ישיבת מליאה, כנסת 14, פרוטוקול מספר 29, 1996-10-24 00:00

דן תיכון: רבותי, נא לשבת.

דן תיכון: יום חמישי, י"א בחשוון התשנ"ז, 24 באוקטובר 1996 – ישיבת הכנסת פתוחה.

דן תיכון: זו ישיבה מיוחדת של הכנסת לזכרו של ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין, זיכרונו לברכה.

דן תיכון: אדוני נשיא המדינה, משפחת רבין, אורחות ואורחים, אזרחי ישראל בני כל הדתות, חברי הכנסת, לפני שנה ויום אחד לא העלינו על הדעת שנקיים בכנסת ישיבה לזכרו של ראש ממשלה שנרצח.

דן תיכון: 24 שעות לאחר מכן, לפני שנה בדיוק, זה הפך לעובדה מצמררת.

דן תיכון: אנו מעלים היום את זכרו של ראש ממשלה ושר ביטחון שנרצח בעת מילוי תפקידו.

דן תיכון: מה עוד לא נכתב, צולם, שודר ונאמר על יצחק רבין בחייו, ועוד יותר במותו.

דן תיכון: יש הסוברים כי עוד לא הכול נאמר.

דן תיכון: יצחק רבין היה חלק בלתי נפרד מחייה של המדינה הצעירה מיום לידתו בארץ ועד יום מותו.

דן תיכון: הוא לא היה סמל כי הוא היה אדם, ואולי כאחד האדם, לצד רקע מפואר ונערץ, שהגיע לשיאים בכל תחום שבו עסק: כאיש צבא, מטוראי ועד לדרגת רב-אלוף; כדיפלומט, הישר למשרת שגריר בארצות-הברית; כמדינאי, מתפקיד של שר ועד למשרת ראש ממשלה.

דן תיכון: בעיקשות, בנחישות, במסירות, ביושר לב ובגילוי לב תמיד הגיע לשיאים.

דן תיכון: במוצאי שבת, היום לפני שנה, רעמו שלוש יריות.

דן תיכון: המדינה הזאת, שידעה ויודעת רעם של טנקים, תותחים וטילים, לא הזדעזעה מכך כפי שהזדעזעה משלוש יריות של אקדח.

דן תיכון: המדינה הזאת, שידעה ויודעת מוות, יתמות ושכול, לא התאבלה כמו אחרי המוות הזה.

דן תיכון: אותה כיכר בלב תל-אביב, שידעה עצרות ענק, לא כוסתה מעולם בכמות כזו של חלב ודמעות כפי שכוסתה בימים שאחרי אותו יום.

דן תיכון: האקדח הקטלני הזה הפך לחרט ברזל, שבעזרתו נכתב באותיות ענק: עצרו את הזוועה הזאת, חזרו לשפיות, לסובלנות ולהבנה.

דן תיכון: חברי הכנסת, הרצח הזה שחק מלים חשובות כמו חשבון נפש, לקח, חרטה.

דן תיכון: אני לא מציע, לכולנו, להתחבא מאחורי המלים האלה ולהשתמש בהן רק לתפארת המליצה.

דן תיכון: עכשיו צריך להחליט מה אנו עושים מרגע זה.

דן תיכון: איסוף העובדות, חקירת המקרה, חיפוש ראיות, גם אם אולי ירגיעו מצפון זה או אחר – לא יסייעו, והדבר החשוב בעיני הוא כיצד ממשיכים מכאן והלאה, לאחר אותה זוועה.

דן תיכון: בבית הזה יושבים מנהיגי המדינה, ועיני כל המדינה, וגם רבים מחוצה לה, צופות בנו עתה.

דן תיכון: האם אנו יכולים להישיר מבט לכולם ולומר: זה לא יחזור?

דן תיכון: בזמן האחרון, וככל שהתקרבנו ליום השנה, התעורר חשש כי לא עקרנו את כל הקוצים הקטלניים, ואנו מקבלים תזכורות בצורת מכתבים אוהדים ומעריצים.

דן תיכון: אנו מקבלים גם התרעות שונות, והלב מתחלחל לא רק מן הפחד הפיסי, כמו מן הפחד מפגיעה ברקמה העדינה ביותר – הדמוקרטיה הישראלית.

דן תיכון: הרוצח רצח את יצחק רבין האדם.

דן תיכון: הוא רצח בעל, אבא וסבא.

דן תיכון: אך הוא התכוון ליותר מכך – לרצוח את הדמוקרטיה.

דן תיכון: הוא ניסה לרצוח את כל הערכים שעליהם גדלנו, דתיים וחילונים, מאמינים ולא מאמינים.

דן תיכון: הוא ניסה לרצוח את הערך החשוב מכולם והמשותף לכולם – הסובלנות.

דן תיכון: חברי הכנסת, מה קרה לנו?

דן תיכון: כיצד הגענו לתהומות כאלה של איבה, של חוסר סובלנות?

דן תיכון: האם הגורל והעתיד לא משותפים לכולנו?

דן תיכון: האם התוצאה הסופית לא תשפיע על כולנו?

דן תיכון: כן, אני יודע שלכל אחד מאתנו יש התשובה שלו.

דן תיכון: ולכן, זו השעה וזה המקום לצאת בקריאה משותפת לכל הבית הזה – ברגע האחרון של השפיות.

דן תיכון: מי ייתן ויצחק רבין יהיה אחרון הנופלים על מזבח האי-סובלנות והשנאה.

דן תיכון: יהא הרצח הזה נקודת זמן שממנה נשנה את צורת הוויכוח והפולמוס.

דן תיכון: אנו צועדים היום לעבר תקופה לא קלה, כואבת וגורלית לא פחות מן התקופה שהיתה בעת כהונתו של יצחק רבין.

דן תיכון: צריך ללכת בה אחרת.

דן תיכון: אדוני נשיא המדינה, בבקשה.

עזר ויצמן: לאה, רחל, דליה ויובל, בני משפחת רבין, יושב-ראש הכנסת, ראש הממשלה, כנסת נכבדה, מכובדי, לפני שנה, בכיכר מלכי ישראל בתל-אביב, נורו שלושה כדורי אקדח זדוניים ביד נפשעת והרגו את ראש הממשלה יצחק רבין, זיכרונו לברכה.

עזר ויצמן: כדורים אלה הכניסו את כולנו להלם, לתסכול, לזעם ולכאב אין-קץ.

עזר ויצמן: קולם יהדהד בזיכרון העם היהודי ומדינת ישראל ובספר דברי הימים שלנו לדורי דורות ולדיראון עולם.

עזר ויצמן: באותו לילה נורא נרצח ראש הממשלה והמדינה כולה נפצעה קשה.

עזר ויצמן: אלה הם פצעים עמוקים, שעד היום, כעבור שנה, עדיין לא הגלידו, ולא במהרה יגלידו.

עזר ויצמן: נפל בישראל דבר שמעולם לא קרה ושלא העלינו בדעתנו שיכול לקרות כאן, רצח ראש ממשלה בידי יהודי, רוצח בעל מוח מעוות ותפיסה מוסרית ויהודית מסולפת, רק מפני שראש הממשלה הביע דעות וניהל מדיניות שאינה מקובלת על אותו רוצח מתועב.

עזר ויצמן: לא פחות מדאיגים הם גילויי ההבנה והאהדה למעשה הרצח ולמבצעו שנחשפו פה ושם.

עזר ויצמן: ארור הלילה שבו התברר לנו כי חיינו באשליה וכי גם בדמוקרטיה שלנו, שכה התגאינו בה, צומחים עשבים שוטים להחריד, שאם לא ייעקרו מהר ובנחישות מן השורש, בכוח החוק כמובן, הם עלולים להתרבות ולכלות כל חלקה טובה.

עזר ויצמן: ולכן עלינו לחזור ולשנן לעצמנו את מהות הדמוקרטיה, את תפיסותיה ואת ערכיה, ולחנך את הדור הצעיר להבין וליישם את עקרונותיה; לדעת, לזכור ולהזכיר, כי דעות ועמדות שונות קיימות במדינה דמוקרטית, והדרך היחידה להכריע ביניהן היא בקלפי ובכנסת הנבחרת, ולא ביריות בכיכר העיר.

עזר ויצמן: הפצע מוסיף לדמם והכאב והיגון אינם מרפים.

עזר ויצמן: יצחק רבין, האדם והמנהיג שנפל באותו ערב בכיכר, האיש שרוב חייו עסק בביטחון, במלחמה, בהכשרת הצבא לייעודו – דווקא הוא נפל בקרב על השלום.

עזר ויצמן: כמה זה סמלי וכמה זה מבטא את המורכבות ואת הבעייתיות שלתוכן נולדה ובתוכן התפתחה וחיה מדינת ישראל.

עזר ויצמן: חיינו נעים בין החרב למגל, בין כוונת הרובה לענף עץ הזית, בין קנה התותח למשק כנפי היונה.

עזר ויצמן: גם השנה כאבנו את הפיגועים ואת מעשי האיבה, זעקנו עם הפצועים, וביכינו, העם כולו, את הנופלים.

עזר ויצמן: ועם זאת, אנו ממשיכים להיאבק בדרך לשלום.

עזר ויצמן: יצחק רבין, הצבר הראשון שנבחר לראשות הממשלה, מפקדם של "יפי הבלורית והתואר" במלחמת העצמאות, מסמלי דור תש"ח, סימל עבור כולנו גם את המאבק לביטחון וגם את הכמיהה לשלום.

עזר ויצמן: יצחק רבין היה גם סמל מובהק לאנשי המלחמה שיום אחד פושטים את מדי הקרב וממירים אותם בחליפות השלום.

עזר ויצמן: הם היודעים לבצע את המהפך הנפשי כדי ליהפך מעושי מלחמה בתחבולות למובילי שלום בדבקות.

עזר ויצמן: כי רק מי שהלך בשדות הקרב ושמע את הקולות וראה את הדם, יודע להעריך כראוי את חיוניותו של השלום.

עזר ויצמן: ויצחק רבין הלך בשדות, ושמע, וראה, וידע.

עזר ויצמן: ועל כן דווקא הוא, לוחם ומפקד, אדם שסיפור חייו שזור בעלילות מאבקה של המדינה על הקמתה ועל קיומה, רמטכ"ל הניצחון האדיר במלחמת ששת הימים, דווקא הוא ידע להקנות לנו את התקווה ואת החתירה העקשנית לשלום.

עזר ויצמן: יצחק רבין החיה את התהליך שהחל ב-1977 על-ידי שני המנהיגים, ראש הממשלה דאז מנחם בגין ונשיא מצרים אנואר סאדאת, זיכרונם לברכה, שהכריזו: לא עוד מלחמה, לא עוד שפיכות דמים.

עזר ויצמן: יצחק קידם את התהליך על-ידי חתימת הסכם שלום עם ממלכת ירדן.

עזר ויצמן: הוא לא חסך כל מאמץ כדי להביא להידברות ישירה עם הפלשתינים ועם מדינות נוספות בעולם הערבי.

עזר ויצמן: וזו גם הצוואה שהותיר לנו באותו לילה אומלל, ברגעיו האחרונים, שם, בכיכר.

עזר ויצמן: אל מול הרבבות שבאו לתמוך בו ולהזדהות עם דרכו אמר: השלום הוא העתיד.

עזר ויצמן: יש להמשיך בבנייתו עד השגתו המלאה – לרווחתם, לשלומם ולשגשוגם של כל עמי האזור.

עזר ויצמן: אסור לנו ולבני שיחנו הערבים, שצוואה זו מכוונת גם אליהם, להותירה זרוקה אי-שם בירכתי הכיכר.

עזר ויצמן: בימים אלה אנו נתונים בעיצומו של תהליך הידברות היסטורי שאין ממנו דרך חזרה, אשר יוביל, לתקוות כולנו, לשלום מלא ואמיתי עם כל שכנינו ולפריחה של האזור כולו.

עזר ויצמן: השלום שכולנו מייחלים אליו הוא מעל לכול.

עזר ויצמן: במאמץ משותף, באחריות, בכנות ובנכונות לחיות זה בצד זה, תוך שמירה על הצרכים החיוניים של כל צד, נוכל לקיים ולממש צוואה זו עד תום.

עזר ויצמן: יצחק רבין, בן מפואר לעם ישראל, מדינאי, מנהיג ומפקד, לוחם וחבר, שהקריב את היקר מכול למען שלומנו ועתידנו, אני מצדיע לך היום, שנה למותך, בשם כל אזרחי ישראל, בהוקרה ובהערכה ובאמונה גדולה, שנמשיך לצעוד בדרך השלום שהלכת בה, עד שנגיע אל המנוחה ואל הנחלה.

עזר ויצמן: יהי זכרך ברוך לעד.

דן תיכון: תודה.

דן תיכון: ראש הממשלה, בבקשה.

בנימין נתניהו: אדוני הנשיא, אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, הגברת לאה רבין, בני משפחת רבין, אזרחי ישראל, אין בבית הזה אדם שלא איבד בחייו חברים וקרובים.

בנימין נתניהו: אך מותו של יצחק רבין היה שונה.

בנימין נתניהו: נרצח ראש הממשלה, מנהיגו הנבחר של העם.

בנימין נתניהו: כל אחד מאתנו איבד משהו במותו.

בנימין נתניהו: כולנו נעשינו שכולים באותו יום נורא.

בנימין נתניהו: הדם שנשפך היה דמנו, ומן המכה שספגו החברה הישראלית והעם היהודי עדיין לא החלמנו, עדיין לא התאוששנו.

בנימין נתניהו: לפני ארבע שנים כתבתי את הדברים הבאים: "יש שעמים שלמים מתנסים בחוויות טראומטיות, ואלה מוסיפות להשפיע על התנהגותם ועל השקפותיהם זמן רב לאחר שהאירועים הסוערים חלפו.

בנימין נתניהו: העם היהודי נתנסה באירועים קשים ביותר בתולדותיו.

בנימין נתניהו: הוא אינו שוכח את חורבן ירושלים ולא את השואה במאה שלנו.

בנימין נתניהו: זכר חורבן בית-המקדש בירושלים הנצורה, בזמן שסיעות יריבות קטלו זו את זו, הוליד את החשיבות המיוחדת שמייחס העם היהודי לאחדות העם, ואת האיסור המוחלט של רציחות פוליטיות בין יהודים.

בנימין נתניהו: עובדה היא שבאלפיים השנים האחרונות לא היו מלחמות אחים בעם היהודי.

בנימין נתניהו: למעט חריגים מעטים ביותר, יהודים אינם הורגים זה את זה בשל חילוקי דעות פוליטיים".

בנימין נתניהו: כך כתבתי ב-1992.

בנימין נתניהו: אבל עם רציחתו הנפשעת של יצחק רבין, זיכרונו לברכה, נפרץ האיסור הזה.

בנימין נתניהו: בפעם הראשונה זה אלפיים שנה נרצח מנהיג של העם היהודי על-ידי יהודי.

בנימין נתניהו: זה מה שהעמיק והעצים את הזעזוע, וזהו הדבר הראשון שעלינו לבנותו מחדש: יהיו חילוקי הדעות בינינו אשר יהיו, ויכולה המחלוקת בינינו להיות חריפה כפי שתהיה, אסור שתהיה אלימות פוליטית בקרבנו.

בנימין נתניהו: עלינו להבטיח לעצמנו לדבוק במסורת הדמוקרטית, הרואה באלימות פוליטית פגיעה בלתי נסבלת באושיות קיומנו, ועלינו לדבוק לא פחות במסורת היהודית, הרואה ברצח כפירה בעיקר.

בנימין נתניהו: מי שאומר שהפשע הזה נעשה בשם הדת היהודית, מחלל את שמה של היהדות.

בנימין נתניהו: מי שאומר שהדבר נעשה בשם הלאומיות, רומס כל ערך לאומי.

בנימין נתניהו: מי שאומר שהדבר נעשה למען עתיד עמנו וארצנו, הורס את עתידנו.

בנימין נתניהו: אדוני היושב-ראש, אנחנו יודעים, שקבוצות מיעוט, קטנות אומנם אבל אלימות וקיצוניות, עדיין מצויות בקרבנו.

בנימין נתניהו: ראינו אנשים מתוכן מתנכלים לנציגי ציבור ושופכים שמן על מדורת מחלוקתנו.

בנימין נתניהו: אותו מיעוט אלים וקיצוני צריך לדעת, שהוא ייתקל בהתנגדות עזה, תקיפה ונמרצת מצד הרוב העצום המקיף אותו.

בנימין נתניהו: וזו אומנם היתה התגובה של רובנו ככולנו במשך השנה שעברה.

בנימין נתניהו: אבל היתה סיבה נוספת, מעבר לטראומה הלאומית, ברציחתו של ראש ממשלה, שגרמה לזעזוע העמוק שפוקד את כולנו ושאותו אני, כמוכם, מרגיש גם היום, וזה האיש עצמו.

בנימין נתניהו: יצחק רבין היה אחד מן הדור שייצג את דמותו של היהודי המתחדש בארצו: דמות של לוחם וחלוץ שנולד בארץ-ישראל, הכיר את שביליה, לחם במלחמותיה ושאף לשלום עם שכניה.

בנימין נתניהו: בלטו בו אמיתיות וכנות, דוגריות, תכונות שאפיינו אותו כמנהיג והן שנתנו לו את האותנטיות המיוחדת שלו.

בנימין נתניהו: הוא תמיד הרשים אותי בבקיאותו הרבה באותם נושאים שאהב, במסירות הגדולה שלו לעבודתו, עבודת הביטחון, אחר כך העבודה המדינית, באמונתו בצדקת דרכו, בצניעותו האישית, שגבלה לעתים גם בביישנות, והיה בביישנות הזאת משהו שנסך נימת חן על אישיותו וקסם לרבים רבים.

בנימין נתניהו: אבל יותר מכול סימל יצחק רבין במשך שנים ארוכות את המאחד והמגשר בעם, את היכולת להתלכד סביב המשותף לנו ולהתגבר על המפריד בינינו.

בנימין נתניהו: זוהי המשימה הגדולה העומדת בפנינו היום.

בנימין נתניהו: איחוי הקרעים בעם הוא חיוני להשגת שלום אמת עם שכנינו.

בנימין נתניהו: אנו עומדים בפני משא-ומתן מכריע על גורל הארץ, על שלומו וביטחונו של העם, על עצם עתידנו.

בנימין נתניהו: וכשדנים בנושאים הטבועים עמוק כל כך בתודעתנו הלאומית וההיסטורית, עלינו לעשות כל מאמץ להשיג את ההסכמה הרחבה ביותר בתוכנו.

בנימין נתניהו: עלינו לעשות כל מאמץ ללכד את הכוחות ולאחד את הדעות, או לפחות לצמצם את הפערים בינינו, כי רק הסכמה רחבה בדבר הפתרון האפשרי עם שכנינו תשכנע אותם בכושר ובכוח עמידתנו, רק היא תביא את השלום המיוחל ורק היא תבטיח שהשלום הזה יחזיק מעמד.

בנימין נתניהו: הרצח של יצחק רבין חייב להזכיר לנו שוב אמת יסודית, שהשלום, השלום מתחיל בבית.

בנימין נתניהו: הברירה בפנינו היום היא איחוי הקרע ואחדות, או העמקת הקרע והתפוררות.

בנימין נתניהו: נשיא בית-המשפט העליון לשעבר השופט מאיר שמגר אמר אתמול: "צריך להקרין ריסון, היגיון, הומניזם וסובלנות.

בנימין נתניהו: זה יישא פרי הרבה יותר מאשר עריכת חשבונות מצד לצד, דבר שאין לו סוף".

בנימין נתניהו: רבותי חברי הכנסת, ברגע זה בחיינו כעם השאלה העיקרית היא לאן נפנה אחרי הטראומה הנוראה של רצח רבין.

בנימין נתניהו: השאלה הגדולה היא מה נלמד מתולדות עמנו.

בנימין נתניהו: האם ננהג כפי שנהגנו אחרי רצח גדליה בן אחיקם, כשהבאנו לפילוג הרסני בעם ולשקיעה לאומית שנמשכה דורות רבים?

בנימין נתניהו: או שננהג כפי שנהגנו אחרי רצח אבנר בן נר, כשהתאחדנו והבאנו לעלייה לאומית, לגיאות של שגשוג, שלום וביטחון לעמנו?

בנימין נתניהו: כנסת נכבדה, הברירה בידינו.

בנימין נתניהו: אני רואה את אחת המשימות הגדולות לפנינו כנציגי ציבור ולפני כראש ממשלה להחליף קיטוב, ואני חייב לומר – שנאת חינם, בהידברות ואחווה, להחליף ריב אחים באחדות ישראל – "איש את רעהו יעזרו, ולאחיו יאמר חזק".

דן תיכון: תודה.

דן תיכון: חבר הכנסת שמעון פרס, בבקשה.

שמעון פרס: אדוני הנשיא, יושב-ראש הכנסת, לאה, משפחת רבין, חברי הכנסת, אורחים – יצחק, עליו השלום, נחרת בזיכרון העם כמנצח על מלחמת ששת הימים, אבל בספר דברי הימים הוא יירשם כמנצח על ארבע השנים הטובות ביותר מבחינה מדינית שידע עמנו.

שמעון פרס: לא היו כארבע השנים הללו: ישראל עלתה מעלה מעלה.

שמעון פרס: דרך חלון ההזדמנויות העולמי שנפתח בעשור האחרון למאה הזאת נטלה ממשלת רבין, בראשותו של יצחק, את היוזמה להשיב רוח חדשה במזרח התיכון, ניתן לומר – רוח גדולה בעולם כולו.

שמעון פרס: בארבע השנים הללו הגיע מעמדה של מדינת ישראל לפסגה חסרת תקדים, וההוקרה לעם היהודי בכל מקום זכתה לתפוצה שלא ידענו כיהודים מעודנו.

שמעון פרס: יצחק לא זכה לראות זאת בחייו, אבל אנו חזינו על קברו במצעד הצדעה של גדולי עולם, שבאו להניח פרח על קברו, שבאו להוסיף ענף לזרי התקווה שהשתזרו במעשיו.

שמעון פרס: כאשר כונן דוד בן-גוריון את מדינת היהודים, זו היתה תשובה מוחצת, תשובתנו אנו, תשובתו של עם חלש, מפוזר ורדוף, על הגולה שאליה נקלענו, על השואה שפקדה אותנו, על הבדידות שנגזרה עלינו.

שמעון פרס: זו היתה תשובה ניצחת על אובדן האמונה בעצמנו, זו היתה מחאה נמרצת על דברי ההספד החרישיים שנשאו עמים אחרים לזכרו של עם שסירב למות.

שמעון פרס: בן-גוריון העניק לנו "בראשית" נוספת.

שמעון פרס: ועכשיו, בהמשך, כאשר התחלנו את התהליך של כינון שלום עם שכנינו, פנינו פנייה חדה לעתיד וקיבלנו אשראי רב בחשבון הגדול של העידן החדש.

שמעון פרס: יצחק ידע שאי-אפשר לגדל דורות של צעירים רק על סמך הזיכרונות הטרגיים שהצטברו באסם ההתנסויות של עמנו.

שמעון פרס: הוא ידע, וידענו אנו, שמשהתאוששנו מהשואה, משגברנו על איבה, משהדברנו את השממה, הגיעה שעתה של ישראל חדשה, ישראל שתצדיק, לא רק תפצה, את הדרך הארוכה שעשינו.

שמעון פרס: הוא ידע, וידענו אנו, שהגיעה השעה להסיר את הלוט מעל פני ישראל, לחשוף ישראל של שיקול מוסרי, של מורשת בעלת אמת עמוקה, ישראל הנושאת בחובה כשרון להפיק לחם מן המדע לא פחות מאשר קמח מהקרקע.

שמעון פרס: ידענו שהגיעה השעה שעל ישראל לעבור מלהיות פיצוי על העבר ולהתחיל להיות הזמנה יהודית לעתיד, הזמנה ליהודים הצעירים להתגאות בארצם.

שמעון פרס: יצחק ידע שלא די בהשגת שלום בחוץ ובהשכנת שלום בבית, הוא ידע שעלינו לעשות הכול שהדורות לא ילכו לנו לאיבוד כתוצאה מהתבוללות בנכר, כתוצאה מניכור בבית.

שמעון פרס: צריך גם אחדות עם העתיד, לא רק בינינו.

שמעון פרס: משמדובר אצלנו על הצלת הדורות החדשים, אנו מדברים בעיקר על הצורך בהגברת החינוך.

שמעון פרס: אבל מה זה חינוך, שינון שיעורים?

שמעון פרס: הרי היסוד האמיתי של חינוך הוא ליצור מדינה יהודית אטרקטיבית, מדינה של עם סגולה, מדינה שכוחה ברוחה, ורוחה אינה מנותקת מאדמתה, מדינה שאורה מאיר ואינו מסנוור, לא את זולתנו ובוודאי לא את עצמנו.

שמעון פרס: יצחק ידע – ואת זה אסור לשכוח, גם כשאנחנו אומרים דברים רבים לזכרו – שמקור הסמכות של השלום הוא ההכרעה המוסרית, הכרעה שתישען על הכוח שצברנו, כדי להשתחרר מהצורך, שלא הזמנו אותו, להשתמש בו כדי לשלוט על עם אחר.

שמעון פרס: הוא רצה במיצוי הכוח שרכשנו, גם הכוח שנרכש במלחמת ששת הימים, כדי לאפשר לדור הצעיר את הברירה של אי-שימוש בכוח.

שמעון פרס: בנינו כוח – כך הוא חשב – כדי שלא נצטרך להישען רק עליו.

שמעון פרס: השלום עם הפלשתינים, שהוא המפתח לשלום במזרח התיכון, החל להירקם בצורה חשאית ודרמטית על-ידי ממשלת רבין.

שמעון פרס: זה לא היה שלום שנכפה עלינו.

שמעון פרס: הוא לא נבע מכורח מלחמה או בעקבותיה, הוא לא נולד בעריסה בין-לאומית או בפיקוחה.

שמעון פרס: אנחנו היינו אלה שהחליטו לעשות מאויב שותף ולהתייחס אל שותף חלש כאל שותף שווה.

שמעון פרס: יצחק ידע יפה את משמעות לחיצת ידו של מנהיג של עם שאתמול היה אויבו, מנהיג שנטה להאמין זמן רב שבפתילי טרור טמון כושר של שינוי קווי ההיסטוריה.

שמעון פרס: בשבילנו, ובמיוחד בשביל יצחק, הושטת היד היתה מסקנה היסטורית, לא מחווה חולפת.

שמעון פרס: בעומדנו על המדשאה של הבית הלבן ראיתי כמה קשה היה לו לעשות את המחווה הזאת, אבל ראיתי גם כמה שלם הוא היה עם המפנה שמחווה זאת ביטאה.

שמעון פרס: לאחר שהוא לחץ את ידו של ערפאת, הוא לחש על אוזני: "עכשיו הגיע תורך", משל עברנו מבחן שאין קשה ממנו – יד שלוחה לשלום ליד שהחזיקה קודם בשלח של טרור מקומם.

שמעון פרס: בלחיצת יד זו ביטא יצחק את ההשקפה העמוקה שלו, בעצם של כולנו:

שמעון פרס: יוצאים למלחמה בדלית ברירה ויוצאים מן המלחמה כאשר נוצרת ברירה.

שמעון פרס: הרי ללא ביטחון לא יהיה קיום לעמנו, וללא שלום קשה יהיה להעניק לו טעם.

שמעון פרס: יצחק ידע, שברירת השלום אינה עניין של תפיסת הזדמנות, אפילו אסטרטגית, חולפת.

שמעון פרס: הוא ידע, שהשלום הוא תפיסת יסוד בתעודת הזהות של העם היהודי, תעודת זהות שהעניקה לפיקוח נפש דרגה גבוהה מזו של קדושת השבת וקבעה כי קיפוח נפשו של עם אחר הוא עבירה על "זכור כי גר היית בארץ מצרים".

שמעון פרס: האדם האחרון שאפשר היה לחשוב עליו שהוא יתפשר בנושא הביטחון – זה היה יצחק רבין, ואכן בכל המשא-ומתן הוא הקפיד על נושא הביטחון, קלה כבחמורה.

שמעון פרס: ודווקא משום כך צריך להבין את גדולת נפשו, כאשר הוא ידע לחרוג מהמוסכמות ולהעניק לכנף השלום משקל כמו לכנף של הביטחון.

שמעון פרס: הוא סבר, שביטחון ושלום אינם סתירה, אלא איזון מבורך.

שמעון פרס: יצא לי, אולי יותר מכל אדם אחר, לראות את יצחק ברגעים האמיתיים של ההכרעות הללו.

שמעון פרס: יכולתי לחוש בחיבוטי הנפש הנוראים שהיו כרוכים בהכרעות האלה.

שמעון פרס: לא הסתרנו דבר איש בפני רעהו.

שמעון פרס: דיברנו בגלוי על הסיכונים, שהיו רבים, לא רק על הסיכויים, שלא היו בטוחים.

שמעון פרס: ידענו ששלום זה לא רק לעמוד ולשיר שיר של שלום.

שמעון פרס: ידענו שתהליך השלום עלול להיות מלווה, כפי שבאמת היה, בקנים של רובים, בפתילים של פצצות, בכנפיים של "קטיושות", מכוונים לרקתה של הארץ, ללבו של העם, לגורלו של הראשון, לגורלם של הראשונים.

שמעון פרס: ידענו שאקדחים טעונים מצויים גם בכיסים של אחדים מבני עמנו וכי הם עלולים להמיט שואה על העם ואסון על המנהיג.

שמעון פרס: אסור היה אז, ואסור גם היום, לכווץ את אישוני עינינו רק לעבר שלושת הכדורים הנוראים ששמו קץ לחייו.

שמעון פרס: אסור לשכוח שיצחק היה צריך לעבור שדרות של איבה בלתי נסבלת, של הסתה בלתי נסלחת, גם לפני היריות האלה.

שמעון פרס: זה לא היה פחות חמור מהיריות הללו.

שמעון פרס: איש כיצחק רבין, שמאות אלפי אמהות, עם שלם, הפקידו את גורל בניהם בידיו; איש שצריך היה לשאת באחריות העליונה הזו פעם אחר פעם; איש שצריך היה להקפיד ללא הרף על רצינותו של כל שיקול; איש שצריך היה לשאוב כל פיסה של ידע; איש שצריך היה לאסוף כל קורטוב של אומץ לב; איש כמוהו, שבלובשו מדים הביא לעמו ניצחונות, ובלובשו בגדי מדינאי הביא לעמו הישגים בל יתוארו; איש כמוהו, שגם בזה וגם בזה שירת עד כלות; איש כמוהו, שבכל עם אחר בעולם היו קושרים לו כתרים של תהילה – ואילו אצלנו הוא נאלץ לפתע לפלס דרכו מחדש, מפני שהוא ידע שהגיעה השעה לפלס דרך חדשה לעמו.

שמעון פרס: ובפלסו דרך, ליוו אותו הקריאות הנוראות, הנקלות והנבזיות האלה, מהצד ומהמארב, קריאות "בוגד", קריאות "רוצח", קריאות שנועדו לעוות את דמותו, לרצוח את אופיו, ובסופו של דבר גם להתיר את דמו.

שמעון פרס: צריך להגיד דברים אמיתיים.

שמעון פרס: היו קריאות בקול רם, והיו קריאות בקול מוסווה.

שמעון פרס: הוא הצטרך, בפסגת חייו, בבשלות הנהגתו, להתמודד עם האשמות שווא אלה ועם האיומים האמיתיים שליוו אותו.

שמעון פרס: הוא הצטרך לעמוד מול ציפיות שייכשל, שייפול, שייעלם.

שמעון פרס: אך יצחק נע קדימה, כאילו מדובר במישהו אחר.

שמעון פרס: הוא נע קדימה ללא כניעה ללחץ, לפחד, לעיוותים, לקנאים ולאיומים.

שמעון פרס: הוא ידע היטב, שלא רק אותו כאיש רצו להעלות על המוקד, אלא גם כלפיו כמוביל הופנתה המאכלת.

שמעון פרס: הוא לא היה מוכן להיכנע לאיום האישי ולא היה מוכן להירתע מן הדרך.

שמעון פרס: הוא לא היה מוכן גם להאט אותה.

שמעון פרס: הוא שתק, הוא התעלם, אבל עתה אנו יודעים שלנו לא היתה רשות, לא לסלוח, לא לשתוק, לא להתעלם.

שמעון פרס: ראיתיו מקרוב, כפי שהוא צועד לגורלו, בלי לוותר על ייעודו.

שמעון פרס: ראיתיו צועד ולא מתלונן.

שמעון פרס: ראיתיו בודק עצמו כל פעם מחדש, אבל לא לשם חרטה, אלא למען ניווט נכון.

שמעון פרס: ראיתיו דרוך גם לאפשרות של קרב, אבל לא פחות מזה – דרוך לסיים את עונת הקרבות.

שמעון פרס: הוא היה נוהג לומר: קל לדעת כיצד לפתוח מלחמה, קשה יותר לדעת כיצד לסיימה.

שמעון פרס: והוא ידע שבין פתיחה לבין סיום של מלחמה מצויה מחיצה דקה מאוד.

שמעון פרס: ואכן ראיתיו חרד לגורל עמו.

שמעון פרס: לא ראיתיו חרד לגורלו-הוא.

שמעון פרס: בשיחות שהיו בינינו, שיחות ללא עדים וללא רישום, לא הכול שפע אופטימיות, גם לא הכול שפע הסכמות, אבל יצחק הפתיע אותי בקבלו הכרעות קשות מנשוא, בזמן אמיתי; הכרעות שנראו לפעמים זינוק גדול יותר מאשר צעד רגיל.

שמעון פרס: יצחק ידע הרבה, גם פרטים, גם כללים.

שמעון פרס: הוא רצה לדעת יותר.

שמעון פרס: הוא גם ידע לגייס את אשר ידע ואת אשר למד, אבל לא כדי לחזור אל הידוע – הוא ידע שבהיסטוריה אין רברס – אלא כדי להתמודד עם הבלתי נודע, עם העתיד שהוא גם בלתי נמנע.

שמעון פרס: הוא העמיד בסכנה את הרקורד האישי המפואר שלו והוא סיכן את נכסיו המדיניים.

שמעון פרס: הוא נטל סיכון פיסי על עצמו על מנת למנוע סכנה מעמו, סכנה שנעלמה מעיני הרבים, אף שהיא כתובה באותיות קידוש לבנה על קיר קיומנו, והוא קרא אותה ולא היסס להשמיעה בקול רם בפני כולם.

שמעון פרס: הוא ידע, שבמירוץ עם סוסי מלחמה אין טעם להשתרך בקצב של צב.

שמעון פרס: הוא ידע, שאם יואט קצב השלום, יוגבר הקצב של אי-שלום, ועל כן הברירה אינה של קצב, אלא של כיוון הקצב.

שמעון פרס: הירצחו אינו סוף דרכו.

שמעון פרס: כשמדובר על סוף – זה חייב להיות סוף האלימות, סוף ההסתה, וכל המסיתים עוד יוכו על-ידי ההיסטוריה כאשר נגיע אל מסוף השלום.

שמעון פרס: אבל כשמדובר בו, ביצחק, זה חייב להיות המשך השלום.

שמעון פרס: אנו חשים היום בחסרונו, לא פחות משחשנו בקיומו.

שמעון פרס: הוא קיים מפגש אמיץ עם ההיסטוריה, והוא נורה מן הגב.

שמעון פרס: אפשר לירות בגב, אבל אי-אפשר להפנות את הגב למפגש ההיסטורי שהוא עשה.

שמעון פרס: לא הרוצח יהיה המנצח.

שמעון פרס: את ההיסטוריה קשה לרצוח, ויצחק יישאר כנציג הבלתי נרצח של ההיסטוריה הזו.

שמעון פרס: לאה, אני יודע כמה קשה לך, אני יודע כמה קשה למשפחה.

שמעון פרס: אני גם יודע כי אין נוחם על היעדרו של איש כזה.

שמעון פרס: אני רק רוצה לומר, שהיעדרו הוא חוויה נוראה ויומיומית גם עבורנו, בוודאי גם עבורי.

שמעון פרס: וגם כאשר אנו נושאים בגודל הצער, אנו יודעים שאין מקום לחרטה.

שמעון פרס: העם לא יכול ולא רשאי להתחרט, ואם הוא רוצה להנציח את זכרו, הוא חייב להמשיך בדרכו, והדרך תימשך.

שמעון פרס: יהי זכרו ברוך.

דן תיכון: תודה לחבר הכנסת שמעון פרס.

ש' יעקבסון: כבוד הנשיא! (חברי הכנסת מכבדים בקימה את צאת נשיא המדינה.

ש' יעקבסון: )

דן תיכון: נא לשבת.

דן תיכון: רבותי חברי הכנסת, ישיבה מיוחדת של הכנסת לזכרו של ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין, זיכרונו לברכה, במלאות שנה להירצחו, נעולה.

דן תיכון: תודה לכולם.