: יושבים פה כמה מבכירי הכנסת שהיו בעלייה הזאת.

ע' ויצמן: אני לא רוצה להתחיל למנות, כי אני רק אפגע במי שאני לא אזהה נכון.

ע' ויצמן: וכמובן, העלייה של שארית הפליטה מאירופה.

ע' ויצמן: מצאנו את עצמנו במעברות ובאוהלים, בגשם וברוח, והנשיא השמיני בוודאי יכול לספר על כך טוב ממני.

ע' ויצמן: בד בבד בנינו את צבא-הגנה לישראל.

ע' ויצמן: רק להזכיר לכולנו, שהיינו מבודדים לגמרי.

ע' ויצמן: היה אמברגו מאמריקה, מצרפת, מאנגליה, והארץ היחידה ששלחה לנו נשק, דרך צ'כיה, היתה רוסיה.

ע' ויצמן: זה היה מאוד משונה להגיע לפראג ולראות תמונה ענקית של סטלין על הבניינים שם ודגל אדום, אבל אמרנו: נסתכל על סטלין, נסתכל על הדגל האדום, תנו את המטוסים.

ע' ויצמן: בשנים 1956-1948 ביססנו את המדינה, ביססנו קצת יותר את הכלכלה, והעלינו עולים.

ע' ויצמן: עד היום הנושא העיקרי בתקומת מדינת ישראל ובביסוסה הוא העלייה.

ע' ויצמן: כדי שתהיה עלייה טובה ועלייה רבה צריכים לעשות את מדינתנו טובה יותר, ואני אגע בזה בעוד כמה דקות.

ע' ויצמן: מלחמת "קדש" היתה הבר-מצווה של צה"ל.

ע' ויצמן: אם נולדנו ב-1948 תחת אש, ב-1956 זו היתה הבר-מצווה.

ע' ויצמן: פעם ראשונה שהצנחנו כוח צנחנים בפיקודם של אריק ורפול, במיתלה.

ע' ויצמן: פעם ראשונה שהיו לנו שתיים או שלוש חטיבות שריון.

ע' ויצמן: היו שלוש טייסות סילון, והתחלנו להרגיש שאנחנו על המפה.

ע' ויצמן: לא אפרט הלאה, כי זה כבר יותר מדי.

ע' ויצמן: ב-1958 קיבלתי את הפיקוד על חיל האוויר מאלוף דן טולקובסקי, שאני מקווה שהוא יושב בקהל.

ע' ויצמן: יש?

ע' ויצמן: דן, ערב טוב.

ע' ויצמן: קיבלתי ממנו חיל אוויר קטן, מאורגן, יעיל ומנוסה.

ע' ויצמן: ועל זאת אני מודה לו עד היום.

ע' ויצמן: יותר מאוחר, ב-1966, העברתי את הפיקוד למוטי הוד, שאני מקווה שגם הוא פה.

ע' ויצמן: מוטי, אתה כאן?

ע' ויצמן: יופי.

ע' ויצמן: העברתי לו את הפיקוד, ואמרתי לו בפקודת היום, ותקן אותי – – –

ראובן ריבלין: הוא למעלה במרפסת.

ע' ויצמן: יפה, טוב, אני בלי משקפיים.

ע' ויצמן: חכה, אני רוצה לזהות אותך, לראות שלא בא לי איזה מתחזה הנה.

ע' ויצמן: הי.

ע' ויצמן: למוטי נפלה הזכות הגדולה – תנו לי חבר'ה, אני עוד אצחיק אתכם די – למוטי נפלה הזכות הגדולה לפקד על חיל האוויר במלחמת ששת הימים, ונדמה לי שאני לא אטעה אם אומר שבפקודת היום בהעברת הפיקוד כתבתי: "והאלוף הוד יובילכם לניצחון".

ע' ויצמן: אני לא עסקתי בהרתעות, אני עסקתי בניצחון, וכך היה.

ע' ויצמן: הוא ניצח.

ע' ויצמן: אבל עברו שנים והתבססנו ומצאנו את עצמנו ב-1967.

ע' ויצמן: אני נדדתי למטה הכללי לאחר שמונה שנים בפיקוד על החיל, ומצאתי את עצמי, איך אומרים, עם "הירוקים", אבל הרגשתי טוב מאוד.

ע' ויצמן: המעניין במלחמת ששת הימים לא היה התוצאה.

ע' ויצמן: התוצאה היתה ברורה.

ע' ויצמן: כולם אמרו שזה היה נס.

ע' ויצמן: זה לא היה נס.

ע' ויצמן: זו היתה עבודה קשה של אימונים, תוכניות, ציוד טוב ואנשים טובים, והטובים לטיס.

ע' ויצמן: אבל, דבר אחד מעניין היה: כשאתה מסתכל אחורה – ומוטי, אני מקווה שהוא יקבל זאת – יחסית המכה של חיל האוויר היתה פשוטה, ועובדה שזה נגמר בשלוש שעות.

ע' ויצמן: הקשה היה – וגנדי היה העוזר שלי – לשכנע את מי שצריך לשכנע כמה קל זה יהיה, כמה פשוט זה יהיה וכמה מהר זה יהיה.

ע' ויצמן: חשבו שאנחנו משוגעים.

ע' ויצמן: אם אני מפריע למישהו, אני מצטער מאוד.

ע' ויצמן: אני מוכן לתת שיעורים פרטיים.

ע' ויצמן: מצאנו את עצמנו יושבים על הירדן, לטרון בידינו, ירושלים כולה אתנו ורמת-הגולן, וכמובן קריאתו המפורסמת של מוטה, זיכרונו לברכה: "הר-הבית בידינו".

ע' ויצמן: אבל, אולי מתוך תענוג הניצחון, להט הניצחון והשובע של הניצחון, לפחות לא חשבנו עד רגע מסוים מה עושים עכשיו.

ע' ויצמן: אני פוסח פה על כמה אפיזודות וכמה דברים.

ע' ויצמן: באה מלחמת 1973, שהפתיעה את כולנו.

ע' ויצמן: זו פעם ראשונה שקיבלנו מכה בהפתעה, אבל, ברוך השם, צה"ל עמד, היה קשה, הוא איבד הרבה חיילים והרבה טייסים, אבל עמד בפרץ.

ע' ויצמן: במשך הזמן עזבתי את צה"ל והחלטתי ללכת לחיים פוליטיים.

ע' ויצמן: מצאתי את עצמי ב-1970-1969 מצטרף לחרות, לליכוד – מה שעדיין לא היה ליכוד אלא גח"ל.

ע' ויצמן: מצאתי את עצמי עומד בראש הבחירות של המהפך ב-1977.

ע' ויצמן: אני גאה בזה עד היום.

ע' ויצמן: אני חושב שחיוני לעשות שינויים, ויש לנו דוגמה: מה שקרה אתמול – שינוי בלתי רגיל שמשה נתמנה ונבחר לנשיא השמיני של המדינה.

ע' ויצמן: אבל ב-1977 מצאתי את עצמי שר ביטחון.

ע' ויצמן: הדבר החשוב ביותר הוא, שמצאתי אדם שלא הכרתי, והוא מנחם בגין, שהיה אדם מאוד מעניין ומאוד רציני.

ע' ויצמן: היה לו כתב יד נורא, ויחיאל היה צריך להקריא לו מה הוא כתב.

ע' ויצמן: אבל אדם, אישיות.

ע' ויצמן: ב-1977 קרה עוד דבר, שהוא תוצאה של 1973 – סאדאת החליט לבוא לארץ, לדבר מהדוכן הזה כאן ולהגיד: no more war.

ע' ויצמן: ואז פגשתי במכה אחת שני אישים.

ע' ויצמן: אומרים לי שאני מדבר יותר מדי.

ע' ויצמן: אני מוכן להגיד: המשך יבוא בשבוע הבא.

ע' ויצמן: איך ניחשתי?

ע' ויצמן: אל תדאג, אני אגמור.

ע' ויצמן: אברהם בורג, אני מאריך את הזמן?

אברהם בורג: אין שום סעיף בתקנון שמאפשר להפעיל שעון בזמנו של נשיא לשעבר.

ע' ויצמן: אני נותן פה סקירה מה הדור שלנו עבר עד הלום, ושהדור הבא – יש לו עוד דרך ארוכה.

ע' ויצמן: אני, בכל אופן, הכרתי שני אישים בלתי רגילים, וכאן התחלתי להבין, שהיסטוריה לא עושה מנהיגים, אלא מנהיגים עושים היסטוריה.

ע' ויצמן: נכון שיש מנהיגים שלא נופלת להם הזדמנות ברגע הנכון, אבל שני האישים האלה פלוס הנשיא קרטר עשו היסטוריה שפתחה את הדרך לקמפ-דייוויד מס' 2, לקמפ-דייוויד מס' 3.

ע' ויצמן: בכל אופן, זו היתה תחילת הדרך.

ע' ויצמן: אני מאושר ש-50% מחיי עסקתי במלחמה וב-50% האחרים עסקתי בשלום, בהזדמנות בלתי רגילה, עם אישים גדולים, נבונים ואמיצים כמו מנחם בגין ואנואר סאדאת.

ע' ויצמן: אחר כך הצטרפו עוד אנשים לתהליך הזה, אבל שניים מהם נפלו בידי מרצחים מנוולים, ואלה סאדאת ויצחק רבין, זיכרונם לברכה.

ע' ויצמן: אני חושב, שתוצאות מלחמת ששת הימים, תוצאות מלחמת יום כיפור, ההסכם עם מצרים, ההסכם עם ירדן ואחר כך השיחות עם ערפאת, שנמשכות עד היום, הן פתח לתקווה שנגיע לשלום, שהוא יעדנו העיקרי.

ע' ויצמן: אני כאן חוזר ואומר לראש הממשלה, לנשיא ולכם, חברי הכנסת והשרים: אל תרפו ידיכם מהשלום.

ע' ויצמן: זה קשה, זה מורכב, זה אכזרי וזה מרגיז, אבל זה בבת עינינו.

ע' ויצמן: לא נגיע לזה – איך כתב משה דיין – ספר שקרא לו "הלנצח תאכל חרב".

ע' ויצמן: אני קראתי לספרי "הקרב על השלום", אבל "הלנצח תאכל חרב" הוא אולי יותר נכון.

ע' ויצמן: כל מה שהולך הלאה אתם יודעים יותר טוב ממני.

ע' ויצמן: מה היתה כוונתי בתחילת דברי: בין אופטימיות לפסימיות.

ע' ויצמן: במשך השנים הללו שבהן עברנו מלחמות, כבשנו ונכבשנו – מה שאתם רוצים – קמה מדינה עם תעשייה שאפשר להתפאר בה בעולם, קלטנו עלייה, ואת זה כבר אמרתי, מעמדה של מדינת ישראל השתנה ב-180 מעלות לעומת מה שהוא שהיה ב-1948.

ע' ויצמן: היינו מבודדים לגמרי, חוץ מרוסיה, והיום, ברוך השם, אנחנו קצת הרבה יותר, וכועסים כשקלינטון נותן קומפלימנט לראש הממשלה.

ע' ויצמן: במשך הזמן, כשהגענו לירדן, גדלה האוכלוסייה הערבית בארץ, ויש מיליון אזרחים תושבי מדינת ישראל, אזרחי ישראל, ערבים, בדואים, דרוזים, צ'רקסים, נוצרים, מוסלמים, שחלקם משרתים בצה"ל וחלקם לא.

ע' ויצמן: אנחנו חייבים לתת את דעתנו עליהם.

ע' ויצמן: אני רק אצטט את דודי – שלא היה איש צבא – שאמר:

ע' ויצמן: מדינת ישראל תיבחן לפי יחסה לערבים.

ע' ויצמן: אנחנו עומדים למבחן, וכולם עומדים למבחן.

ע' ויצמן: יש כאן חברי כנסת ערבים, ויש כאן חברי כנסת שחושבים אחרת, אבל חייבים לקחת את הנושא הזה חזק בידיים, כי מפה יכולה להיפתח צרה גדולה.

ע' ויצמן: חייבים לנסות יותר חזק להשתלב במזרח התיכון.

ע' ויצמן: אני שמתי לב לפתק שקיבלתי, ואני מגיע לעוד פרק אחד קצר ואחר כך לסדרת תודות.

ע' ויצמן: ב-1970 קרה לי אירוע במשפחה – בננו, שאול, נפצע קשה והפך לנכה קשה.

ע' ויצמן: אבל התמזל לו מזלו וכעבור כמה שנים הוא מצא בת זוג מאור-עקיבא – כן, מאור-עקיבא – רחל חימי, שאמה באה מלוב ואביה ממרוקו.

ע' ויצמן: לא היו בכלל ויכוח או שאלה על הנישואים האלה.

ע' ויצמן: אני חוזר ואומר: לוב ומרוקו.

ע' ויצמן: חברת הכנסת נעמי בלומנטל, שומעת אותי?

נעמי בלומנטל: אני שומעת: לוב ומרוקו.

ע' ויצמן: כן, מאור-עקיבא.

ע' ויצמן: אני נולדתי בארץ.

ע' ויצמן: פעם מוטי ואני היינו אצל יצחק במשרד, שהיה שם במחנה כשהוא רק נכנס לתפקיד, וכתוב היה שמוטי מדגניה ב'.

ע' ויצמן: ואז הוא אמר לי: תראה מה כותבים בעיתון – מדגניה.

ע' ויצמן: ואני אמרתי, מוטי לא היה מדגניה, ואני הייתי מדגניה ב'.

ע' ויצמן: אז פה התחלפו היוצרות, מי בא מפה, מי בא משם.

ע' ויצמן: כולנו עוגה אחת, וככל שנבין זאת יותר מהר, יהיה יותר טוב.

ע' ויצמן: אני מקווה שעמרם פה ויולנדה פה.

ע' ויצמן: אתם פה?

ע' ויצמן: – יופי.

ע' ויצמן: ואנחנו קשורים עד היום למשפחה הזאת ולאור-עקיבא, וכמובן, שניהם קרובים שלי.

ע' ויצמן: עכשיו רצוני להודות – תאמינו לי, הייתי יכול לדבר עד אור הבוקר.

ע' ויצמן: בראש ובראשונה אני רוצה להודות לאריה שומר – אריה, איפה אתה – שהוא אתי כבר הרבה שנים, יד ימיני, פעיל-יעיל, חרוץ, איך אומרים, ללא הפסקות.

ע' ויצמן: אני רוצה להודות לכל עובדי הבית המסורים, ושיהיו מסורים לך, אני בטוח.

ע' ויצמן: מי שלא תרצה – שלח אותו הביתה.

ע' ויצמן: ואני לא אמנה את כולם.

ע' ויצמן: בהצלחה לכם, חברי הכנסת, ותודה לכם שהיתה לכם סבלנות כלפי – לא תמיד.

ע' ויצמן: ובסופו של דבר אני רוצה להודות למיכל בתי, שהיא יותר מיד ימיני, שכל הזמן דואגת וכל הזמן פעילה-יעילה, ועכשיו שאני קצת "קצוב", היא גם כן דואגת כל הזמן.

ע' ויצמן: תודה, מיכלי.

ע' ויצמן: תודה לחתני דב, טייס 16-F מעולה, קצת במילואים עכשיו; לנכדי, ששני הגדולים בהם משרתים בצה"ל, ולשני הקטנים, אבנר ותמר.

ע' ויצמן: ולבסוף, אחרונה אחרונה חביבה, ראומתי – חשבת שאני אשכח – ראומתי שהולכת אתי דרך ארוכה.

ע' ויצמן: לא תמיד קל לה, אבל אנחנו יחד כבר מעל 50 שנה.

ע' ויצמן: וראומה, עכשיו, כשיש לי קוצב, תוכלי ללכת ביתר בטחה אתי.

ע' ויצמן: תודה רבה לכם.

ע' ויצמן: (מחיאות כפיים)

אברהם בורג: תודה לנשיא המדינה השביעי עזר ויצמן על דבריו ועל פועלו.

אברהם בורג: רבותי חברי הכנסת, בהתאם לסעיף 10 לחוק-יסוד: נשיא המדינה, הריני מתכבד להזמין את הנשיא הנבחר להצהיר הצהרת אמונים.

אברהם בורג: אדוני המזכיר, בבקשה.

א' האן: נא לקום.

אברהם בורג: אדוני הנשיא הנבחר משה קצב, אבקשך לקום.

אברהם בורג: שים נא ידך השמאלית על התנ"ך, שא את ידך הימנית.

אברהם בורג: אני אקרא לפניך את הצהרת האמונים בפני הכנסת, ואתה חזור עליה ובתום ההצהרה אנא חתום עליה.

משה קצב: אני, משה קצב, בן שמואל, זיכרונו לברכה, וגוהר, תיבדל לחיים ארוכים, קצב, מתחייב לשמור אמונים למדינת ישראל ולחוקיה ולמלא באמונה את תפקידי כנשיא המדינה.

משה קצב: (נשיא מדינת ישראל משה קצב חותם על ההצהרה.

משה קצב: ) (תקיעת שופרות)

אברהם בורג: כבוד נשיא המדינה הנבחר והגברת קצב, הנשיא השביעי עזר ויצמן ורעייתו ראומה, ראש הממשלה והגברת ברק, נשיא בית-המשפט העליון, הרבנים הראשיים, חברי הכנסת, קהל נכבד, יום השבעתו והכתרתו של נשיא המדינה הוא יום חג לממלכתיות הישראלית.

אברהם בורג: זוהי הדמוקרטיה, נדיבה ואכזרית, נפלאה לאחד וכואבת לשני.

אברהם בורג: אתמול הוכיחה שוב הדמוקרטיה את יופיה האופטימי, כי אין איש שאין לו תקווה ואין סיכוי שאין לו מועמד.

אברהם בורג: לשמעון פרס נאמר כולנו: גדולתך חקוקה באותיות של זהב בספר דברי הימים של מדינת ישראל.

אברהם בורג: אין היא זקוקה לתארים ולמשרות ואין היא נעכרת בשל נסיבות פוליטיות.

אברהם בורג: זוהי גדולה לדורות, שלא תימחק לנצח.

אברהם בורג: הצבת בפנינו ערכי מעשה ואופק של חזון, ציונות שאתגריה כעמוד אש עוד ילכו לפנינו שנים ארוכות.

אברהם בורג: אנחנו נפרדים היום מהנשיא השביעי של מדינת ישראל, מר עזר ויצמן, ומרעייתו ראומה.

אברהם בורג: מסלול חייו של הנשיא ויצמן הוא מסלול חייה של החלוציות הישראלית במיטבה: מאיש צבא לאיש מדינה, הלוחם שהיה לאוהב שלום ולרודף שלום, אוהב הבריות ואהוב עליהן.

אברהם בורג: איש עיקש, אך מחויך, רתום בכל מאודו למען עליונותה האיכותית של מדינת ישראל וקשוב בכל נימיו למצוקות האדם – הרע הישראלי והחבר הערבי שמעבר לגבול.

אברהם בורג: היית שם ליד תורן המייסדים עת הונף לראשונה דגלה של ישראל במדינה העצמאית לפני חמישה עשורים.

אברהם בורג: מאז אתה מעורה בתוככי חייה של הישראליות, מתוך מאמץ עקבי ומוצלח לצקת תכנים של ציונות, אזרחות, כלכלה וחברה תקינה לתוך מסגרותיה של ישראל.

אברהם בורג: ובכל אותן שנים היית ליד כל כך הרבה דגלים שהורדו לחצי התורן בבשורת האבל על מותם של חיילים אשר למשפחותיהם השכולות היית אב רחום ואח בכור, נשיאותי ותומך.

אברהם בורג: על אלה, ועל עוד כל מעשיך לקירוב לבבות ולאחוות העמים, אני מבקש להודות לך ולראומה, בשם עם שלם והכנסת כולה, על שנתתם לנו את כל שהיה לכם ואף מעבר לזה.

אברהם בורג: אדוני הנשיא השמיני של מדינת ישראל, חבר הכנסת לשעבר משה קצב, עם תום הצבעת האתמול ברור לכולנו כי נפל דבר בישראל.

אברהם בורג: פתחת בפנינו ובפני רבים כל כך עוד דלת שלטונית סגורה.

אברהם בורג: עזרת לנו לפרוץ עוד מבוא נעול של החברה הישראלית ולנפץ עוד קיר אחד מקירות הזכוכית המפרידים בין ישראלים לישראלים.

אברהם בורג: מדינה שבה לכל אחד הזדמנות שווה, חברה שכל אחד בה – ולא חשוב מהיכן מוצאו או מה היא שייכותו הפוליטית – יכול להגיע עד העליונה שבמשרות, היא חברה טובה יותר וראויה יותר.

אברהם בורג: למתנגדיך העצובים אומר היום: אנחנו חייבים להפנים את לקחי הכעס והתסכול.

אברהם בורג: נבין ונזכור כי זו היתה מנת חלקם של רבים כל אותן שנים ארוכות עת אנחנו היינו בשלטון, ואני יודע, אישי הנשיא, כי תעשה בכל מאודך על מנת ששמחת בחירתך לא תהפוך, חלילה, לשמחה לאיד, אלא תהיה למסר של אהבה, אחווה, שלום ורעות בינינו לבין עצמנו.

אברהם בורג: פעם היתה ישראל מחולקת לאלה שהם "שלנו" ולאחרים.

אברהם בורג: אין יותר ולא ראוי שיהיו עוד "אחרים" בקרבנו.

אברהם בורג: ישראל שלנו, של דורנו, ישראל השואפת לצדק ולשוויון חברתי, היא חברת כולם והכרעות הכנסת שייכות לכולנו, וטוב שכך.

אברהם בורג: אדוני נשיא ישראל, היום הזה תמה דרכך הפוליטית.

אברהם בורג: אתה עוזב את הכנסת ועולה למעלה, אל הר המורייה של ההסכמה הישראלית, אל בית הנשיא, אל בית הפיוס וההבנה.

אברהם בורג: אתה יוצא מהפוליטיקה הישראלית, ואני מבקש להביע בפניך – האזרח מספר אחת של מדינת ישראל – משאלה, משאלתם של רבים: השאר אותנו כאן כדי לעסוק ביום-יום של הציבוריות, ואל תשלח ידך אל המחלוקת.

אברהם בורג: אנחנו זקוקים לך ממרומיך, כדי להשכין שלום בינינו כאן, בעמק הבכא של הציבוריות הישראלית.

אברהם בורג: אדוני הנשיא, בפרשת השבוע זועק משה רבנו, אדון המנהיגים, את זעקת בדידותו של המנהיג, המנהיג הישראלי לפחות: "איכה אשא לבדי טרחכם ומשאכם וריבכם?

אברהם בורג: " ואת התשובה מספק לו גדול מנחמי ישראל, הנביא ישעיהו, בהפטרת השבוע: "ואשיבה שופטיך כבראשונה ויועציך כבתחילה, אחרי כן יקרא לך עיר הצדק קריה נאמנה.

אברהם בורג: ציון במשפט תפדה ושביה בצדקה".

אברהם בורג: עם הצדק והצדקה, עם הדין, החוק והרחמים, יחד עם תכונותיך האישיות שלמדנו להכיר ולהוקיר – הסבלנות, הנחישות, מאור הפנים וקבלת כולם כמות שהם – אנחנו שולחים אותך להיות בונה הגשרים החברתיים של מדינת ישראל המיוסרת שלנו, בין דתיים לחילונים, בין יהודים לערבים, בין עולים לוותיקים, בין נשים לגברים, בני כל העדות וכל הדעות, בין אלה שיש להם ואלה שעדיין אין להם.

אברהם בורג: את תפילת הדרך להצלחתך אני מבקש לחתום בברכה היהודית המסורתית השמורה לאלה הרואים את העומד ברומה של הממלכתיות הישראלית: "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם, שחלק מכבודו ליראיו".

אברהם בורג: בהצלחה לך, משה קצב, נשיאה השמיני של מדינת ישראל.

אברהם בורג: (מחיאות כפיים) אדוני נשיא המדינה, בבקשה.

משה קצב: אדוני יושב-ראש הכנסת ורעייתו, חברי הכנסת, אדוני ראש הממשלה ורעייתו, חברי הכנסת לשעבר, כבוד הנשיא היוצא ורעייתו, ראומה היקרה, הרבנים הראשיים, נשיא בית-המשפט העליון ושופטיו, ראש העיר ירושלים, ראשי הממשלה לשעבר, יצחק שמיר ורעייתו, בנימין נתניהו ורעייתו, יושבי-ראש הכנסת לשעבר, יצחק ברמן, שלמה הלל, דב שילנסקי ורעייתו, דן תיכון ורעייתו, רעייתי גילה, אמי היקרה, ילדי האהובים ומשפחתי.

משה קצב: אלוהינו ואלוהי אבותינו, באתי לעמוד ולהתפלל לפניך על עמך ישראל אשר שלחוני.

משה קצב: לכן אבקש ממך, אלוקי ישראל, היה נא מצליח דרכי אשר אנוכי הולך, וכל צרותינו הפוך לנו ולכל ישראל לשמחה ולששון, לחיים ולשלום.

משה קצב: האמת והשלום אהבו.

משה קצב: ברוך אתה ה', שומע תפילה.

משה קצב: ידידי נבחרי האומה, אני מודה לכם על האמון שנתתם בי ומוקיר את השליחות רבת האחריות שהטלתם עלי.

משה קצב: אעשה הכול כדי להצדיק את אמונכם, ואני מקבל את התפקיד בענווה, שכן האזרח הוא הריבון; האזרח הוא שהפקיד בידינו את הפיקדון, ועלינו לשמור עליו מכל משמר.

משה קצב: אנו חייבים להביט בפני אזרחי ישראל בפשטות, בצניעות, ביושר, בגובה העיניים; לא להתבטל בפני איש, אך גם לא לנהוג בגבהות לב, כמאמר דוד המלך בספר תהילים: "אלוהים, לא גבה לבי ולא רמו עיני, ולא הלכתי בגדלות ובנפלאות ממני".

משה קצב: בחרתם בי, רבותי חברי הכנסת, להיות הנשיא השמיני של מדינת ישראל, והראשון שעלה לארץ לאחר קום המדינה.

משה קצב: אני גם הנשיא הראשון של ישראל במאה ה-21, המאה שטומנת בחובה הרבה אי-ודאויות.

משה קצב: אבל גם הנשיא הראשון ביובל השני של מדינת ישראל, סמל והוכחה ניצחת להתבססותו ולחידוש עצמאותו של העם היהודי בארצנו.

משה קצב: המנורה שבסמל המדינה ובנס הנשיא, היא סמל המורשת היהודית, הובאה לירושלים על-ידי דוד המלך לפני 3,000 שנה, והוגלתה מירושלים לפני 2,000 שנה לכל התפוצות, ובתוכן גם משפחתי.

משה קצב: המשפחה שלי הוגלתה מירושלים לפני כ-2,000 שנה לגולת אשור.

משה קצב: אני נשוי לגילה, נצר לחסידות גור, נכדתו של רבי ישראל אלפסי, ממייסדי בני-ברק, שעלה מפולין.

משה קצב: הסיפור האישי שלי ושל משפחתי הוא סיפור פשוט ורגיש, דומה לסיפור האישי של רוב תושבי ישראל.

משה קצב: חידשנו, רבותי חברי הכנסת, אדוני היושב-ראש, את עצמאותנו במדינת ישראל, רק משום שאבותינו, אבות כולנו, קיימו את מצוות הדת ואפשרו את קיום העם היהודי.

משה קצב: שאלמלא כן לא היינו כאן היום.

משה קצב: בעיצומו של "מבצע שלמה" להעלאת יהודי אתיופיה כיהנתי כשר התחבורה במבצע לאומי אדיר, שחברת "אל על" נטלה בו חלק, ביוזמת הממשלה.

משה קצב: הבחנתי בילד בן חמש, ילד אתיופי, יורד בכבש המטוס באותו יום שישי לפני כניסת השבת.

משה קצב: נזכרתי ביום שאני עליתי ארצה, כאשר אני הייתי בן חמש, כאשר ריססו מייד עם ירידתי מן המטוס בדי.

משה קצב: די.

משה קצב: טי את ראשי, ומשם היישר לאוהלים.

משה קצב: אני רוצה לומר לעולי אתיופיה: מדינת ישראל היא מדינת שוויון ההזדמנויות, למרות כל הקשיים.

משה קצב: אם אני יכולתי, גם ילדיכם יוכלו, ואני מקווה – הרבה יותר מהר.

משה קצב: שני-שלישים מהעם היהודי עדיין חיים בתפוצות הגולה.

משה קצב: על כולנו לפעול להגברת הזיקה שלהם למדינת ישראל וליהדות.

משה קצב: מדי שנה עשרות רבות של אלפי יהודים ברחבי העולם נוטשים את היהדות ומתנתקים ממנה.

משה קצב: הישגי מדינת ישראל הם מהגדולים שידעה ההיסטוריה האנושית, ובאופן מיוחד במאה הנוכחית.

משה קצב: טרם השלמנו עם המשימה הלאומית האדירה – קיבוץ כל עם ישראל בארצו.

משה קצב: לפני שנים אחדות הופעתי בכנס הפדרציות היהודיות, שהתקיים במיאמי.

משה קצב: אשה מבוגרת, אמו של שופט יהודי בבית-המשפט העליון האמריקני, התבקשה לשאת נאום ודיברה לפני.

משה קצב: היא אמרה לנוכחים, לבאי הכנס: כמה בני-מזל אנחנו, שהיגרנו מבגדד לבומביי, ומבומביי לארצות-הברית הגדולה, המהוללה והליברלית, ובני זכה לכהן כשופט בית-המשפט העליון של ארצות-הברית.

משה קצב: אחריה עליתי לדוכן ואמרתי לבאי הכנס, כי אילו עמדה אמי שם היא בוודאי היתה אומרת:

משה קצב: כמה בני-מזל אנחנו שעזבנו את אירן ועלינו לארץ-ישראל ולא למדינה אחרת, ובני זכה לכהן כשר בממשלה יהודית במדינה ריבונית.

משה קצב: החברה הישראלית, רבותי חברי הכנסת, עוברת זעזועים.

משה קצב: מתפתחות משטמות ויריבויות קשות.

משה קצב: אנו עומדים לפעמים בוהים וחסרי אונים, ואיננו מוצאים מנוח ופתרון.

משה קצב: רצח ראש הממשלה יצחק רבין גרם לזעזוע אדיר.

משה קצב: כולנו בכינו במשך ימי האבל, וממשיכים להזיל דמעה בימי הזיכרון.

משה קצב: האומנם הפקנו את מלוא הלקחים מאותו רצח מתועב?

משה קצב: האומנם כולנו, החברה הישראלית וכל מנהיגיה ללא יוצא מן הכלל, ידענו להפיק את מלוא הלקחים מאותו מעשה רצח נורא?

משה קצב: ואם יש מישהו מאתנו שמתיר לעצמו לומר: אני פטור מאחריות, אני פטור מהפקת הלקח – מי שאומר זאת זורע פורענות.

משה קצב: חובת הפקת הלקח מוטלת על כולנו, ללא יוצא מן הכלל.

משה קצב: בשנים הקרובות עומדים בוודאי אזרחי ישראל וכנסת ישראל והממשלה להחליט לגבי מעמדה של ירושלים, כעיר המאוחדת בריבונות ישראל.

משה קצב: בתקופה הזאת יוכרע במשאל עם גם עתידם של רמת-הגולן, יהודה ושומרון ובקעת-הירדן.

משה קצב: הגבול העיקרי שלנו, והחשוב ביותר, הוא הגבול המזרחי.

משה קצב: נושא זכות השיבה, מעמד הישות הפלסטינית – אלה שאלות שהתשובות עליהן יכולות לגרום לטלטלה עזה בחברה הישראלית ולהעצים את המתחים ואת השסעים.

משה קצב: האם אנחנו בנויים לקבל את ההכרעות האלה בתבונה, בשיקול דעת ובאחריות?

משה קצב: אתם חותרים שנים כדי להביא שלום עם שכנינו מבחוץ.

משה קצב: אני מאמין, כי בחרתם בי כדי להשכין שלום בתוך הבית פנימה.

משה קצב: המשוררת רחל כתבה שיר למנהיג ציוני, שהפך ברבות השנים לנשיא המדינה, ואמרה: "מדוע יד מושטת לא פוגשת יד אחות?

משה קצב: " מדוע?

משה קצב: הטלטלה הצפויה הזאת מחייבת את כולנו גם בשעה הזאת לחשוב פעם נוספת איך אנחנו מפיקים את מלוא הלקחים מהמתחים הגואים בתוך החברה הישראלית, בין הימין לבין השמאל.

משה קצב: וזה לא התחום היחיד.

משה קצב: גם בתחום הכלכלי אני בהחלט חרד ממה שמתחולל.

משה קצב: מדינת ישראל היא אחת המדינות המתקדמות ביותר בעולם המערבי, היא מדינה מודרנית, אבל האי-שוויון בחלוקת ההכנסות, הפערים בתוך החברה הישראלית, הם מהגדולים בעולם המערבי.

משה קצב: הפערים האדירים האלה חייבים להוביל את כולנו – והעניין איננו נוגע לממשלה זו או אחרת – לחיפוש פתרונות שיצמצמו את הפערים החברתיים.

משה קצב: ראש הממשלה מנחם בגין, לפני שפתח בתהליך המדיני ההיסטורי עם מצרים והשגת הסכם השלום עם מצרים, יזם את התוכנית לשיקום שכונות העוני בישראל.

משה קצב: אכן, הביטחון החברתי קודם לכל תהליך מדיני.

משה קצב: ואני אינני בטוח, אדוני היושב-ראש, אם המנהיגים, כולנו, ואפילו התקשורת, מכירים היטב את כל פניה של החברה הישראלית במדינתנו הקטנה.

משה קצב: חובתנו להיות ערים ומודעים למתחולל בחברה, ואני חושש שלא מכירים היטב את כל המתחולל בחברה הישראלית.

משה קצב: היום שוב היינו עדים לאלימות בתוך החברה הישראלית, וזה איננו הנושא היחיד שצריך להדיר שינה מעינינו.

משה קצב: המתחים קיימים גם בין עולים לבין ותיקים בערים אחדות; המתחים קיימים בין מיליון אזרחי ישראל הערבים לבין יתר האזרחים.

משה קצב: אני רוצה לפנות לאזרחי ישראל הערבים: אנחנו שייכים כבר לדור השני של אזרחי המדינה משנת העצמאות.

משה קצב: ההיגיון אומר, ש-50 שנה לאחר העצמאות, סביר להניח שיהיו פחות משטמה ופחות עוינות.

משה קצב: אזרחי ישראל הערבים ראויים, ללא שום ספק וללא שום פקפוק, לשיתוף, לשוויון ולשילוב מלא בחברה הישראלית.

משה קצב: אבל מדינת ישראל היא גם מדינתכם, אזרחי ישראל הערבים.

משה קצב: הבה נשמור עליה ונגן עליה, נבנה אותה ביחד ונעניק לה תנופת פיתוח ושגשוג.

משה קצב: ראוי שנעביר לדור השלישי מדינה רגועה יותר, שלווה יותר.

משה קצב: הבה נפעל כולנו, מנהיגי הציבור כולו בבית הזה ומחוצה לו, כדי להוריד את המתחים הקיימים בחברה הישראלית.

משה קצב: ויכוחים אידיאולוגיים הם בהחלט יסוד בכל משטר דמוקרטי, וגם ויכוח אידיאולוגי לגיטימי במשטר דמוקרטי אפשר לנהל בתקיפות אבל באופן תרבותי.

משה קצב: אנחנו תחת זכוכית מגדלת.

משה קצב: המשותף בין כולנו, בין כל חלקי הבית, הוא הרבה יותר רחב מן המפריד.

משה קצב: ישראל היא הרבה יותר יפה ממה שהיא נראית.

משה קצב: הבה נראה את פניה היפים של החברה הישראלית, של מדינת ישראל.

משה קצב: נדמה לי שאלה היו דבריו של הנשיא ג'ון קנדי, שאמר בנאום ההכתרה:

משה קצב: אם נהיה מפולגים נוכל לעשות רק מעט; אם נהיה מאוחדים יישאר רק מעט שלא נוכל לעשות.

משה קצב: כאן המקום, אדוני היושב-ראש, להזכיר את הדאגה המשותפת של כולנו לגורלם של שבויי צה"ל ונעדרי צה"ל.

משה קצב: כאן המקום לבטא את תחושת הכאב והתמיכה של כולנו במשפחות השכול במערכות הביטחון.

משה קצב: כאן המקום לבטא את הדאגה ואת הצער למראה אזרחים חפים מפשע שנפגעו בפעולות הטרור של אויבינו.

משה קצב: ולך, אדוני הנשיא השביעי, מר עזר ויצמן, ולרעייתך ראומה: עם ישראל ואזרחי ישראל מייחסים לכם הישגים אדירים ב-60 שנות פעילות

משה קצב: כם למען העם והמדינה.

משה קצב: אתם משפחה אהובה על מדינת ישראל ועל החברה הישראלית.

משה קצב: 60 שנות פעילות אלה – הישגים חסרי תקדים בכל תחום, ידידי הנשיא.

משה קצב: בכל תחום שבו פעלת שברת שיאים והטבעת בו חותם בפעילותך.

משה קצב: אני מבקש, אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, לסיים ולומר: אבינו שבשמים, צור ישראל וגואלו, ברך את מדינת ישראל, ראשית צמיחת גאולתנו.

משה קצב: הגן עליה באברת חסדיך ופרוס עליה סוכת שלומך, ושלח אורך ואמיתך לראשיה, שריה ויועציה.

משה קצב: ונתת שלום בארץ ושמחת עולם ליושביה.

משה קצב: אמן.

משה קצב: (מחיאות כפיים)

א' האן: נא לקום.

א' האן: שירת "התקווה".

א' האן: (שירת "התקווה")

א' האן: כבוד הנשיא! (תרועת חצוצרות) (חברי הכנסת וקהל הנוכחים מכבדים בקימה את צאת נשיא המדינה מאולם המליאה.

א' האן: )

א' האן: ישיבת הכנסת נעולה.

א' האן: הקהל מוזמן לרחבה לקבלת פנים, שתתחיל בעוד כמחצית השעה.

א' האן: תודה רבה.