ישיבת מליאה, כנסת 14, פרוטוקול מספר 199, 1998-05-05 00:00

דן תיכון: היום יום שלישי, ט' באייר התשנ"ח, 5 במאי 1998 – ישיבת הכנסת פתוחה.

א' האן: בבקשה לקום.

א' האן: כבוד הנשיא! (חברי הכנסת מכבדים בקימה את כניסת נשיא המדינה לאולם המליאה.)

א' האן: בבקשה לשבת.

דן תיכון: ישיבה מיוחדת לזכרו של חיים הרצוג, זיכרונו לברכה, חבר הכנסת לשעבר ונשיאה השישי של מדינת ישראל, במלאות שנה למותו.

דן תיכון: אני מבקש מחברי הכנסת לקום; בבקשה.

דן תיכון: (חברי הכנסת מכבדים בקימה את זכרו של המנוח.

דן תיכון: )

דן תיכון: לשבת, בבקשה.

דן תיכון: חברי הכנסת, נא לשבת, והאחרונים – להיכנס.

דן תיכון: דברים לזכרו של חיים הרצוג.

דן תיכון: אורה, הבנים יואל, מיכאל ויצחק והבת רונית, כבר חלפה שנה בלי חיים הרצוג, זיכרונו לברכה.

דן תיכון: עם מותו נדם קולה של ישראל.

דן תיכון: האיש שאהבנו לקרוא לו המסביר הלאומי, איננו עוד.

דן תיכון: בימי ההמתנה הקודרים, ערב מלחמת ששת הימים ובמהלך הקרבות, בקע קולו של המסביר והמרגיע חיים הרצוג מהרדיו וחדר ללבבות.

דן תיכון: בימי המצור והמתיחות עודדו דבריו את רוחנו.

דן תיכון: הוא חיזק, למי שנזקק לכך, את הביטחון בכוח ההכרעה של צה"ל.

דן תיכון: אנחנו זוכרים את התקופה הקשה של מלחמת יום הכיפורים.

דן תיכון: המסר שהשמיע לנו הרצוג היה אמין ואמיץ: קשה המלחמה ומרה, אבל נצא ממנה מנצחים.

דן תיכון: ניתוחיו ופרשנותו של חיים הרצוג תרמו רבות להרגעה ולהעלאת המורל הלאומי.

דן תיכון: קולה של ישראל נשמע ברמה גם מחוץ לגבולות המדינה.

דן תיכון: הוא בא אלינו מזירת האו"ם.

דן תיכון: כשהחליטה העצרת להאשים את ישראל, קורבן הגזענות, בגזענות, קרע חיים הרצוג מעל בימת האו"ם את ההחלטה לגזרים; "היטלר היה מרגיש כאן בבית", אמר אז.

דן תיכון: כך נהג לומר גם אביו, הרב הראשי יצחק הלוי הרצוג.

דן תיכון: בעצרת מחאה כנגד הוצאת הספר הלבן בשנת 1939 קרע את המסמך הבריטי לגזרים והכריז כי הוא בטל ומבוטל.

דן תיכון: מעשה אבות סימן לבנים.

דן תיכון: כנשיא, גילם חיים הרצוג את הממלכתיות.

דן תיכון: הוא שאף שהציבור יחלוק כבוד ודרך ארץ למוסד הנשיאות ולמוסדות הדמוקרטיים.

דן תיכון: נשיא – האמין – דומה מאוד לאב לאומי, דמות סמכותית אך גם דמות המצויה בהישג יד.

דן תיכון: אין בכוחו לכפות ציות, אבל הוא יכול לפעול במצפון מוסרי ולהציב דוגמה ומופת.

דן תיכון: חיים הרצוג רצה והצליח להיות הנשיא של העם כולו.

דן תיכון: "אני רוצה להכיר את המדינה הזאת ואת העם הזה", אמר.

דן תיכון: הוא סרק את הארץ לאורכה ולרוחבה, התארח ביישובים יהודיים, ערביים, דרוזיים וצ'רקסיים, ביקר בעיירות פיתוח, בישיבות ובמחנות הצבא.

דן תיכון: בכל מקום התקבל בלבביות ובחיבה.

דן תיכון: חיים הרצוג הרחיק במסעותיו אל מעבר לים.

דן תיכון: הוא היה הנשיא הישראלי הראשון שערך ביקור היסטורי בגרמניה.

דן תיכון: הוא ביקר במחנה הריכוז ברגן-בלזן יחד עם ניצולי שואה, שאותם שחרר כחייל בצבאות בעלות הברית.

דן תיכון: באסיה ובאוקיינוס השקט הביא לפריצת דרך במעמדה הבין-לאומי של מדינת ישראל.

דן תיכון: שני בתי-הקונגרס של ארצות-הברית הזמינו אותו להביא את דברה של ישראל בפניהם.

דן תיכון: כשדהרה השיירה שלו ובראשה פרשים בשדרות האליזה, מן היפות ביותר בעולם כולו, שהיו מקושטות משני הצדדים בדגלי צרפת וישראל, התרגש הרצוג מאוד.

דן תיכון: "על מה אתה חושב?

דן תיכון: " שאל אותו המארח, נשיא צרפת מיטראן.

דן תיכון: "אני חושב על הדגלים הנאציים שהתנוססו בשדרות בתקופת מלחמת העולם השנייה כשצבא גרמניה צעד בהן מדי שבוע", השיב הרצוג לנשיא הצרפתי.

דן תיכון: בתקופת כהונתו כנשיא השישי של מדינת ישראל התחלפו ארבעה ראשי ממשלות.

דן תיכון: "סחר הסוסים", כפי שכינה את המשא-ומתן הקואליציוני, הביא אותו ליזום מהלך היסטורי: הקמת ממשלת ליכוד לאומי.

דן תיכון: חיים הרצוג, לוחם ודיפלומט, איש ספר ומדינאי, מלחמות רבות חווה בחייו.

דן תיכון: ממלחמה למלחמה דבק יותר ויותר בשלום.

דן תיכון: הוא ייחל ליום שבו תיפסק במזרח התיכון המלחמה הארוכה ביותר במאה ה-20, המלחמה בין היהודים לבין הערבים.

דן תיכון: חלומו של הנשיא הרצוג היה להחליף את מקומן של עשרות השנים של שפיכות דמים והרס בתקופה חדשה של שלום ושיתוף פעולה.

דן תיכון: אפשר לחלום וראוי לחלום, אדרבה, צריך לחלום, היו מלותיו.

דן תיכון: חיים הרצוג, שזכה לראות את העם היהודי מגיח מהשואה וממריא אל הגבהים של מדינת ישראל הריבונית, עצם את עיניו לפני שהחלום התגשם.

דן תיכון: יהי זכרו ברוך.

דן תיכון: שר הביטחון, בבקשה.

דן תיכון: בהזדמנות זו אני רוצה להודות לכל חברי הכנסת לשעבר שטרחו ובאו, וכמובן לנשיא ולרעייתו.

יצחק מרדכי: כבוד נשיא המדינה מר עזר ויצמן והגברת ויצמן, אדוני היושב-ראש, נשיא המדינה לשעבר מר יצחק נבון, משפחת הרצוג היקרה, אורה והבנים יואל, מיכאל, יצחק ורונית, סגן ראש הממשלה, שרים, חברי כנסת, אורחים ואזרחי ישראל, מסכת חייו של הנשיא השישי של מדינת ישראל, מר חיים הרצוג, זיכרונו לברכה, היא מסכת החיים של מדינת ישראל והעם היהודי בדורות האחרונים.

יצחק מרדכי: בשנת היובל לישראל חסר לנו הנשיא השישי, אולם אנחנו יכולים להעריך נכון את מסכת חייו ותרומתו של מר חיים הרצוג, זיכרונו לברכה, האדם, הקצין והמנהיג.

יצחק מרדכי: ספרא וסייפא ירדו יחדיו לעולם, בשניהם בלט מר חיים הרצוג, איש חכם ויודע ספר, ואיש המחזיק בסייפא לעת צורך.

יצחק מרדכי: את חייו החל באירלנד הרחוקה כבן למשפחת רבנים.

יצחק מרדכי: אביו יצחק הרצוג, זכר צדיק לברכה, היה רבה הראשי של אירלנד, ואחר כך רבה הראשי של ישראל.

יצחק מרדכי: את שנות התבגרותו בין מלחמות העולם הראשונה והשנייה עשה חיים הרצוג בארץ-ישראל – בלימודים בישיבות "חברון" ו"מרכז הרב" וכן בשירות "ההגנה" והנוטרים, ובבריטניה, שם השלים את לימודי המשפט והיה פעיל בהנהגת הסטודנטים היהודים.

יצחק מרדכי: במבט לאחור ניתן לומר, שחיים הרצוג בנה והכין את עצמו לקראת המשימות הכבדות שעתיד הוא לשאת על כתפיו בעת שהתנדב לצבא בריטניה במלחמת העולם השנייה ונטל חלק במלחמה עם צבאות בעלות הברית לשחרור אירופה.

יצחק מרדכי: היה קצין מודיעין בכיר בדיביזיה המשוריינת ולחם מן הפלישה לנורמנדיה ועד תום המלחמה.

יצחק מרדכי: במסגרת המלחמה לקח חלק בשחרור מחנות הריכוז ונפגש פנים אל פנים עם התוצאות המרות של מלחמת העולם ותוצאות השואה הנוראה, החמורה בתולדות עם ישראל, שואה שבה נספו שישה מיליונים מבני עמנו.

יצחק מרדכי: הוא ראה לנגד עיניו איך אודים עשנים ניצלים ממחנות הריכוז ופונים בדרכם לארץ המיוחלת.

יצחק מרדכי: בטרם חזר לארץ לתפקידי מודיעין וביטחון במסגרת "ההגנה" עסק הוא בארגון מערך המודיעין הבריטי בגרמניה.

יצחק מרדכי: את הניסיון הרב שרכש בעת המלחמה ואחריה הביא לידי ביטוי בשנים האחרונות לפני קום המדינה ומייד לאחר שקמה, עת היה אחראי להקמת חיל המודיעין כחיל חשוב ומרכזי בצה"ל ובמדינה.

יצחק מרדכי: השכלתו הרחבה, ניסיונו הרב במלחמת העולם השנייה במסגרת הצבא הבריטי והערכים שרכש בבית אביו ובלימודיו בישיבות בארץ-ישראל ובאוניברסיטאות היו הבסיס למסכת חייו, שאותם מיסד וייסד בתפקידי המודיעין והפיקוד הקרבי שמילא.

יצחק מרדכי: כמפקד לקח חלק בקרבות בדרך לירושלים, בפיקוד על מחוז ירושלים וכראש מטה פיקוד דרום.

יצחק מרדכי: לאחר מלחמת ששת הימים היה המושל הראשון של ירושלים המזרחית ומרחבי יהודה ושומרון.

יצחק מרדכי: כאן התגלה במלוא יכולתו וערכיו היהודיים-הציוניים והאוניברסליים בטיפולו בכל מערכות החיים של האוכלוסייה האזרחית.

יצחק מרדכי: במקום שבו נשברו מערכות החיים בנה מערכות חיים ברגישות ובתבונה רבה.

יצחק מרדכי: חיים הרצוג לא היה רק גנרל, הוא היה גם עורך-דין מצליח, שידע לפלס דרך ללבותיהם של גדולי העם למען ישקיעו ויבואו לחיות בארץ-ישראל.

יצחק מרדכי: חיים הרצוג ייזכר בעינינו, וכמפקדים צעירים במלחמת ששת הימים, כמי שהיה הפרשן הלאומי, האיש שהפיח רוח בטרם המלחמה ותוך כדי המלחמה, על הצורך והנכונות להילחם ולשחרר את המקומות החיוניים לנו ולהסיר את טבעת החנק מעל מדינת ישראל.

יצחק מרדכי: אני זוכר גם את קולו תוך כדי מלחמת יום הכיפורים.

יצחק מרדכי: דומני שזה היה קול אחר, עצוב יותר, כואב יותר, וגם הפרשנות היתה כאובה ושונה מזו שהיתה במלחמת ששת הימים.

יצחק מרדכי: אבל גם כאן מראשית ימי המלחמה הוא חזר ונטע בכולנו תקווה, כי חרף תנאי הפתיחה הקשים יש ביכולתנו לשנות את פני המערכה ולנצח במלחמה, הגם שהמחיר הוא מחיר יקר.

יצחק מרדכי: לחיים הרצוג התמזל גם המזל להיות שגרירנו באו"ם בעת שהאו"ם עשה טעות שאין חמורה ממנה, בהשוותו את הציונות לתנועה גזענית.

יצחק מרדכי: נזכור אותו תמיד ניצב בשער האומות וקורע לגזרים את החלטת האו"ם ובכך מבטל מכול וכול את ההחלטה השגויה והלא-צודקת.

יצחק מרדכי: חיים הרצוג היה לנשיא מדינת ישראל.

יצחק מרדכי: הוא עמד בראש המדינה ועשה ככל יכולתו כדי לחזק את רוח העם ולהביא לאחדותו.

יצחק מרדכי: הוא ייזכר בעיני כולנו כיהודי, כציוני, כדיפלומט, כלוחם, כאיש ערכים, כאיש שהצליח מן הגולה להגיע עד כס הנשיאות.

יצחק מרדכי: מסכת חייו של חיים הרצוג היא מסכת חיינו בדור האחרון: עם הנדרש להילחם אבל שומר את ערכיו ומבסס ומחזק את אחיזתו במדינת ישראל ובארץ-ישראל.

יצחק מרדכי: עם ישראל ידע את פועלו של חיים הרצוג, וממנו ילמד איך אדם יהודי, ציוני ולוחם צריך לנהוג בדרכו לשרת את עמו ואת ארצו.

יצחק מרדכי: אני בטוח שדמותו תהיה מושרשת בקרב מערך המודיעין, בקרב צה"ל, בקרב זרועות הביטחון ובמערכת הביטחון של ישראל, בעם ישראל ובכנסת ישראל.

יצחק מרדכי: נזכור את איש הספר ואת הלוחם היהודי, האיש אשר עשה למען השלום והאיש אשר לחם למען השלום; האיש אשר חלם והשיג חלק מחלומו בעת שחלק מהשלום התגשם, והוא ממשיך וימשיך להיות שותף אתנו בדרך להשגת ביטחון ושלום לעם ישראל.

יצחק מרדכי: יהי זכרו ברוך.

דן תיכון: תודה.

דן תיכון: חבר הכנסת שמעון פרס, בבקשה.

שמעון פרס: כבוד הנשיא, יושב-ראש הכנסת, חברי הכנסת, חברי הכנסת לשעבר, אורה היקרה, יואל, מיכאל, יצחק ורונית, משפחת הרצוג על ענפיה העשירים והטובים, נשיאה של ישראל בעשור קובע של חייה, חיים הרצוג, עליו השלום, היה משכמו ומעלה.

שמעון פרס: הוא ניחן בכשרונות גדולים ובורך בדרך-ארץ מעוררת כבוד.

שמעון פרס: היו בו ממלכתיות צרופה וחברות נמשכת ורצופה.

שמעון פרס: דבריו היו צלולים ומעשיו היו חרוצים.

שמעון פרס: הוא לחם, הוא נאבק, הוא ליכד והבהיר ואמר עד יומו האחרון.

שמעון פרס: הוא היה בעיני רבים מאתנו אמת מידה.

שמעון פרס: ואכן היום, בפרספקטיבה של זמן, אנו חשים, שחייו, כפי שהתנהלו, יכולים לשמש מופת לחיים שלנו, כפי שרצוי שיתנהלו גם הם – לא שרשרת של הפכים מקפצים, אלא רקמה של רבדים מתלכדים, ובאין מלחמה נגד ישראל, למנוע מישראל עצמה לפתוח מלחמה בתוכה, מלחמה נגד עצמה.

שמעון פרס: חיים הרצוג, במה שהיה, במה שעשה, הוכיח שאפשר אחרת:

שמעון פרס: אפשר להיות רב בתורה ואלוף בצבא; איש מאמין ומנהיג מעודכן; מנחם לעמו בעת צרה ומזהיר את ארצו בשעה שנראית כרגועה; עומד בשער העמים ואינו מזלזל באומות העולם; יהודי המשוכנע שאין צורך לשנוא את שכניו או את גריו.

שמעון פרס: איש גלוי, אמיץ ומפוקח, איש הנסמך על החוק ואדם הנוהג כבוד בזולתו, בקי בעבר וצופה לעתיד, אישיות מגוונת, שגווניה השונים משלימים זה את זה ואינם משבשים את דעתו שלו.

שמעון פרס: היו לחיים הרצוג עמדות מוצקות בענייני ביטחון ודעות חיוביות בענייני שלום.

שמעון פרס: הוא לא הסתיר את דעותיו אלה, אבל גם לא זלזל בבעלי דעות אחרות.

שמעון פרס: הוא לא נואש והוא לא התנשא.

שמעון פרס: הוא ידע, שכדי שכל ישראל יהיו חברים, אין לכפות על ישראל דעה אחת.

שמעון פרס: הדמוקרטיה אינה מצוות אנשים מלומדה ואינה כופה "כזה ראה וקדש".

שמעון פרס: לכל אדם עיניים משלו וזכות להשתמש בעיניו שלו.

שמעון פרס: זכותו לקדש תפילה בסגנון שלו ואת ספר התפילה שלו.

שמעון פרס: הוא ידע, שהדמוקרטיה, שאת רוחה הוא ספג באיים הבריטיים, שם היא נולדה, היא מפגש פתוח וסובלני של דעות שונות, של דגשים רבים, של מוצאים מגוונים, ואסור שבשם אהבת ישראל תופץ שנאה בין הישראלים עצמם.

שמעון פרס: הוא חש, שסולם יעקב אינו סולם של פיקוד, אלא סולם של מאבק, שכל שלביו מתחברים בסופו של דבר לחלום גדול ומשותף לכולנו.

שמעון פרס: אנו עם של רוח, ולא מקבץ בחצר סגורה.

שמעון פרס: זקוף בדרכו, חכם באמונתו, משרת את ארצו ללא ליאות וללא דופי, נאסף חיים ז"ל אל אבותיו.

שמעון פרס: הוא השאיר אחריו מסלול ישר ומואר, שאם ננוע בו, נוכל לפגוש ביחד את יעדי ישראל הנצחיים בעידן חדש ומהפכני.

שמעון פרס: יהי זכרו ברוך.

דן תיכון: תודה.

דן תיכון: חבר הכנסת רפאל פנחסי, בבקשה.

רפאל פנחסי: כבוד נשיא המדינה, כבוד הראשון לציון והרב הראשי, אדוני יושב-ראש הכנסת, חברי הכנסת, בני משפחת הרצוג, מוזמנים נכבדים, שנה חלפה, שנה ללא חיים הרצוג, האיש שהיה מורם מעם, מסבירן מעולה, איש צבא והדר, חבר הכנסת, נשיא המדינה, ומעל לכול, בנו של הרב הראשי, האיש שלמרות כל אלה היה ונשאר חיים הרצוג.

רפאל פנחסי: "נשיא" הוא תואר עברי קדום, המיוחס במקרא לראש משפחה.

רפאל פנחסי: במפקד הראשון במדבר, ערב יציאת מצרים, מינה משה רבנו את נשיאי המטות.

רפאל פנחסי: בתקופת ההתנחלות שימשו הנשיאים, ובראשם יהושע בן נון, ההנהגה העליונה של העם.

רפאל פנחסי: בימי שיבת ציון מינה המלך כורש "נשיא ליהודה".

רפאל פנחסי: מאז היה התואר קשור במוסדות העליונים של העם, כגון: הכנסת הגדולה והסנהדרין.

רפאל פנחסי: מוסד הנשיאות בישראל מסמל את אחדות האומה, ייחודה ועצמאותה, וככזה נזכור את חיים הרצוג זצ"ל, חיים הרצוג כמופת, חיים הרצוג כסמל, חיים הרצוג כתקופה, תקופה שהיתה.

רפאל פנחסי: חיים הרצוג, זכרו לברכה, הוא מאחרוני הנפילים, מבחינה זו שהיה מההנהגה הראשונה של מדינת ישראל, איש לכאורה חילוני, אבל עם שורשים נטועים ושומר מצוות באופיו.

רפאל פנחסי: אני זוכר את חיים הרצוג כשופר.

רפאל פנחסי: בתקופת יום הכיפורים – הייתי אז בשירותי הצבאי בחזית – הרצוג היה המרגיע הלאומי.

רפאל פנחסי: מאז המשיך להיות שופר – שופר של מתינות והבנה.

רפאל פנחסי: באותן פעמים שביקרתי בלשכתו בבית הנשיא, פעמים באופן רשמי, במשלחות מטעם סיעת ש"ס, בהתייעצויות על מי להטיל את הרכבת הממשלה, ואם כשר התקשורת בשנים 1992-1990, תמיד מצאתי איש אציל רוח, עם הבעת פנים המקרינה רוגע, שלווה וחיוך המעידים על אופיו המיוחד.

רפאל פנחסי: שאלותיו הענייניות והמחכימות היו בענייני רוח.

רפאל פנחסי: הוא סיפר על כתבי אביו זצ"ל שהוציא לאור.

רפאל פנחסי: מבחינה זו, מבחינת דור שידע את יוסף, ניתן לומר בהחלט: חבל על דאבדין ולא משתכחין.

רפאל פנחסי: היום, לדאבון הלב, בימינו, לא מכירים כלל את בית אבא, ואיני רוצה לומר שאף מורדים במה שאינם מכירים.

רפאל פנחסי: זו סוגיה שאני מעדיף שלא להידרש לה במעמד זה.

רפאל פנחסי: חיים הרצוג, זיכרונו לברכה, היה מוקיר תורה ומוקיר רבנן.

רפאל פנחסי: ידיד שלי נקלע לא מכבר לשבת בהרצלייה והתפלל בבית-הכנסת האשכנזי שם.

רפאל פנחסי: הכול שם מעיד על כך שהוא, הנשיא הרצוג, היה הרוח החיה בהקמת בית-מקדש מעט זה.

רפאל פנחסי: מבחינתי, גישה זו היא גולת הכותרת שבפועלו.

רפאל פנחסי: חיים הרצוג שימש בתפקידים רבים בצבא הבריטי, ולאחר מכן – בצבא-הגנה לישראל.

רפאל פנחסי: בין תפקידיו הרבים ייזכרו שירותו הצבאי בצה"ל, אשר ממנו השתחרר בדרגת אלוף, וכן שימש בתפקידים ציבוריים שונים.

רפאל פנחסי: כשגריר ישראל באו"ם זכורה לטוב הגנתו על הציונות ועל עם ישראל, כשהאו"ם קבע שהציונות היא גזענות, והוא, ברוב חוכמתו, השכיל לשלול מהחלטה זו כל תוקף מעשי, ואף קרע, כזכור, בצעד דרמטי, את החלטת האו"ם והכריז לעיני כול – כשם שאביו, הרב הרצוג זצ"ל, קרע את הספר הלבן: החלטה זו בטלה ומבוטלת.

רפאל פנחסי: הנשיא הרצוג, עם כל היותו איש חזק, איש צבא, ללא חת וללא פשרות, ידע להיות איש חנון ורחום, וזו כל מהותו.

רפאל פנחסי: נזכיר כי הנשיא הרצוג מונה לתפקיד יושב-ראש הוועדה לחגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל, אך, לדאבוננו, יום אחד לפני שהוועדה התכנסה לדיון הראשון התבשרנו כי הוא איננו.

רפאל פנחסי: אני רוצה להניח, כי אם היה עולה בידו להשלים משימה חשובה זו – חגיגות ה-50 למדינת ישראל – היו המחלוקות והמריבות נחסכות מאתנו.

רפאל פנחסי: ואסיים בציטוט מדבריו שנאמרו בוועידת אייפא"ק: "במהלך כל שנותי שאבתי השראה מאמונתי בנצח ישראל וממחויבותי להגשים יעד זה.

רפאל פנחסי: אין טרגדיות המשתוות לאלה שהיו מנת חלקו של עמי העם היהודי במהלך חיי, אך ניצחוננו והישגינו היו מעל ומעבר לחלומותיהם של דורות רבים.

רפאל פנחסי: משום כך יכול אדם לחלום, צריך אדם לחלום, חייב אדם לחלום".

רפאל פנחסי: בתקווה כי, בעזרת השם, חלומו וחלומנו יתגשם במהרה בימינו.

רפאל פנחסי: יהי זכרו ברוך.

דן תיכון: תודה.

דן תיכון: חבר הכנסת אמנון רובינשטיין, בבקשה.

אמנון רובינשטיין: כבוד הנשיא והגברת ויצמן, אדוני היושב-ראש והגברת תיכון, הנשיא לשעבר יצחק נבון, נשיא בית-המשפט העליון אהרן ברק, נשיא בית-המשפט העליון לשעבר מאיר שמגר, כבוד הרב הראשי הראשון לציון בקשי-דורון, שרים, חברי הכנסת, חברי כנסת לשעבר, יש רגעים נדירים בחיי אומה, שבהם אדם אחד מבטא את רגשות הכלל.

אמנון רובינשטיין: אני זוכר רגע כזה בשלב ההמתנה בנגב, בעת ימי החרדה.

אמנון רובינשטיין: מי שאומר היום שלא היתה חרדה בלב – מתנכר למציאות.

אמנון רובינשטיין: היתה חרדה עמוקה, היו דפיקות לב מוסתרות, מושקטות, אבל הצבא חנה אז, ואיש לא ידע מה ילד יום המחר.

אמנון רובינשטיין: ואז, מתוך הרדיו בקע קולו של חיים הרצוג, וכבמטה קסם, ברגע נדיר, חזר אלינו אותו חוש של ביטחון עצמי, של בטחה עצמית מוכרת, ישנה, שכמעט אבדו לנו באותם ימים.

אמנון רובינשטיין: ואנחנו, כל מי שחווה אותם ימים וזוכר את מה שחלף לפני הניצחון המזהיר יזכור את הדברים האלה של נשיא מדינת ישראל חיים הרצוג, שהלך לעולמו.

אמנון רובינשטיין: רגע דומה היה באותו מעמד שבו קרע נציג ישראל באו"ם, חיים הרצוג, את ההחלטה המבישה, ההחלטה שהיתה צריכה לקומם כל איש תרבות בעולם, שהשוותה את הציונות לגזענות.

אמנון רובינשטיין: וחיים הרצוג, גם לפני שהיה לנשיא וגם לאחר מכן, ראה לעצמו משימה, להפוך את הקריעה הסמלית הזאת לנוכח פני העולם והעם היהודי ממשאלה למעשה.

אמנון רובינשטיין: הוא פעל באמצעים רבים, דיפלומטיים ואחרים, כדי להביא לכך שההחלטה הזו לא תטמא את הפרוטוקולים של ארגון האומות המאוחדות.

אמנון רובינשטיין: הוא זכה לראות בכך 16 שנה לאחר מכן, ברוב מרשים של 111 נגד 25 ביטלה עצרת האו"ם את ההחלטה האיומה והנוראה הזאת.

אמנון רובינשטיין: ברית-המועצות, עוד לפני שהתפרקה, היתה לה הזכות להשתתף בביטול ההחלטה, שבימים של קבלת ההחלטה נתנה לה יד.

אמנון רובינשטיין: אלה שני רגעים היסטוריים, אבל היו גם רגעים אישיים.

אמנון רובינשטיין: אני זוכר את חיים הרצוג בהרבה מאוד מעמדים שבהם הוא שילב את הרוח הספורטיבית, הג'נטלמנית שלו עם הפטריוטיות ועם הפוליטיקאיות שלו, בדרך שבה הוא התמודד לנשיאות.

אמנון רובינשטיין: הוא לא היה בטוח כלל שהוא ייבחר, להיפך.

אמנון רובינשטיין: לפי כל הסקרים ויודעי העתידות הוא עמד להפסיד בהצבעה, אבל הוא אמר: אני חייב להתמודד.

אמנון רובינשטיין: הוא התמודד וקיבל זאת ברוח טובה, והייתי אומר חברית וספורטיבית.

אמנון רובינשטיין: אני זוכר ביקור אצלו זמן קצר לאחר שנבחר, ולהפתעתי הרבה ישב אצלו בחדר אנואר נוסייבה.

אמנון רובינשטיין: זה היה אולי הביקור הראשון של אישיות פלסטינית בבית הנשיא.

אמנון רובינשטיין: לפני כן היו, אבל לא הרבה.

אמנון רובינשטיין: הוא שם לעצמו למטרה להיות מכשיר, להיות האמצעי שדרכו מדברים פלסטינים עם ישראלים, ועשה זאת גם בתקופות קשות ביותר.

אמנון רובינשטיין: הוא המשיך ועשה זאת ומילא תפקיד חשוב ביותר בהידברות הראשונית הזאת בין שני עמים יריבים שרבים על נחלתם המשותפת.

אמנון רובינשטיין: היו גם דברים שנויים במחלוקת.

אמנון רובינשטיין: אני עצמי חלקתי על אקט החנינה שהוא העניק לנידוני המחתרת היהודית.

אמנון רובינשטיין: אני רוצה להדגיש דווקא במעמד זה, שהוא עשה זאת מתוך אמונה שלמה שמדובר בחרטה אמיתית, שהוא מאחה קרעים, שהוא סותם סדקים, שבחנינה הזאת או בקיצור העונש הזה הוא שם קץ לפרשה הזאת.

אמנון רובינשטיין: והוא האמין בכך והוא גם האמין שהוא מונע בכך חקיקה של הכנסת, תקדימית, נוראה ואיומה, שבה חנינה תינתן לנידוני המחתרת באמצעות חוק של הכנסת.

אמנון רובינשטיין: והיה עוד דבר אחד שמבחינתו, מבחינת כולנו, הדמות של הנשיא חיים הרצוג צריכה ללוות אותנו.

אמנון רובינשטיין: היתה לו גירסא דינקותא, הוא היה בנו של הרב הראשי הרב יצחק הלוי הרצוג, שהוא עצמו גילם אותה יהדות של סליחה, של סובלנות, של הבנה ושל אנושיות.

אמנון רובינשטיין: היום, כאשר אנחנו קוראים את דבריו של הרב הראשי הזה, הרב הרצוג, ולאחר מכן משלימים אותם בדברים שאמר וכתב בנו נשיא מדינת ישראל, אנחנו יודעים, שיכול להיות דו-קיום בין דמוקרטיה לבין יהדות, בין מורשת בית אבא לבין סובלנות אנושית.

דן תיכון: תודה.

דן תיכון: סגן השר מאיר פרוש, בבקשה.

מאיר פרוש: כבוד הנשיא, אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אורחים נכבדים, ובמיוחד משפחת הרצוג, אנו מעלים היום את זכרו של הנשיא השישי, חיים הרצוג, זיכרונו לברכה, במלאות שנה לפטירתו.

מאיר פרוש: ראוי שנציין תחילה מה היו המקורות הרוחניים של צמיחת מנהיג זה, היכן ינקו שורשיו כיהודי וכאדם.

מאיר פרוש: חיים הרצוג גדל והתחנך בבית אביו הגדול והדגול, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, זיכרונו לברכה.

מאיר פרוש: כפי שנאמר, הוא היה הרב הראשי לארץ-ישראל, הרב שהאיר פנים בהלכה, עשה רבות למען עם התורה וקנה לו גם שם בקרב מנהיגי עולם ועמים.

מאיר פרוש: חכמינו אומרים במדרש: "היה הקדוש-ברוך-הוא מביט בתורה ובורא את העולם", כלומר, תורה ועולם צמודים הם בהווייתם עוד מימי הבריאה.

מאיר פרוש: תורה ועולם – הם צמד הערכים שהיוו את תמצית החינוך שספג הנשיא השישי בילדותו ובנעוריו.

מאיר פרוש: חיים הרצוג, זיכרונו לברכה, חבש בצעירותו את ספסלי ישיבת "חברון", שעיצבה את השקפת עולמו כיהודי גאה במורשת העם.

מאיר פרוש: בישיבה זו העמיק בהוויות דאביי ורבא, והוסיף בה על אשר למד בבית אבא.

מאיר פרוש: חבריו שלמדו אתו ציינו, כי היה בן תורה שקדן ומתמיד, אך בחוץ געש וסער העולם.

מאיר פרוש: זה היה באחת התקופות האיומות והגורליות לעמנו.

מאיר פרוש: אז גמר בלבו להקדיש עצמו למען עם ישראל ולמען ארץ-ישראל, להתנדב ולהתמסר כל כולו לשירות העם.

מאיר פרוש: מאז היו ימיו ושנותיו של חיים הרצוג רצופים פרקי שירות: כחבר ב"הגנה", כחייל בצבא הבריטי, כמפקד בצה"ל, כפרשן צבאי, כמושל צבאי, כשגריר באו"ם, כחבר כנסת וכנשיא המדינה.

מאיר פרוש: אך מכל תפקידיו אהב כנראה במיוחד את השירות הצבאי.

מאיר פרוש: בביוגרפיה שלו ציין, כי בצעירותו אמר לו אביו, זיכרונו לברכה: "אם לא תהיה רב בישראל, אשמח שתהיה חייל בשירות העם היהודי".

מאיר פרוש: אין פלא שחיים הרצוג שירת שנים רבות במדים, וגם חיבר כמה ספרים על הגבורה היהודית לדורותיה.

מאיר פרוש: גם כאשר לבש מדים וגם כאשר חיבר את ספרי הגבורה, ידע את אשר הפנים בגירסא דינקותא: הסיף והספר ניתנו מכורכים מן השמים.

מאיר פרוש: אדוני היושב-ראש, בימים אלה, כאשר על סדר-היום הציבורי עמדה ועומדת שאלת החנינה, ראוי לציין גם את החנינות של הנשיא השישי לאנשי המחתרת היהודית ולאנשי השב"כ.

מאיר פרוש: החנינות ניתנו על-ידי איש הרחמים, על-ידי לב יהודי חם.

מאיר פרוש: כדאי גם לזכור ואולי גם ללמוד.

מאיר פרוש: חברי הכנסת, אנחנו כולנו נוצרים את זכרו של איש רב-פעלים ועתיר זכויות, בן תורה, חייל, דיפלומט, מדינאי, סופר ונשיא.

מאיר פרוש: כל תפקיד בחייו ביצע בכשרון, במסירות, בנאמנות ובאהבה.

מאיר פרוש: ומעל לכול נזכור את חיים הרצוג כיהודי מאמין, הנאמן למורשת עמו.

מאיר פרוש: יהי זכרו ברוך.

דן תיכון: תודה.

דן תיכון: חבר הכנסת נואף מסאלחה.

נואף מסאלחה: אדוני היושב-ראש, אדוני נשיא המדינה, משפחת הרצוג, חברי הכנסת, חברי הכנסת לשעבר, אורחים יקרים, שנה למותו של הנשיא השישי של מדינת ישראל וחבר הכנסת לשעבר המנוח חיים הרצוג.

נואף מסאלחה: הנואמים הזכירו חלק מפועלו הרב של המנוח, אולם אני, שהכרתי אותו אישית, רוצה להזכיר כמה אירועים וכמה דברים המעידים על אישיותו המיוחדת של חיים הרצוג.

נואף מסאלחה: המלחמה בין שני העמים, הערבי והיהודי, גבתה מחיר דמים יקר, אולם לנשיא הרצוג היה ניסיון אישי מר כשאמו נפצעה קשה בחברון בשנת 1929, דבר שהותיר בו רושם קשה.

נואף מסאלחה: כתוב שהיא פשוט נקלעה לשם.

נואף מסאלחה: הדבר הותיר בו רושם קשה, אולם לא גרם לו לשנוא את העם שלי.

נואף מסאלחה: הנשיא הרצוג כתב בספרו "דרך חיים", כשהיה המושל הצבאי של הגדה המערבית ומזרח-ירושלים, מייד עם תום מלחמת ששת הימים, כשהיה סגר על השטחים הכבושים: בעיצומה של כל הפעילות הזאת פרץ ללשכתי בסערה טדי קולק, ראש עיריית ירושלים.

נואף מסאלחה: אין חלב לילדים הערבים במזרח-ירושלים, הוא אמר לנשיא ותבע שנבטיח חלב לכל ילד.

נואף מסאלחה: בתוך שלושה ימים הושב הסדר האזרחי על כנו בכל רחבי העיר והתחדשה הפעילות של השירותים המוניציפליים, ובכלל זה אספקת המים והחשמל.

נואף מסאלחה: אדוני היושב-ראש, הנשיא הרצוג דיבר על אביו המנוח הרב יצחק הרצוג, על האמת ועל המאבקים: "אבי היה לעומת זאת שוחר אמת בכל מאודו, והקהילה הדתית בארץ-ישראל יצאה נשכרת מכך שאדם כמותו נבחר למנהיגה.

נואף מסאלחה: הצורך בהנהגה מהסוג הזה בעינו עומד".

נואף מסאלחה: הוא התכוון לימינו אנו.

נואף מסאלחה: אדוני היושב-ראש, כידוע לכול, הנשיא הרצוג היה קצין בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, והוא הגיע עם החיילים הבריטים להמבורג ולמחנה ההשמדה ברגן-בלזן.

נואף מסאלחה: אני אישית, נואף מסאלחה, ביקרתי בו לפני כעשר שנים, כראש משלחת יהודית-ערבית, וראיתי סרט אותנטי שצילם במצלמת 12 מ"מ סרג'נט יהודי בצבא הבריטי, מהמשחררים.

נואף מסאלחה: זה היה זוועה.

נואף מסאלחה: אולם מה שראה הקצין הרצוג אביא במדויק.

נואף מסאלחה: אדוני היושב-ראש, לכבוד האירוע וגם לכבודך אני אעמוד במסגרת הזמן.

נואף מסאלחה: אני חייב לצטט.

נואף מסאלחה: זה באמת זוועה.

נואף מסאלחה: אדם שהיה נשיא המדינה ראה את זה ולא שכח.

נואף מסאלחה: "פגישתי האישית הראשונה עם הזוועה הזאת היתה במחנה ריכוז קטן, בפאתי ברמן.

נואף מסאלחה: המראה היה מצמרר, ואני לא אשכח אותו עד יומי האחרון.

נואף מסאלחה: בצריפים, הישר על הרצפה המזוהמת, היו שרועות דמויות שכולן עור ועצמות, עטופות בפיג'מות מפוספסות.

נואף מסאלחה: רבים מהיצורים האומללים האלה לא אזרו אפילו כוח להתרומם מרבצם, חיוך נעווה היה ברכת השלום היחידה שהצליחו להפיק.

נואף מסאלחה: כמעט כולם לקו בדיזנטריה, והצחנה היתה מעבר לכל מה שיתואר במלים.

נואף מסאלחה: מפקד הקורפוס שלנו, גנרל הורוקס, נשבר והקיא.

נואף מסאלחה: בו במקום פקד על תושבי העיירות והכפרים הסמוכים לנקות את המחנה ולטפל באסיריו, שהמשיכו לגווע בקצב מדאיג.

נואף מסאלחה: כשהכפריים הגיעו למקום וניצבו מול מעשי הזוועה של בני עמם, שבוצעו בשמם, לא הבחנתי – גם שום אדם ממכרי לא הבחין – בסימנים לזעזוע או לחרטה.

נואף מסאלחה: הגרמנים שאמרו, אז ואחר כך, כי לא ידעו דבר וחצי דבר על מה שהתרחש מתחת לאפם – וכך טען כמעט כל גרמני – חטאו בשקר נורא.

נואף מסאלחה: אני הייתי שם.

נואף מסאלחה: ראיתי את פני האזרחים מן השורה.

נואף מסאלחה: ראיתי את הקרבה הצמודה של העיירות למחנות.

נואף מסאלחה: הרחתי את הגוויות הנרקבות של יהודים וצוענים ופולנים.

נואף מסאלחה: אין לי ספק, העם הגרמני לא היה יכול שלא לדעת – האמת היתה בכל מקום ולא היה אפשר להימלט ממנה.

נואף מסאלחה: " אדוני היושב-ראש, אדוני הנשיא, הנשיא הרצוג היה מייצג את כל העם.

נואף מסאלחה: תמיד הוא הזכיר איך אשתו אורה, שנולדה במצרים, עם התרבות המצרית, איך היא בכתה מאושר כשהגיע הנשיא המנוח סאדאת לירושלים.

נואף מסאלחה: הנשיא התייחס לעתיד הגדה המערבית והוא כתב: "היה זה משגה שלא יצרנו מייד אוטונומיה ערבית תחת ריבונות ישראלית, הסדר שהיה מאפשר לשני העמים לפעול במשותף ובאורח עצמאי וללמוד לעבוד זה עם זה".

נואף מסאלחה: אני בוודאי מבין שאוטונומיה היתה פתרון זמני לפני הסדר הקבע.

נואף מסאלחה: אדוני היושב-ראש, אדוני הנשיא, הכנסת מקיימת ישיבה מיוחדת זו לזכרו של הנשיא הרצוג, ואני שולח שוב את תנחומי למשפחתו ולעם ישראל.

נואף מסאלחה: יהי זכרו ברוך.

דן תיכון: תודה.

דן תיכון: רבותי, אני רוצה להודות לאורחים שטרחו ובאו, לכבוד הרב הראשי בקשי-דורון, לנשיא בית-המשפט העליון ולשופטי בית-המשפט העליון, לנשיא לשעבר יצחק נבון, ליושב-ראש הכנסת לשעבר שלמה הלל, ליועץ המשפטי לממשלה, לנציגי הדתות ולחברי הסגל הדיפלומטי.

א' האן: בבקשה לקום.

א' האן: כבוד הנשיא! (חברי הכנסת מכבדים בקימה את צאת נשיא המדינה מאולם המליאה.

א' האן: )

דן תיכון: בבקשה לשבת.

דן תיכון: רבותי, אנחנו יוצאים להפסקה של עשר דקות.

דן תיכון: (הישיבה נפסקה בשעה 16:46 ונתחדשה בשעה 16:59.

דן תיכון: )

דן תיכון: ישיבת הכנסת מתחדשת.

דן תיכון: הודעה לחבר הכנסת מאיר שטרית.

מאיר שטרית: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, היום יום הולדתו ה-40 של רון ארד, הנווט השבוי, שנמצא בשבי כ-12 שנה, מאז אותו יום שנפל בשבי, ב-16 באוקטובר 1986.

מאיר שטרית: הייתי רוצה להיות במסיבת הולדתך כשאתה מכבה את 40 הנרות שעל העוגה וכאשר בתך יובל חותכת את עוגת יום ההולדת.

מאיר שטרית: הייתי רוצה לראות את פניך הרציניות מוצפות בחיוך רחב בהביטך בה.

מאיר שטרית: הייתי רוצה לראותך עוד פעם אחת חותך את השמים הכחולים במטוסך.

מאיר שטרית: הלב רוטט בציפייה לראותך בינינו.

מאיר שטרית: גם אם עברו 12 שנים ואתה אינך אתנו, אנו מסרבים, מסרבים להאמין להכחשות על-אודותיך מאירן ומשוביך.

מאיר שטרית: אנו תפילה, יחד עם אמך בתיה, עם אחיך דוד, עם אשתך תמי ועם בתך יובל, כי נחגוג את יום הולדתך ה-41 יחד אתך כאן בישראל.

מאיר שטרית: אני פונה מבמה חשובה זו לשלטונות אירן, שאותם אנו רואים אחראים לך ולחייך, לתת לנו אות חיים אחד מרון ארד, שלחופש נולד.

דן תיכון: תודה.

דן תיכון: חבר הכנסת מיכה גולדמן, באותו נושא.

מיכה גולדמן: אדוני היושב-ראש, לפני שבוע ימים חגגנו 50 שנות קוממיות מדינת ישראל.

מיכה גולדמן: המתנה הגדולה ביותר שיכולה היתה המדינה לקבל ביום חגה היתה חזרתם של השבויים והנעדרים לביתם, "ושבו בנים לגבולם".

מיכה גולדמן: אנו מתפללים היום, ביום הולדתו ה-40 של רון ארד הנווט, שנזכה לראות בשובם הביתה במהרה של השבויים והנעדרים שלנו.

מיכה גולדמן: כל ממשלות ישראל עשו, עושות ויעשו כל שלאל ידן כדי לקיים את מצוות פדיון השבויים.

מיכה גולדמן: רון ארד בן 40 היום.

מיכה גולדמן: מי ייתן ולא יחלפו ימים רבים ונזכה לראות את השבויים והנעדרים, ואתה ביניהם, כאן בינינו, עם משפחתך ועם כל העם הזה, השולח לך את אהבתו.

דן תיכון: תודה, רבותי.

דן תיכון: ביום הולדתו ה-40 של רון ארד אנו מצטרפים אל כל אלה הדורשים לשחרר מייד את רון ארד מן השבי.

דן תיכון: רבותי, אנחנו ממשיכים.

דן תיכון: אדוני מזכיר הכנסת, אתה רוצה למסור הודעה על הנחת דוח מבקר המדינה?

שבח וייס: אתה שם לב שבכל פעם זה גבוה יותר?

א' האן: ברשות יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבד להודיע, כי הונח היום על שולחן הכנסת דוח מס' 48 מטעם מבקר המדינה לשנת 1997 ולחשבונות שנת הכספים 1996, וכן הערות ראש הממשלה לדין-וחשבון השנתי מס' 48 של מבקר המדינה.

א' האן: עוד אודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת הצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 25), התשנ"ח–1998, והצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 26), התשנ"ח–1998, שהחזירה ועדת העבודה והרווחה לקריאה שנייה ולקריאה שלישית; וכן החלטת ועדת האתיקה מהיום בעניין היעדרות מישיבות הכנסת בכנס הקיץ התשנ"ז – תיקון.

א' האן: תודה.

דן תיכון: כפי שאתם מבינים, הונח דוח מבקרת המדינה מס' 48, העשירי במספר של המבקרת הנוכחית.

אפי אושעיה: אדוני היושב-ראש, אולי תסביר לנו משהו על המחלוקת של יושב-ראש הכנסת עם מבקרת המדינה?

דן תיכון: יש הרבה מחלוקות, אני לא יודע על איזו אתה מדבר.

אפי אושעיה: בעניין הגיל של המועמד להיות מבקר המדינה.

דן תיכון: אה, כבר הפכו אותי ליריב של המועמד.

דן תיכון: לפי עניות דעתי, אני טוען שמי שהגיע לגיל הפרישה מתפקידו כשופט בבית-המשפט הגבוה לצדק – לא האיש הזה במיוחד, אלא כך סברתי גם כשנבחרה המבקרת לכהונתה הראשונה – מן הדין לשקול היטב אם הוא מתאים להתחיל קריירה הרבה יותר קשה ולא פחות חשובה בגיל מבוגר.

דן תיכון: כל אחד יוכל להצביע כפי שהוא מבין.

שבח וייס: היו כאן ראשי ממשלות מבוגרים די טובים.

דן תיכון: זה נכון.

דן תיכון: אילו קבעו שחברי הכנסת פורשים בגיל 70 היתה בעיה, אבל אין מגבלה לגבי העניין הזה.

דן תיכון: שם מאלצים אותו או אותה מצד אחד לפרוש, כי יש כנראה בעיה, מצד אחר אומרים שהוא יכול לרוץ לכהונה של מבקר המדינה לתקופה של שבע שנים.

דן תיכון: זה כבר הישג גדול שלי, שצמצמנו את התקופה מעשר לשבע שנים.

דן תיכון: איך אומרים?

דן תיכון: הלוואי שאני טועה.

דוד טל: לגבי מבקרת המדינה אדוני טעה.

דן תיכון: לא טעיתי לגבי הקדנציה הראשונה.

דן תיכון: תבין מה שאתה רוצה.

דן תיכון: הנחת מטען חבלה בביתן של סטודנטיות ערביות בירושלים

דן תיכון: רבותי, אנחנו ממשיכים בהצעות לסדר-היום: הנחת מטען חבלה בביתן של סטודנטיות ערביות בירושלים.

דן תיכון: הצעות לסדר-היום מס' 4309 ו-4317.

דן תיכון: חבר הכנסת נסים זוילי, בבקשה.

שבח וייס: אני מבקש הצעה אחרת.

נסים זוילי: אדוני יושב-ראש הכנסת, חבר הכנסת שבח וייס, אחרי ההצעות לסדר-היום יש גם דיון על הנושא הזה.

נסים זוילי: הוחלט להפוך את זה לדיון במליאת הכנסת, ואני רוצה לברך על ההחלטה הזאת.

נסים דהן: בעקבות הצעה קודמת.

נסים זוילי: נכון, ההצעות האלה הן בעקבות אירוע נוסף שקרה, ולא האירוע שקרה לפני כמה חודשים.

נסים זוילי: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, לפני כמה ימים הונח מטען חבלה בפתח בית בירושלים שמתגוררות בו שתי סטודנטיות ערביות.

נסים זוילי: אני שמח שהכנסת מקיימת דיון במליאתה על הנושא הזה.

נסים זוילי: יותר משאני שמח שמתקיים על כך דיון, אני גם מקווה ומשוכנע שלא יימצא חבר כנסת, לא חשוב מה דעותיו הפוליטיות ולא חשוב מה עמדותיו לגבי עתיד ירושלים, שיצדיק את המעשה הבריוני הזה.

נסים זוילי: אולי כדאי לשחזר מה שקרה.

נסים זוילי: שתי סטודנטיות ערביות – נאמר לי שבמקור הן מכפר-כנא – בוגרות תיכון מצטיינות, נוצריות, מחליטות לעזוב את הכפר ולעבור לירושלים ללמוד באוניברסיטה.

נסים זוילי: הן באות ללמוד באוניברסיטה, ובשלב הראשון הנטייה שלהן היא להתגורר במזרח-ירושלים.

נסים זוילי: היה כנראה קושי להשתלב בחברה המזרח-ירושלמית בגלל היותן בעיני הערבים במזרח-ירושלים הרבה יותר חופשיות ויותר מתקדמות והן לא הרגישו שם בנוח.

נסים זוילי: הן עשו את הדבר הכי טבעי שאדם יכול לעשות, והן החליטו לשכור דירה במערב העיר, בשכונת מוסררה.

נסים זוילי: נכון שבשלבים שונים היה קשה למצוא דירה, אבל בסופו של דבר נמצא יהודי טוב שהשכיר להן דירה.

נסים זוילי: אני מוכרח לומר, שאני רואה במעשה של שתי הסטודנטיות האלה מעשה מתקדם ופתוח מאוד, וכל מי שטוענים לגבי האפשרות של דו-קיום בין העמים, בוודאי אלה שטוענים לגבי אחדותה של ירושלים, לא יכולים להשלים עם מצב שבגלל גישה גזענית של בודדים בתוכנו הסטודנטיות האלה יחיו בירושלים תחת איומים מתמידים.

נסים זוילי: אני מנסה לחשוב, כמה שנאה דרושה לבן-אדם כדי להניח מטען חבלה בביתן או מול דלתן של סטודנטיות ערביות?

נסים זוילי: כמה שנאה צריכה להיות בתוך אדם כדי לעשות את זה?

נסים זוילי: כמה חוסר בושה, כמה חוסר אנושיות?

נסים זוילי: איזה מין גישה שכיהודים אף אחד מאתנו לא מסוגל לחשוב עליה וודאי שלא לקבל אותה.

נסים זוילי: קשה לומר שאני מרוצה מהתגובה של המשטרה.

נסים זוילי: כשיהודים נכנסו לגור בעיר העתיקה, וכשהיה חשש לחייהם, משטרת ישראל וכוחות הביטחון, גם אלה שהתייחסו לזה כפרובוקציה, אבטחו אותם 24 שעות ביממה.

נסים זוילי: היום יש שתי סטודנטיות ערביות שידוע שהן נמצאות שם תחת סכנה מתמדת ותחת איומים מתמידים, והמשטרה מסרבת להבטיח את ביטחונן 24 שעות ביממה, כפי שמתחייב מהחוק.

נסים זוילי: הם יודעים על האיומים, הם יודעים על המצב שהיה, המשטרה כבר התערבה יותר מפעם אחת כדי להתמודד.

נסים זוילי: אתם יודעים מה היתה הגישה של המשטרה – ובזה אני מתבייש – היא באה לסטודנטיות ושאלה: למה אתן באות לגור כאן?

נסים זוילי: מה יש לכן לעשות כאן?

נסים זוילי: שוטרים שאלו את הסטודנטיות האלה, זאת השאלה שהם שאלו.

נסים זוילי: הם לא שאלו באיזו זכות קמים בני בליעל להתנכל לאותן סטודנטיות.

נסים זוילי: הם לא באו לשאול מי נתן את הזכות למישהו לאיים על סטודנטית שבאה לגור במערב ירושלים.

נסים זוילי: מה שטענה המשטרה זה: מה אתן עושות כאן?

נסים זוילי: למה אתן גרות כאן?

נסים זוילי: למה אתן לא חוזרות לכפר שלכן?

נסים זוילי: זה לא תפקידה של המשטרה.

נסים זוילי: תפקידה של המשטרה להבטיח את ביטחונו של כל אזרח ישראלי היכן שהוא נמצא.

נסים זוילי: תפקידה של המשטרה להילחם באיומים מכל סוג שיש.

נסים זוילי: ואנחנו צריכים לדעת להעריך סטודנטיות ערביות שבאות ללמוד, להעמיק את הידע שלהן, להכשיר את עצמן לחיים בחברה מתקדמת ומודרנית – זאת היא קבלת הפנים שלנו.

נסים זוילי: זו בושה.

נסים זוילי: אני רוצה לומר משפט לסיכום, אדוני היושב-ראש.

נסים זוילי: אם, חס וחלילה, יקרה משהו לאחת הסטודנטיות האלה, זה לא יהיה כתם על אלה שביצעו את המעשה בלבד, זה יהיה כתם על כולנו, ויפה שעה אחת קודם שנתעורר ונתמודד מול התופעה הזאת.

שמריהו בן-צור: אני מקווה שמאומה לא יקרה.

שמריהו בן-צור: חבר הכנסת וליד צאדק חאג'-יחיא, בבקשה.

וליד צאדק חאג'-יחיא: אדוני היושב-ראש, אני רוצה להמשיך את דבריו של חבר הכנסת זוילי ולומר, שהמעשה הזה הוא כתם על מצחה של החברה הישראלית.

וליד צאדק חאג'-יחיא: לא מזמן חגגו יובל שנים לקיומה של מדינת ישראל, ואנחנו עדיין מתמודדים עם הבעיה איך אפשר שיהודים וערבים יחיו יחד.

וליד צאדק חאג'-יחיא: אני חושב, שמטען החבלה שהונח בפתח ביתן של הסטודנטיות האלה הוא תעודת כישלון למערכת החינוך, למערכת הפוליטית, שלא הצליחה אחרי 50 שנות קיומה של מדינת ישראל למצוא את שביל הזהב כדי שערבים ויהודים ישתלבו יחד בחייה של המדינה.

וליד צאדק חאג'-יחיא: והנה, אחרי 50 שנה המצב הולך ומידרדר.

וליד צאדק חאג'-יחיא: אחוז שונאי הערבים בקרב הצעירים הולך וגדל.

וליד צאדק חאג'-יחיא: ההפרדה, הסגרגציה, בין ערבים ליהודים הולכת ונפערת.

וליד צאדק חאג'-יחיא: כשאני הייתי סטודנט בשנות ה-50 גרתי עם יהודי אורתודוקסי, יהודי אמריקני, שנה שלמה, וראינו בזה דבר טבעי.

וליד צאדק חאג'-יחיא: היום לכו וראו מה קורה במעונות הסטודנטים – הפרדה מוחלטת בין יהודים לערבים.

וליד צאדק חאג'-יחיא: והעניין הזה של הנחת מטען על-ידי מטורפים, על-ידי גזענים, על-ידי פאשיסטים שהניחו מטען חבלה בביתן של הסטודנטיות האלה הוא סימפטום למה שקורה בחברה הישראלית.

וליד צאדק חאג'-יחיא: אנחנו כחברי כנסת, כוועדת החינוך, ככל מי שאחראי לעניין הזה, אני חושב שתפקידנו הוא למגר את התופעה האומללה הזאת, שהיא לא רק לא טובה לערבים, היא גם לא טובה ליהודים.

וליד צאדק חאג'-יחיא: אני חושב, שאלה שעשו את המעשה הזה, גם אוזניהם קשובות למה שמתרחש בבית הזה.

וליד צאדק חאג'-יחיא: גם בבית הזה אנחנו שומעים דין-ודברים גזעני, ואנחנו זוכרים את התקופה שבה ממשלת רבין, זיכרונו לברכה, נתמכה על-ידי ערבים, ושמענו מספסלי הימין: איך אתה לא מתבייש, יצחק רבין, שאתה נתמך על-ידי ערבים?

וליד צאדק חאג'-יחיא: אם ארזי הלבנון אומרים את הדברים האלה, מה יגידו אזובי הקיר?

וליד צאדק חאג'-יחיא: לכן אני חושב שאנחנו צריכים לפעול בכל הכוח כדי שבשנים הבאות לא נראה תופעות אומללות ונסיר את הכתם השחור שרובץ על כל החברה הישראלית במעשה הנפשע והפאשיסטי הזה.

שמריהו בן-צור: תודה.

שמריהו בן-צור: אני מבין שהשר לא נמצא.

וליד צאדק חאג'-יחיא: זה זלזול בנושא, נראה אם בדיון יבוא מישהו לענות על ההצעות האלה.

שמריהו בן-צור: הנחת טען חבלה בפתח ביתן של סטודנטיות ערביות במערב-ירושלים – חבר הכנסת נסים דהן, בבקשה.

שמריהו בן-צור: גם נסים וגם דהן.

וליד צאדק חאג'-יחיא: מה פירוש השם דהן?

שמריהו בן-צור: דהן זה שמן, זה גם בערבית.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: דהן בערבית ספרותית זה צבעי.

שמריהו בן-צור: אני מבקש לא להתווכח עם היושב-ראש, לפחות בנושא הזה.

נסים דהן: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אני שמח שנושא רציני כזה מעלה גם קצת חיוכים, לפחות בגלל שם משפחתי.

נסים דהן: אני מודה לחברי, אבל נחזור לקרקע המציאות שלנו.

נסים דהן: הנושא שאנחנו מתייחסים אליו הוא נושא רציני מכדי להתבדח עליו.

וליד צאדק חאג'-יחיא: אתה מדבר כאילו אנחנו מתבדחים.

וליד צאדק חאג'-יחיא: אנחנו כואבים את זה מאוד מאוד.

נסים דהן: אדוני, חברי חבר הכנסת, גם אנחנו כואבים את זה מאוד, ולו רק מהסיבה שגם נושא זה מצטרף, לצערנו הרב, כשמן למדורת המלחמה של דתיים-חילונים.

נסים דהן: אני לא בטוח וגם אתה לא בטוח שאת המעשה עשו דווקא חרדים.

נסים דהן: גם המשטרה ברגע זה, ביום זה, לא בטוחה שאת המעשה עשו חרדים.

נסים דהן: מי שפותח את העיתונים של היום ושל אתמול לא יכול להשתחרר מההרגשה, שהעיתונאים יודעים יותר מהמשטרה, יודעים יותר מהציבור הרחב, ולדידם של העיתונאים את המעשה עשו בוודאי אנשים חרדים.

נסים דהן: הרי לך עוד הסתה כנגד הציבור החרדי על לא עוול בכפו, ועל זה אני רוצה למחות.

נסים דהן: קודם כול אני רוצה למחות כמובן על המעשה הנפשע, לנסות להפחיד, לאיים, לגרש אותן סטודנטיות, שכל מטרתן היא ללמוד, לרכוש דעת ולחזור לכפרן ובוודאי להועיל לאוכלוסייה ששלחה אותן או שתומכת בהן.

נסים דהן: כוונתן בוודאי לטובה, להרחיב את ידיעותיהן, להשתלם אולי ברפואה, אולי במקצוע אחר שיכול לתרום בראש ובראשונה לבני עמן ולעם כולו, לאוכלוסייה ולציבור הרחב.

נסים דהן: אני מתקומם נגד הגזענות, אם קיימת.

נסים דהן: יכול להיות, כיוון שהמשטרה לא גילתה בינתיים והחקירה נמשכת, כמו שתמיד אומרים: חוקרים לכל הכיוונים.

נסים דהן: אבל עוד לפני שלמישהו יש ממצא, להאשים ציבור שלם, להכפיש ציבור שלם?

נסים דהן: להיפך, אני חושב שכל זמן שאין ממצאים כולנו אשמים.

נסים דהן: אני אומר כולנו, כל המדינה אשמה; בראש ובראשונה מערכת החינוך הקלוקל שלא מחנכת לערכים של סובלנות, שלא מחנכת לכיבוד הדדי – לאדם באשר הוא אדם.

נסים דהן: הדבר הראשון שמלמדים: בראשית ברא אלוקים את השמים ואת הארץ.

נסים דהן: "האדם נברא יחידי", אומר המדרש.

נסים דהן: למה נברא האדם יחידי?

נסים דהן: כדי שלא יאמר אדם לחברו: אבותי נבראו לפני אבותיך.

נסים דהן: אין שום הבדל בין דת, גזע ומין.

נסים דהן: האדם נברא כאדם והוא אפילו לא נברא כיהודי.

נסים דהן: האדם הראשון אפילו לא היה יהודי, לידיעתך.

נסים דהן: הוא היה אדם.

יונה יהב: הנימוקים שלכם – – –

נסים דהן: וכזה הוא נוצר.

נסים דהן: חבר הכנסת יונה יהב.

נסים דהן: אתה מושפע מהאווירה ברחוב.

נסים דהן: אני לא מאשים אותך.

נסים דהן: אני מאשים את כל אותם עיתונים שקראת הבוקר, שהשפיעו עליך השפעה כזאת קשה.

נסים דהן: אתה אפילו לא מסוגל להתעלות מעל עצמך ולא להאשים את הדת היהודית בגזענות, לצערי הרב.

שמריהו בן-צור: תסיים, בבקשה.

נסים דהן: אדוני היושב-ראש, אני עוד לא התחלתי.

נסים דהן: חמש דקות לקח וליד חאג'יחיא.

נסים דהן: שלוש דקות לקח יונה יהב.

נסים דהן: אני עוד לא אמרתי כלום.

שבח וייס: עד עכשיו היה בירור של השם.

שמריהו בן-צור: בגלל בירור השם אתן לך עוד דקה.

נסים דהן: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אנחנו מאוד מקווים שהתופעות המבישות האלה תיפסקנה, ולו רק בגלל מה שאמר כאן קודמי, שאם חס ושלום יקרה אסון לאותן סטודנטיות כל החברה הישראלית תואשם, ואת זה אנחנו בוודאי רוצים למנוע.

שמריהו בן-צור: חבר הכנסת טלב אלסאנע, בבקשה.

טלב אלסאנע: כבוד היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, אמר קודמי, חבר הכנסת נסים דהן, כי הוא מקווה שהתופעות האלה יחלפו, ייעלמו ולא נשמע עליהן.

טלב אלסאנע: אבל לא די בתקוות האלה על מנת שהדבר הזה יתגשם ושהתופעות האלה יחלפו.

טלב אלסאנע: האם זו גזירה משמים, או שהיו כל מיני סיבות שיצרו את התופעה הקשה הזאת, שאני מגדיר אותה לא רק כגזענות, אלא כפאשיזם שקיים בחברה הישראלית?

טלב אלסאנע: לדעתי, אם אנחנו מנסים ליפות את המציאות העגומה הזאת, אנחנו נהיה שותפים למעשה.

טלב אלסאנע: צריך להגדיר את הדברים בשמם הנכון ולקרוא לילד בשמו.

טלב אלסאנע: זו תופעה פאשיסטית, שהולכת ופושה בחברה הישראלית, והיא תוצאה ישירה של החינוך הלקוי בתוך מערכת החינוך הישראלית, ואני יכול לומר יותר מזה, בתוך מערכת החינוך היהודית, ובמיוחד בתוך מערכת החינוך החרדית והדתית.

טלב אלסאנע: הרבה סקרים היו צריכים לגרום לרעידת אדמה בתוך מדינת ישראל.

טלב אלסאנע: אבל הם עברו כאילו שהם דבר מובן מאליו, או שהם דבר שאפשר לעבור עליו בשתיקה.

טלב אלסאנע: הסקרים האלה מראים, של-60% מהנוער היהודי יש עמדות נגד החברה הערבית והאוכלוסייה הערבית.

טלב אלסאנע: יש לו דעות קדומות, יש לו סטריאוטיפים.

טלב אלסאנע: יש כאלה שרוצים לפסול אותם מלהשתתף בבחירות.

טלב אלסאנע: מדברים על מדינה דמוקרטית.

טלב אלסאנע: איזה חינוך לדמוקרטיה הוא זה אם יש דעות כאלה נגד עקרונות יסוד במשטר דמוקרטי, ואם יש דעות כאלה נגד אוכלוסייה ערבית בתור אוכלוסייה ערבית?

טלב אלסאנע: האם זו לא גזענות?

טלב אלסאנע: אם זו לא גזענות, אז מהי גזענות?

טלב אלסאנע: כאשר יוצרים את האקלים הזה, האווירה הזאת והתרבות הרעה הזאת, מדוע צריך לבוא בטענות כשיש קיצונים שהולכים ומיישמים את תפיסת האנטי?

טלב אלסאנע: אחרי כל אירוע שומעים את כל קריאות ההסתה כמו: מוות לערבים, מוות לערבים.

טלב אלסאנע: כן שומעים קריאות כמו: אתם חברי כנסת ערבים.

טלב אלסאנע: כאילו שאתם לא קיימים, אתם OUTSIDE, אתם לא שייכים למדינה ואתם לא שייכים לכנסת.

טלב אלסאנע: אני רוצה להזכיר לכבוד היושב-ראש משורר גרמני שכתב: כאשר באו לעצור את היהודים לא צעקתי, כי אני לא יהודי; כשבאו לעצור את הקומוניסטים לא מחיתי, כי אני לא קומוניסט; כשבאו לעצור את הסוציאל-דמוקרטים, לא מחיתי, כי אני לא סוציאל-דמוקרט; אבל כשבאו לעצור אותי – לא היה מי שישמיע קול צעקה.

טלב אלסאנע: וזה מה שקורה.

טלב אלסאנע: מתחילים עם האוכלוסייה הערבית בשטחים, שחיה תחת הכיבוש, כאילו כיבוש זה משטר טוב, שצריך להתרגל אליו.

טלב אלסאנע: זה הכלל, והחריג הוא שלא יהיה כיבוש.

טלב אלסאנע: זה החריג.

טלב אלסאנע: צריך להתנגד לתופעה הזאת לשלוט בעם אחר.

טלב אלסאנע: אבל, הסטנדרד המקובל הוא לשלוט בעם אחר ולנשל אותו מזכויותיו.

טלב אלסאנע: זו תחילת המחלה.

טלב אלסאנע: זה שורש הרע.

טלב אלסאנע: שולטים בעם אחר, מדכאים אותו, והם בעצמם הופכים למדוכאים.

טלב אלסאנע: מי שמאמין באלימות מעבר ל"קו הירוק" בגדה וברצועה, אין פלא אם הוא יחזור ויאמץ אותה תפיסה לגבי האוכלוסייה הערבית בתוך המדינה.

טלב אלסאנע: לאחר מכן מתחילים ליישם זאת כלפי האוכלוסייה הערבית בתוך מדינת ישראל וגם נגד השמאל הישראלי.

טלב אלסאנע: למה?

טלב אלסאנע: – כי השמאל הישראלי מקורב יותר לערבים.

טלב אלסאנע: אין גם פלא בכך שיורים, הורגים ורוצחים ראש ממשלה, כי הוא הושיט יד לאוכלוסייה הערבית.

טלב אלסאנע: אני רוצה לציין, שבמסגרת התופעה הזאת מצוי כל מי שהוא גורם מטיף לגזענות ולטרנספר נגד האוכלוסייה הערבית.

טלב אלסאנע: זה קורה במדינת ישראל.

טלב אלסאנע: בשנת 2000 יש מי שדוגל בטרנספר נגד חלק מהאוכלוסייה, נגד חלק מאזרחי המדינה.

טלב אלסאנע: איפה קיים דבר כזה?

טלב אלסאנע: והוא יכול לבוא, לעלות על הדוכן ולדבר.

רחבעם זאבי: במדינות ערב זה קיים.

רחבעם זאבי: אצל אחיך במדינות ערב זה קיים.

טלב אלסאנע: אף יהודי אחד לא גורש בעל כורחו ממדינות ערב.

יונה יהב: זה נכון.

יונה יהב: זה נכון.

טלב אלסאנע: אני הייתי בסוריה.

טלב אלסאנע: בוא נדבר על עובדות.

טלב אלסאנע: נדבר על עובדות.

רחבעם זאבי: בדמשק – – –

טלב אלסאנע: בואו לא נאשים בהאשמות שווא.

טלב אלסאנע: נדבר על עובדות.

טלב אלסאנע: נדייק בעובדות.

טלב אלסאנע: אני הייתי בסוריה וראיתי יהודים שחיים בסוריה.

טלב אלסאנע: יש להם דרכון והם היו בניו-יורק.

טלב אלסאנע: יש קהילה יהודית גדולה בארצות-הברית.

טלב אלסאנע: אבל לאחר שהם חיו שם פרק זמן מסוים, והיתה להם גם אפשרות לבוא לישראל, הם העדיפו לחזור לסוריה וקיבלו אותם שם.

טלב אלסאנע: הם חיים שם באושר, בעושר, ואפילו עם זכויות יתר.

טלב אלסאנע: אז איפה גורשו יהודים ממדינות ערב?

טלב אלסאנע: אני יודע שיהודים וגם ערבים גורשו מספרד.

טלב אלסאנע: אני יודע שיהודים גורשו מגרמניה, מאירופה וממדינות גזעניות.

טלב אלסאנע: אבל לבוא כאן, במדינת ישראל, ולדבר על טרנספר וגם לראות זאת כדבר מקובל?

טלב אלסאנע: לדעתי, האלף-בית במערכת החינוך צריך להיות העובדה שכולנו נולדנו ונבראנו בצלם אלוהים וכולנו נבראנו מאדם, שהוא אבי כולנו.

טלב אלסאנע: הוא היה לא יהודי ולא מוסלמי.

טלב אלסאנע: את כל המושגים הטובים האלה ואת כל הערכים האלה צריך להחדיר דרך מערכת החינוך, שהולכת ופושטת רגל.

טלב אלסאנע: היא מגדלת דור גזעני ואנטי-ערבי.

טלב אלסאנע: לדעתי, זו אשמה הרובצת לפתחן של כל אותן תנועות ושל כל האחראים למערכת חינוך כזאת, שהולכת ויוצרת מנטליות אנטי-ערבית.

טלב אלסאנע: לא יכול להיות דבר כזה, שחלק מאזרחי המדינה, ששייכים למדינה, ייראו כאילו אינם שייכים למדינה וכאילו המדינה היא רק מדינתנו, מדינת היהודים, ולהם אין שייכות, הם תיירים, הם אויבים והם מטרד.

טלב אלסאנע: מנטליות כזאת מאפשרת לקובץ עבריינים ופושעים לנסות לשרוף, לזרוק פצצות ולנסות לפגוע בסטודנטיות הערביות.

טלב אלסאנע: כבוד היושב-ראש, צריך להגיד את הדברים בצורה ברורה.

שמריהו בן-צור: בבקשה.

טלב אלסאנע: אילו היה מקרה הפוך, זאת אומרת שהערבים היו מנסים לפגוע בפעם הראשונה בצעירים ובסטודנטים יהודים שחיים באיזה כפר ערבי, איך היו מגדירים את האירוע הזה בפעם הראשונה ובפעם השנייה?

טלב אלסאנע: איך היו מגדירים אותו בעיתונות ובאמצעי התקשורת הישראליים?

טלב אלסאנע: הם היו אומרים שזה איזה אירוע?

טלב אלסאנע: אם העומד מאחורי דבר כזה הוא ערבי או ספק ערבי, היו אומרים: אירוע לאומני.

טלב אלסאנע: היה צינור מים בנגב שפגעו בו, ומייד, בלי לחקור, האשימו את כל האוכלוסייה הערבית ואמרו שזה אירוע לאומני.

טלב אלסאנע: אבל למה כשקורבנות ההתנכלות הם ערבים לא אומרים שזה אירוע לאומני, שבוצע על-ידי קומץ קיצונים יהודים?

טלב אלסאנע: למה המשטרה לא משקיעה מאמצים כדי לגלות את האחראים ולמצות אתם את חומרת הדין?

טלב אלסאנע: לכן אני סבור שהכנסת צריכה לצאת בקריאה לשר לביטחון פנים לפעול באופן מיידי ולשים קץ למעשים הנפשעים האלה.

טלב אלסאנע: זכות התלמידות, כמו זכות כל אזרח, לחיות בשלום ובביטחון מלא.

שמריהו בן-צור: תודה.

שמריהו בן-צור: חברת הכנסת נעמי חזן, בבקשה.

נעמי חזן: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, זו הפעם השלישית בחצי שנה שאנחנו עוסקים בנושא של חבלה, הנחת מטעני חבלה, הפחדה והטרדה של אותן שלוש סטודנטיות ערביות בירושלים.

נעמי חזן: הסיבה היחידה שאנחנו מנהלים היום דיון בנושא הזה היא, שהכנסת החליטה לפני חודשיים לקיים דיון, כי לא יכולנו להחריש אחרי מעשה מביש מהסוג הזה, ומה קרה?

נעמי חזן: בערב יום העצמאות הונח מטען חבלה שלישי באותו מקום נגד שלוש סטודנטיות.

נעמי חזן: אדוני היושב-ראש, אינני נמנית עם אלה שנוהגים לחזור על דבריהם במליאת הכנסת, אבל בדיון הקודם בסדרה של הצעות דחופות לסדר-היום ישב כאן השר לביטחון פנים אביגדור קהלני, ונשגב מבינתי עכשיו מדוע הוא לא נמצא כאן היום בעת העלאת הצעות דחופות לסדר-היום בנושא הזה – – –

שמריהו בן-צור: חברת הכנסת נעמי חזן, הוא בחוץ-לארץ.

נעמי חזן: אני מתארת לעצמי שיש עוד 16 שרים שיכולים לייצג את ממשלת ישראל בדיון הזה.

נעמי חזן: דרשתי ממנו – – –

שבח וייס: רק 11, חמישה בחוץ-לארץ.

נעמי חזן: הם קיימים, הם רק לא כאן.

רחבעם זאבי: את צריכה לשאול את השר לביטחון פנים, לא לביטחון חוץ.

נעמי חזן: נכון, אדוני.

תאופיק חטיב: – – –

שמריהו בן-צור: חברת הכנסת נעמי חזן, כבוד השר נסע בשליחות המדינה – – –

רחבעם זאבי: – – –

שמריהו בן-צור: חבר הכנסת זאבי, אתה לא שומע אותי?

רחבעם זאבי: סליחה.

שמריהו בן-צור: השר לביטחון פנים נסע בשליחות המדינה, ביקש שלא לסכם את הדיון, שכן הוא רוצה להשתתף בדיון ולהביע את דעותיו ואת מחשבותיו.

שבח וייס: בשביל לקיים דיון אם הוא לא נמצא – – –

תאופיק חטיב: אז למה – – –

שמריהו בן-צור: סליחה, בלי שאלות, למה ומדוע ואיך וכיצד.

שמריהו בן-צור: די, נקודה.

נעמי חזן: אני מודה לך, אדוני.

נעמי חזן: אגב, אני לא חושבת שהנושא הזה מצדיק השהיה של החלטות הכנסת.

שבח וייס: אם השר היה כאן, מה זה היה מועיל לך?

שבח וייס: אז מה, מה זה משנה?

נעמי חזן: למה שאלתי את השאלה?

נעמי חזן: זה היה עוזר לי הרבה, כי אז, לפני חודשיים, כשהנושא עלה בפעם השנייה, אדוני, ביקשתי מהשר להציב שמירה, 24 שעות ביממה, ליד הדירה של שלוש הסטודנטיות הערביות, והשר עלה והבטיח שמעשה כזה לא יקרה שוב.

נעמי חזן: אני רוצה לשאול אותו – ואני רוצה תשובה מוסמכת – איך הוא מסביר את העובדה שיומיים לפני הנחת מטען החבלה כל השוטרים נעלמו, אדוני, פשוט נעלמו?

שבח וייס: כל השוטרים היו ב"פעמוני היובל", אז אי-אפשר, אין די שוטרים.

נעמי חזן: בסדר, היום, לא בשבוע הבא, כאשר השר יבוא לומר את דברו, כנסת ישראל חייבת לתבוע ממשטרת ישראל להציב שמירה, 24 שעות ביממה, על שלוש הסטודנטיות הערביות הללו, ולא להזיז את השמירה ולא לקחת את מצלמות הווידיאו, אלא להגן עליהן, כי זו חובתה של משטרת ישראל.

נעמי חזן: מגיעים להן גם פיצויים, כי זו כבר פעם שלישית שהרכוש הדל שלהן ניזוק.

שמריהו בן-צור: סליחה, אלה אותן סטודנטיות?

נעמי חזן: אותן שלוש סטודנטיות, אדוני.

אפי אושעיה: ממי?

שמריהו בן-צור: מהממשלה.

נעמי חזן: מהמדינה.

נעמי חזן: הן אזרחיות; חשבנו שצריך להגן עליהן, לא הצלחנו להגן עליהן, ולכן מגיעים להן פיצויים.

נעמי חזן: אני רוצה לומר שני משפטים מסכמים.

נעמי חזן: זו בושה וחרפה למדינת ישראל שסטודנטים וסטודנטיות ערבים לא יכולים לבוא לירושלים וללמוד באוניברסיטה העברית, ואם אנחנו לא מבינים את זה, נבצר מבינתנו גם להבין מה המשמעות של ירושלים כעיר פתוחה לכל הדתות ולכל העמים.

נעמי חזן: תודה רבה, אדוני.

שמריהו בן-צור: תודה.

שמריהו בן-צור: חברת הכנסת תמר גוז'נסקי, אם תסלחי לי, קדם לך חבר הכנסת יונה יהב, שלא שם לב אלי הפעם.

יונה יהב: אבל אם מדובר בחברת הכנסת גוז'נסקי – – –

שמריהו בן-צור: אז אתה מוותר.

יונה יהב: אני לא מוותר, אני אחריה.

שמריהו בן-צור: טוב, אתה אחריה.

שמריהו בן-צור: תודה.

שבח וייס: מי לאחר מכן?

שמריהו בן-צור: אחריה – יונה יהב.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: – – –

שמריהו בן-צור: אחמד סעד אחרי יונה יהב.

תמר גוז'נסקי: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני רוצה לפתוח בדברי הערכה, הייתי אומרת כמעט הערצה, לשלוש הסטודנטיות הערביות שממשיכות להתגורר בדירה שכורה בירושלים, למרות הניסיונות של גורמים קיצוניים שנוקטים שיטות פאשיסטיות ומנסים להכריח אותן לעזוב את הדירה על-ידי זה שהם שורפים את הדלת, מניחים מטען חבלה ומתנכלים להן שוב ושוב.

תמר גוז'נסקי: אני חושבת, שהצעירות האלה, הסטודנטיות הערביות האלה, בעקשנות שלהן שלא לעזוב את הדירה צריכות להיות מופת לכל מי שרוצה לעמוד מול התופעות הנוראות האלה של רדיפה אחרי אדם, רדיפה אחרי נשים, בשל מוצא, לאום, עדה, דת, השקפה.

תמר גוז'נסקי: אני חושבת, שאנחנו נמצאים בשלב מאוד חמור בהתפתחות של החברה הישראלית, כאשר מעשים שכאלה עוברים ללא עונש.

תמר גוז'נסקי: אחרי הפעם הראשונה אפשר היה להבין שהמשטרה לא צפתה שיקרה משהו כזה, היא לא היתה ערוכה.

תמר גוז'נסקי: אחרי הפעם השנייה זה כבר היה לא מובן.

תמר גוז'נסקי: אחרי הפעם השלישית, עם הנחת מטען החבלה, זה כבר בכלל עובר כל גבול.

תמר גוז'נסקי: אין היום למשטרה שיטות, אמצעים – – –

שמריהו בן-צור: סליחה, מדובר על פעם שלישית?

תמר גוז'נסקי: כן.

תמר גוז'נסקי: – – – אמצעים לחשוף פושעים כאלה, גזענים כאלה, תהיה זהותם אשר תהיה, ולהעמיד אותם לדין?

תמר גוז'נסקי: עוד לא נעצר איש, כמובן איש לא הועמד לדין, והפושע או הפושעים האלה מסתובבים להם חופשים ברחובות ירושלים.

תמר גוז'נסקי: אני חושבת, שהנושא הזה קשור כמובן בכל האווירה שמנסים ליצור לגבי טיהור העיר מערבים.

תמר גוז'נסקי: לצערי הרב, יש חוגים קיצוניים שחושבים שיש להם זכות לפעול להוצאת הערבים מירושלים, במקרה הזה סטודנטיות ערביות ישראליות, אבל הם בכלל נגד ערבים, והם מנהלים מסעות נגד האוכלוסייה הערבית בירושלים.

עבד-אלוהב דראושה: זאת המדיניות גם של שר הפנים.

תמר גוז'נסקי: זה בדיוק מה שרציתי לומר.

תמר גוז'נסקי: אני רוצה לומר, שהדברים עולים בקנה אחד עם הניסיון לשלול תושבות מערבים בירושלים בתירוץ זה או אחר.

תמר גוז'נסקי: זה עולה בקנה אחד עם הניסיון לקבוע עובדות במזרח-ירושלים, כדי לקבוע שמזרח-ירושלים היא חלק בלתי נפרד – לעולם לא יהיה שם פתרון.

תמר גוז'נסקי: אני רוצה לסיים ולהדגיש, יכול להיות שזה מעשה של איש אחד, יכול להיות שזה מעשה של קבוצה אחת, אבל המעשה הנורא הזה, ההתנכלות האיומה הזאת, מבטאים חולי עמוק מאוד, חולי גזעני, חולי של רדיפה אחר אנשים בשל דתם, מוצאם או לאומיותם, והחולי הזה אוכל בחברה הישראלית בכל פה.

תמר גוז'נסקי: צריכה הממשלה על כל גורמיה: המשטרה, מערכת החינוך והגורמים האחרים, לפעול כדי לעקור את הנגע הזה.

תמר גוז'נסקי: תודה.

שמריהו בן-צור: תודה.

שמריהו בן-צור: חבר הכנסת יונה יהב, בבקשה.

יונה יהב: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני מצטער על הסמיכות של האירועים, שהם נושא הדיון הזה, לאירועים שהיו בערב יום העצמאות, מאחר שאני מגיע למסקנה די כואבת דווקא בשנתה ה-50 של המדינה, שחוסר הסובלנות וחוסר ההתייחסות איש אל רעהו מתחילים לגאות למעין רמה שמעבר אליה קיימת רק האלימות הפיזית, אדוני היושב-ראש.

יונה יהב: אני אומר כאן, מעל הבמה הזאת – ואומר גם מחר, בדיונים בהצעתי הדחופה לסדר-היום לדון באירועי "פעמוני היובל" – שאנחנו עומדים בפני מציאות חדשה, שלא נקראת על-ידי מלחמת תרבות בלבד, אלא נקראת: מלחמת אחים, ולעניין הזה של מלחמת אחים אני מכניס גם את אחינו הערבים, שהם מיעוט בהחלט מכובד במדינתנו, שמגיעה לו כל הזכות ומגיע לו גם השוויון שבזכות.

יונה יהב: אין זו הפעם הראשונה שאנחנו דנים בנושא הזה כאן בבית.

יונה יהב: אין זו הפעם הראשונה שבשכונה מסוימת בירושלים הושם מטען חבלה על דלת ביתן של נערות שאינן ממוצא יהודי, והשאלה הגדולה היא: לאן זה יגיע?

יונה יהב: הרי אני יודע מה יקרה לבית הזה ולגודש המליאה הזאת אם, חס וחלילה, מטען כזה יתפוצץ ואנחנו גם נשלם בחיי בני אדם לאחר הפיצוץ.

יונה יהב: השאלה היא, האם אנחנו, כמובילים את החברה הזאת, האם אנחנו גורמים לכך שהמתחים שבהם נמצאת החברה הזאת יירפאו במעט?

יונה יהב: אני בהחלט חושב, שיש בבית הזה ראשי קהל שבהתבטאויות שלהם ובצד שהם לוקחים ובעמדה האידיאולוגית שהם נוקטים רק מלבים את היצרים במקום – –

שמריהו בן-צור: בבית הזה?

יונה יהב: בבית הזה.

שמריהו בן-צור: אל תגזים.

יונה יהב: – – במקום להפיג את המתח, להפיג את המתחים, ליצור הרבה יותר שוויון בין חלקי האוכלוסייה הזאת וליצור אפשרות שהחברה הזאת תהיה באמת כור היתוך אחד גדול ולא תתרסק לפלגי-פלגים.

יונה יהב: תודה, אדוני היושב-ראש.

שמריהו בן-צור: תודה.

שמריהו בן-צור: תסלח לי שאני לא מסכים אתך שבבית הזה אין כהניזם.

יונה יהב: אתה לא מקשיב.

שמריהו בן-צור: אני מקשיב.

שמריהו בן-צור: חבר הכנסת אחמד סעד, בבקשה.

שמריהו בן-צור: אחריו – חבר הכנסת שבח וייס.

אחמד סעד: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, הנושא, אדוני היושב-ראש, הוא לא רק רציני, אלא הוא מדאיג מאוד.

אחמד סעד: חבל שהשר לביטחון פנים לא נמצא פה, כי אני מפנה אצבע מאשימה גם לכיוון המשטרה, כי ההתנכלות הגזענית הפאשיסטית נגד הסטודנטיות סוניה חורי, וואפה חורי ומנאל דיאב – זו לא פעם ראשונה.

אחמד סעד: זאת כבר פעם שלישית מאז חודש אוקטובר 1997, ועד היום המשטרה לא מצאה את הפושעים.

אחמד סעד: היא הקימה צוות שיחקור, שיתעניין, אבל בזמן שהקימו את הצוות – אחרי עוד חודשיים, בדצמבר, הפושעים התנכלו עוד הפעם, פעם שנייה.

אחמד סעד: היום פעם שלישית, ואני שואל: האם למשטרה אין יכולת להבטיח ביטחון לבנות, לסטודנטיות?

אחמד סעד: לנו יש ויכוח נוקב על כל העניין הזה.

אחמד סעד: הפושעים הגזעניים האלה לא נוצרו בחלל ריק, אלא יש מדיניות ומעשים שמזינים את התגברות התופעות הגזעניות נגד האוכלוסייה הערבית ונגד הסטודנטים הערבים.

אחמד סעד: אני זוכר שלפני יום האדמה האחרון היה סמינר בחיפה, באוניברסיטה, שכלל גם יהודים וגם ערבים, וקבוצת גזענים התנפלה על משתתפי הסמינר, ואין מישהו שיעניש את הגזענים האלה.

אחמד סעד: אם אנחנו שומעים בכנסת חברי כנסת מדברים בטון של גזענים, אז מה אתם רוצים?

אחמד סעד: אם אנחנו רואים שיש מדיניות שמושתתת בצורה שיטתית על גירוש ערבים מירושלים, אז מה אתם רוצים מהאדם הפשוט?

אחמד סעד: אם אנחנו רואים שיש מערכת חינוך שמחנכת על התנשאות לאומנית, אז מה אתם רוצים?

אחמד סעד: זה פלא שכל סקר, כל שנה ארבע-חמש פעמים אנחנו קוראים סקרים על איך הילדים הקטנים, בני 14, בני 15, בני 16, איך הם חושבים על ערבים, איך הם שונאים ערבים, איך רוצים לגרש ערבים, איך רוצים לשלול מהם אפילו מה שיש בזכות דמוקרטיה?

אחמד סעד: לכן, לפי דעתי העניין הזה צריך להיות עניין רציני, צריך לשנות מדיניות – – –

שמריהו בן-צור: תודה.

אחמד סעד: – – – מדיניות אפליה לאומית גזענית נגד האוכלוסייה הערבית.

אחמד סעד: תודה רבה.

שמריהו בן-צור: תודה.

שמריהו בן-צור: חבר הכנסת שבח וייס, בבקשה.

שבח וייס: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אני לא יודע מי התנכל לסטודנטיות הערביות, אבל אני מכיר את הקלסתרון של המתנכלים.

שבח וייס: יש להם קלסתרון.

שבח וייס: קיבלתי היום מכתב, אגב, יש לי כך מנה יומית – – –

שמריהו בן-צור: מה יש לך?

שבח וייס: מנה יומית, מכתב, שניים, לא יותר מדי, יש לי גם מכתבים יפים שאני מקבל.

שבח וייס: המכתבים האלה, בדרך כלל, זה עובד כבר כמו שעון, ממקומות שונים בארץ מגיעים אלי כאשר אני משמיע איזו תגובה או איזו התבטאות ברדיו או בכלי תקשורת אחר, שקשורה לביזוי דמותו של יצחק רבין אחרי הרצח.

שבח וייס: לפני יומיים-שלושה היתה איזו הודעה ברדיו שמישהו הדביק במועדון, משחקייה של "דור שלם דורש שלום" בירושלים, תמונות של יצחק רבין מעורטל וכן הלאה, תמונות ביזוי ושיסוי וכלימה, ואני הגבתי, אמרתי שאלה שביזו אותו בחייו מבזים אותו גם אחרי מותו, וידעתי שיבוא צרור של מכתבים.

שבח וייס: כותב לי מישהו, שיש כאילו כתובת – בדרך כלל אלה פחדנים עלובים, כי הגזענים הם פחדנים עלובים.

שבח וייס: הם גם דוקרים מאחורי הגב, הם יורים מאחורי הגב, הם מחבלים בדירות, מסתלקים, משאירים חומר נפץ, הם פחדנים עלובים.

שבח וייס: אולי, אז אם זה לא שמו ואם הוא שומע אותי – הוא יודע למי אני מתכוון, ואם זה שמו – אז יימח שמו.

שבח וייס: דני, פלמ"ח 1, חיפה.

שבח וייס: אני בטוח שזה לא הוא.

שבח וייס: הוא כנראה גם צופה בטלוויזיה, האיש הזה, שאם לא כן הוא לא יכול היה לפתוח במשפט שהוא פתח בו: אמרת משפט בטקס בורקן בפולין.

שבח וייס: הוא התכוון לבירקנאו.

שבח וייס: נו, הגזענים האלה הם בדרך כלל גם בורים.

שבח וייס: אז כיוון שמה שאמרתי שם, אני משער שהיה או ברדיו או בטלוויזיה, אז הוא מסתמך: כי אנחנו נעשה עולם טוב יותר, כזה בדיוק שאתם רוצים למנוע, לתקן עולם.

שבח וייס: אחר כך עברית מבולבלת ומפולפלת, מחרידה ועילגת, מלא גידופים, ובין היתר הוא כמובן מקלל אותי ואת יצחק רבין; דרך אגב, יצחק רבין נרצח על-ידי גזענים.

שבח וייס: כיוון שאנחנו רצינו למסור אדמת ארץ-ישראל לעמלקים, לערבים, וכן הלאה וכן הלאה.

שבח וייס: זה קלסתרון קבוע של הפאשיסט היהודי, של הגזען היהודי.

שבח וייס: אני לא יודע כמה הם, אני גם לא בטוח שנוכל לתפוס אותם, כי הם חמקמקים, פחדנים, עלובים, עלובי נפש.

שבח וייס: צריך לעשות מאמץ, אני גם לא בטוח שאפשר באמצעות חינוך לתקן את זה.

שבח וייס: לכל אומה יש תעלות הביוב שלה, ואני לא בטוח שאפשר לנקז אותן.

שבח וייס: אני אומר את זה במלוא הרצינות.

שבח וייס: אנחנו צריכים לעשות מאמץ עליון, כדי שהמוני ילדינו יהיו רחוקים מהאזור הזה.

שבח וייס: אני אומר את זה קצת מתוך ניסיון חינוכי, ואתה היית כל כך הרבה שנים מחנך ומנהל, ואתה יודע שיש קטע מסוים שממנו ואילך כבר אי-אפשר לנוע.

שבח וייס: בקטע הזה צריך לטפל בטיפול מודיעיני ומשטרתי – אין ברירה, וזה אפקטיבי – כי הם מסוכנים.

שבח וייס: הם כבר רצחו.

שבח וייס: הם רצחו ראש ממשלה.

שבח וייס: לכן, כאשר חברי, חבר הכנסת יונה יהב, אמר כאן שיש סכנה של מלחמת אחים – זו לא מלחמת אחים.

שבח וייס: הם לא אחים שלי.

שבח וייס: אחים שלי הם הקורבנות שלהם, גם כשהם ערבים.

שבח וייס: אלה האחים שלי.

שבח וייס: תודה רבה.

שמריהו בן-צור: חבר הכנסת פרופסור שבח וייס, אני הבנתי מהדברים של חבר הכנסת דהן, שעדיין לא יודעים – – –

שבח וייס: דרך אגב, אני לא יודע אם הם חרדים.

שמריהו בן-צור: לא.

שבח וייס: אני לא אמרתי מלה כזאת, חלילה.

שבח וייס: אני לא יודע.

שמריהו בן-צור: סליחה.

שמריהו בן-צור: לא, אתה לא אמרת.

תמר גוז'נסקי: גם אני לא אמרתי.

שבח וייס: גם חברת הכנסת תמר גוז'נסקי מאוד נזהרה.

שמריהו בן-צור: גם את לא אמרת.

שמריהו בן-צור: גם את לא אמרת.

שבח וייס: אנחנו לא רוצים להיות גזענים.

שמריהו בן-צור: חבר הכנסת שבח וייס, אני אמרתי שאתה אמרת?

שבח וייס: לא.

שבח וייס: כי – – –

שמריהו בן-צור: אותו דבר – גם לחברת הכנסת גוז'נסקי לא אמרתי.

שבח וייס: כן.

שמריהו בן-צור: אבל, חבר הכנסת דהן העלה כאן נקודה.

שמריהו בן-צור: הוא אומר, שעדיין לא יודעים מי העומדים מאחורי המעשה הזה.

שבח וייס: לכן אמרתי שאיני יודע מה הקלסתרון שלהם.

שמריהו בן-צור: אני לא יודע.

שבח וייס: אם שלוש פעמים זה נעשה כלפי נערות ערביות – –

שמריהו בן-צור: אני לא יודע.

שבח וייס: – – אפשר להניח שיש פה מניע דתי.

שבח וייס: אגב, זה יכול להיות גם איזה עיוות מיני – –

שמריהו בן-צור: יכול להיות.

שבח וייס: – – שזה גם הולך יחד.

שמריהו בן-צור: נכון.

שמריהו בן-צור: אני לא יודע.

שמריהו בן-צור: מה שכן – אני מסכים אתך שצריך לפעול לחיסול התופעה המבישה הזאת.

שבח וייס: אין ברירה.

שבח וייס: צריכה להיות פה אפקטיביות משטרתית ומודיעינית ממדרגה ראשונה.

שמריהו בן-צור: חבר הכנסת שבח וייס, תודה.

שמריהו בן-צור: אני מודה לך.

שמריהו בן-צור: חבר הכנסת עבד-אלמאלכ דהאמשה נמצא?

שמריהו בן-צור: הוא היה פה.

אפי אושעיה: הוא יחזור אחרי.

שמריהו בן-צור: הוא יחזור.

שמריהו בן-צור: אם כך, חבר הכנסת אפי אושעיה, בבקשה.

שמריהו בן-צור: אחריו – חבר הכנסת דראושה.

שמריהו בן-צור: אני מודיע שאנחנו סוגרים את הרשימה, ואחרון המדברים בנושא הוא חבר הכנסת רחבעם זאבי.

שמריהו בן-צור: בסדר?

שמריהו בן-צור: תודה.

אפי אושעיה: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, הנחת מטען החבלה בפתח ביתן של שלוש הסטודנטיות היא תופעה מבחילה, מזוויעה, מזעזעת ומקוממת, אבל מכאן ועד הטחת האשמות בכל עם ישראל כאילו הוא פאשיסט, כפי שהתבטא חבר הכנסת טלב אלסאנע, המרחק הוא גדול מאוד.

אפי אושעיה: אפילו בדברים שהוא השמיע כלפי חבר הכנסת זאבי על הטרנספר – אם הוא היה שומע את חבר הכנסת זאבי, לא שאני מצדיק את התפיסות שלו, הוא מדבר על טרנספר מסוג אחר.

אפי אושעיה: אני לא מאמין שחבר הכנסת זאבי – ולא שמעתי אם הוא התבטא בנושא – בעד הנחת מטען חבלה בפתח בתים של סטודנטיות ערביות או של סטודנטים אחרים.

אפי אושעיה: חבר הכנסת זאבי, זה נכון?

שמריהו בן-צור: מה פתאום?

רחבעם זאבי: השתגעת?

רחבעם זאבי: זה לא מה שאני אומר.

אפי אושעיה: לא, חלילה.

אפי אושעיה: אני אומר את ההיפך.

שמריהו בן-צור: חס ושלום.

אפי אושעיה: חבר הכנסת טלב אלסאנע עומד כאן, ואני מסכים לרוב דבריו כשגינה את המעשה המבחיל, המזעזע והמקומם של הנחת מטען החבלה.

אפי אושעיה: אני אומר ותובע מהשר לביטחון פנים לעשות את המירב כדי לתפוס את האנשים האלה ולמצות אתם את הדין.

אפי אושעיה: אבל, הוסיף ואמר חבר הכנסת טלב אלסאנע, שהחברה הישראלית פאשיסטית.

אפי אושעיה: ממה הוא משליך?

אפי אושעיה: מקומץ קיצונים מטורפים שעושים מעשים מהסוג הזה?

אפי אושעיה: אני מסכים שערביי ישראל אינם שווי זכויות כמו תושביה היהודים של מדינת ישראל.

אפי אושעיה: לא צריך להיות חכם גדול – כל מי שנכנס לכפר ערבי רואה פעמים רבות את הביוב ברחובות, רואה שאין מדרכות, שאין כבישים ואין מבני ציבור, ומבין שיש הבדלים בין אזרח לאזרח.

אפי אושעיה: זה נושא שצריך לתקן אותו.

אפי אושעיה: אבל, לעשות פה השוואות עם הזוועות שהתחוללו באירופה ועם מה שקורה במדינת ישראל?

אפי אושעיה: הוא מתפאר בפנינו בזה שאזרחים יהודים בסוריה נסעו לארצות-הברית וחזרו, ומדבר על העליבות של החיים כאן, שלא יכולים להיות חופשיים.

אפי אושעיה: אני קובע כאן, על דעתי, ואני מניח שעל דעת רוב חברי, שאנחנו מגנים את המעשה הזה, אבל לא נסכים בשום אופן שישליכו על כל החברה הישראלית האשמות מהסוג הזה.

אפי אושעיה: לכן, חשבתי שחשוב שאעלה ואומר את הדברים שאני אומר כאן.

אפי אושעיה: אדוני היושב-ראש, אני רוצה לומר לסיכום: אני לא רוצה להתלהם, להתלהב או לעשות מהעניין הזה מחלוקות.

אפי אושעיה: יש פה מעשה, שמפקד מחוז ירושלים יציב שמירה על ביתן של שלוש הסטודנטיות האלה, משום שלא יעלה על הדעת שסטודנטים ערבים שרוצים ללמוד בירושלים ולהתגורר בה לא יוכלו לעשות זאת בחופשיות כמו כל אזרח ישראלי אחר.

תמר גוז'נסקי: היתה שם מצלמה נסתרת, ואחר כך המשטרה סילקה אותה כי אין לה תקציב.

אפי אושעיה: כן.

אפי אושעיה: אני יכול לספר לך, שהיתה מצלמה נסתרת על אלכס דוביצקי בנתניה, והמשטרה סילקה את המצלמה, ואחרי שעה הוא נרצח עם אשתו ועם בנו.

אפי אושעיה: זה לא דבר שמאפיין את המשטרה דווקא כלפי אותן שלוש סטודנטיות.

תמר גוז'נסקי: לא, כי אתה אומר – – –

אפי אושעיה: יש פה אוזלת יד ורשלנות של המשטרה – אני מסכים – אבל זה לא נובע מכך שהן ערביות.

אפי אושעיה: זה כיוון שהמשטרה שלנו היא כזו.

אפי אושעיה: תודה.

שמריהו בן-צור: תודה.

שמריהו בן-צור: חבר הכנסת האשם מחאמיד, בבקשה.

שמריהו בן-צור: אחריו – חבר הכנסת רחבעם זאבי.

האשם מחאמיד: אדוני היושב-ראש, אני מודה לך על כך שאפשרת לי לדבר.

האשם מחאמיד: אני רק רוצה להתחיל את דברי – ואני מקווה שכשאני אציין את שמו זה לא יפגע בו – ולומר, שחבר הכנסת שבח וייס הוא אחי.

האשם מחאמיד: אומנם אנחנו לא בני אותם הורים, אבל אדם כמו שבח וייס הוא אכן אחי.

אחמד סעד: אחי – – –

האשם מחאמיד: כן, אני מקווה.

וליד צאדק חאג'-יחיא: יש הרבה אחים.

האשם מחאמיד: יש הרבה כאלה.

האשם מחאמיד: אבל, אדוני חבר הכנסת שבח וייס, או בעצם לא "אדוני" אלא אחי אתה.

האשם מחאמיד: אמרתי: שבח וייס הוא אחי, שירבו כמוך ושעוד אחים יהיו לי בקרב בני העם היהודי.

האשם מחאמיד: אכן, מלבי אני מרגיש שאתה אח, ואני מקווה שזה לא יפגע בך.

שבח וייס: מילא.

שבח וייס: עברתי דברים יותר קשים בחיים.

האשם מחאמיד: אדוני היושב-ראש, אני רוצה לומר שיש גזענות, ואי-אפשר לטמון את הראש בחול ולומר שהיא לא קיימת, כי כולנו יודעים זאת.

האשם מחאמיד: מערכת החינוך – ודאי שהיא אשמה.

האשם מחאמיד: אתה מחנך, אדוני היושב-ראש, וגם אני מחנך.

האשם מחאמיד: אנחנו יודעים זאת, לגבי ספרות ילדים וספרות בכלל שנמצאת בבתי-הספר ובספריות.

האשם מחאמיד: פרופסור דניאל ברטל כתב על זה רבות, שבקרב ספרות ילדים יש חומר גזעני, שבו הערבי מתואר בצורה שאיננה תואמת צלם אנוש או צלמו של אלוהים – דבר שבוודאי מחנך לגזענות.

האשם מחאמיד: ודאי שהמשטרה אשמה.

האשם מחאמיד: אני לא יכול להבין איך זה ששלוש פעמים הבנות האלה מותקפות, והמשטרה, חבר הכנסת וליד צאדק, לא מצליחה לתפוס את אלה שעשו זאת.

האשם מחאמיד: גם אנחנו בכנסת קצת שותפים, כאשר מתעוררים פה ויכוחים אפילו של חברי הכנסת הערבים – מותר להם או אסור להם?

האשם מחאמיד: שותפים או לא שותפים?

האשם מחאמיד: חלק מהבית הזה או לא חלק מהבית?

האשם מחאמיד: חלק מהבית הזה מערער על עצם השותפות שלנו, זה גם כן חינוך לגזענות.

האשם מחאמיד: זה משקף את הגזענות הקיימת.

האשם מחאמיד: אדוני היושב-ראש, התנכרות לזכויות ואפליה בתוך מדינת ישראל – הן הן מובילות לגזענות, ובעצם אותו ביוב שרואים, שחבר הכנסת אושעיה דיבר עליו, הוא בעצם הסמל של הגזענות.

האשם מחאמיד: בדמוקרטיה אין איפה ואיפה.

האשם מחאמיד: כאשר יש מצב של איפה ואיפה, אנחנו רחוקים מלטעון שמדינת ישראל היא מדינה דמוקרטית.

האשם מחאמיד: אדוני, אני רוצה לומר: אותה קבוצה של כהניסטים, שכולם יודעים מי הם, שבאים – – – כשאני רואה תמונה של ראש הממשלה שנרצח, פוטומונטז', עירום – הרי זה דבר בלתי נסבל.

האשם מחאמיד: שום מצפון לא יקבל את זה.

האשם מחאמיד: אדוני היושב-ראש, אני בטוח שהמשטרה וכולנו יודעים מי הם אותם כהניסטים ומי עומד מאחוריהם.

האשם מחאמיד: לכן אני חושב שאנחנו צריכים לזעוק יחד, כדי לסכל ולשרש את התופעה המבישה הזאת.

האשם מחאמיד: אדוני, תודה רבה.

שמריהו בן-צור: חבר הכנסת רחבעם זאבי, בבקשה.

רחבעם זאבי: אדוני היושב בראש, חברי הכנסת הנוכחים, ראשית אני רוצה לגנות את האירוע שעליו מתקיים כעת הדיון, כמו כל אירוע אחר שבו מפעילים אלימות נגד אזרחים, אף-על-פי שאני חונכתי בתנועת העבודה הציונית דווקא לאלימות.

רחבעם זאבי: הייתי נער ב"פלוגות הפועל", ושם לימדו אותנו קפ"פ.

רחבעם זאבי: מטרת הקפ"פ היא קרב פנים אל פנים עם אלות, עם מקלות, כדי שנפצח את ראשיהם של הבית"רים.

רחבעם זאבי: לימדו אותנו הפעלת פצצות תבערה כדי שנשרוף את קיני בית"ר.

רחבעם זאבי: אין חדש בתופעה הזו של אלימות.

רחבעם זאבי: זה לא התחיל בסכסוך בין העמים בארץ-ישראל.

רחבעם זאבי: זה קיים במדינת ישראל, זה קיים בממדים הרבה יותר גדולים בחברה הערבית בתוכנו ובארצות הסובבות אותנו.

רחבעם זאבי: אין פה חידוש.

רחבעם זאבי: אבות הציונות באו מהמהפכה הרוסית עם מושגים של אלימות נגד חלקים אחרים בחברה – הבורגנות, השליטים, הצארים וכו', והם נטעו את השורשים האלה פה.

רחבעם זאבי: אז נא לא להתחסד, חבר הכנסת שבח וייס, ולהגיד שזה התחיל היום בסכסוך בין יהודים לערבים ושפאשיסטים עושים את זה.

רחבעם זאבי: סוציאליסטים עשו את זה.

רחבעם זאבי: סוציאליסטים מהמפלגה שלך לימדו אותי אלימות מהי.

שבח וייס: אם הם עשו את זה, גם זה לא היה בסדר.

שבח וייס: אני לא מצדיק אותם.

רחבעם זאבי: אני מגנה.

שמריהו בן-צור: הוא פתח בגינוי.

רחבעם זאבי: גיניתי כל תופעה של אלימות.

רחבעם זאבי: אני סבור שהדיון הזה הוא בטרם זמן, כי הלכתי לחקור מה המשטרה חוקרת.

רחבעם זאבי: אני כמעט בטוח שמשטרת ישראל תביא לנו בתוך זמן קצר את המידע על מי עשה את זה, ואז הדיון הזה היה מקבל אופי אחר.

רחבעם זאבי: אחד האפיקים שהמשטרה חוקרת הוא בכלל לא קשור ליהודים או לערבים.

רחבעם זאבי: גם אם היו שם שלוש בנות יהודיות שהיו חיות באורח חיים חופשי לעומת סביבה אחרת, אולי גם הן היו מקבלות את מנת האלימות הנבזית הזאת.

רחבעם זאבי: אבל, אני אומר, הדיון הזה הוא בטרם זמן, וכפי שלמדתי מהמשטרה, בדרגים הכי גבוהים, הם אולי מתקרבים למציאת הפתרון, ויהיו לנו תשובות אחרות.

רחבעם זאבי: אני רוצה לומר עוד מלה אחת, ברשותך, היושב-ראש.

רחבעם זאבי: עלה פה חבר הכנסת טלב אלסאנע ובהזדמנות חגיגית זו העלה את עניין הטרנספר.

רחבעם זאבי: ובכן, היתה מלחמה בתש"ח, שבה נולדה המדינה.

רחבעם זאבי: אנחנו כבשנו שטחים והערבים כבשו שטחים.

רחבעם זאבי: תגידו לי כפר יהודי אחד שנכבש שנשארו בו היהודים: בגוש-עציון?

רחבעם זאבי: בכפר עברי נווה-יעקב?

רחבעם זאבי: בעטרות?

רחבעם זאבי: באיזה מקום שנכבש כפר יהודי נשארו בו היהודים?

רחבעם זאבי: אף אחד לא נשאר, הכפרים נהרסו עד היסוד.

משה פלד: בעיר העתיקה.

רחבעם זאבי: בעיר העתיקה.

רחבעם זאבי: בכל מקום.

רחבעם זאבי: ואילו אצלנו, משלב מסוים במלחמה, כשהאויב הערבי האזרחי התחיל להתנהג אחרת – נשארו על מכונן גם נצרת, גם מג'ד-אל-כרום, גם מע'ר וגם כל כפר אחר.

רחבעם זאבי: לכן יואיל בטובו חבר הכנסת טלב אלסאנע, כשהוא פותח את פיו לדבר על טרנספר, להבין שזו תורה סבוכה שיש בה אפיקים שונים: טרנספר בכפייה, טרנספר בהסכמה, טרנספר מרצון – דברים שונים.

רחבעם זאבי: ואילו מדינת ישראל קמה כולה והיתה למדינה בהנהגתה הברוכה של תנועת העבודה, שביצעה טרנספרים בכפייה.

רחבעם זאבי: נא לא ללמד אותי ואת חברי את התורה הזאת, כי אנחנו לא דוגלים במה שעשו אבות הציונות; לא מה שציווה בן-גוריון ולא מה שציווה רבין.

רחבעם זאבי: אנחנו מדברים על טרנספר בהסכמה, טרנספר מרצון, שהם אנושיים, הומניים.

רחבעם זאבי: טרנספרים קיימים בכל מקום היום בעולם, ובמאה ה-20, שעדיין לא תמה, 124 מיליון בני-אדם החליפו את הארץ שהם חיים בה, כלומר טרונספרו, למען זה שלא יהיו מלחמות בין עמים, כי שני עמים לא מסתדרים בארץ אחת.

רחבעם זאבי: תודה, אדוני.

שמריהו בן-צור: תודה, חבר הכנסת רחבעם זאבי.

שמריהו בן-צור: היו חברי כנסת שנרשמו, קראתי בשמותיהם והם לא היו.

שמריהו בן-צור: אבל מאחר שאני מקבל פתק על קיפוח, ומאחר שמדובר בנושא כזה – אני מקווה שלא ננצל את טוב לבי יותר מדי – הפעם אני מאפשר לחברי הכנסת דהאמשה ודראושה חנינה.

שמריהו בן-צור: כמה דקות.

שבח וייס: אנחנו כל כך מעטים פה.

שמריהו בן-צור: נכון, אבל יש עוד סדר-יום.

שבח וייס: אני יודע.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: כבוד היושב-ראש, חברי הכנסת, לדבר על גזענות, על הסתה ועל סקרים בעם – אלו אומנם דברים נכונים, צודקים ובמקום, במיוחד כאשר אנחנו עומדים בפני מקרה מחריד שכזה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אבל, כמדומני, צריך יותר להדגיש שמדובר כאן ברשויות חוק, רשויות מוסמכות, שהתריעו בפניהן, שידעו מה קורה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: האירוע הפעם הוא אירוע שלישי בסדרה, לאחר ישיבות של ועדות הכנסת, של הכנסת עצמה, של השר הממונה, ולאחר הבטחות שאכן יישמר המקום.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: על מה זה מורה?

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני חושב שזה מורה על גישה רשמית של הממשלה הזאת ושל רשויות החוק, שמפלות לא רק בענייני תקציבים ובעניינים של מה בכך, אלא גם בעניינים של חיי אדם.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: הרי מי יכול להבטיח שגם בפעם השלישית וגם בפעם הרביעית חומר הנפץ, הפיצוצים והשרפות ייגמרו בשלום וללא שום נזק?

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני שואל: אילו היה מדובר במקרה קצת שונה, בסטודנטיות יהודיות שגרות בעיר העתיקה בירושלים, ועשו להן את מה שעשו לסטודנטיות הערביות, מה היה קורה?

עבד-אלמאלכ דהאמשה: ראש הממשלה עצמו היה הולך לבקר שם, כפי שעשה בפעמים קודמות.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: היה הולך ומתריע ונותן כל מיני הצהרות ועושה כל מיני מעשים בשטח.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: כיוון שמדובר בסטודנטיות ערביות, כולנו נבליג, כולנו נתעלם וכולנו נעמוד פה ונכה על חטא?

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני חושב, אדוני היושב-ראש, שהדבר דורש תיקון, תיקון יסודי בגישה עצמה, בממשלה ובדרכיה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: עוד מלה אחת לעניין הטרנספר: אין טרנספר אנושי, חבר הכנסת גנדי.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: טרנספר הוא טרנספר גם כאשר ניגשים בכל מיני שמות ובכל מיני דרכים ובכל מיני הצהרות.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: הטרנספר הוא טרנספר, הטרנספר הוא יותר קשה מרצח.

רחבעם זאבי: מלחמה היא פחות אנושית מטרנספר.

רחבעם זאבי: אתם עושים מלחמות – – –

עבד-אלמאלכ דהאמשה: הטרנספר הוא יותר קשה מרצח, במיוחד כאשר מדובר על עם שלם.

שמריהו בן-צור: חבר הכנסת דהאמשה, אפשרתי לך לדבר.

שמריהו בן-צור: זה לא הנושא.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: זה נושא שעלה כאן.

שמריהו בן-צור: אבל זה לא שייך לנושא הזה.

שמריהו בן-צור: חבר הכנסת דראושה, בוא תסיים במשהו כאיש חינוך.

שבח וייס: חבר הכנסת זאבי, אין טרנס פייר.

רחבעם זאבי: טרנספר פחות אנושי ממוות וממלחמות?

רחבעם זאבי: אתם עושים מלחמות וזה בסדר, אבל כשאנחנו רוצים להיפרד כדי שייפסק הרצח, זה לא אנושי.

שבח וייס: – – –

עבד-אלמאלכ דהאמשה: – – –

שמריהו בן-צור: אני מודה לך, חבר הכנסת דהאמשה.

שמריהו בן-צור: בבקשה, חבר הכנסת עבד-אלוהב דראושה.

עבד-אלוהב דראושה: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, ניסיון הפגיעה בסטודנטיות הערביות איננו מקרה חריג, לצערי הרב.

עבד-אלוהב דראושה: מקרים רבים אחרים קורים במדינה הזאת כאשר ערבים נפגעים על-ידי גזענים יהודים שיונקים מאידיאולוגיה גזענית.

עבד-אלוהב דראושה: הבעיה היא לא רק במקרים גזעניים.

עבד-אלוהב דראושה: הבעיה היא באידיאולוגיה הגזענית.

עבד-אלוהב דראושה: יש תנועות פוליטיות, חלק מהן לגיטימיות, בבית הזה או בממשלה, ותנועות אחרות לא לגיטימיות, אף שהן פועלות בצורה נמרצת ובצורה לגיטימית, והן מצהירות על גזענות, גזענות ברורה.

עבד-אלוהב דראושה: שמענו כאן חבר כנסת שמועמד להיות שר, שקורא בצורה גזענית לצורה של טרנספר.

עבד-אלוהב דראושה: אז מה מתפלאים שאחר כך – – –

רחבעם זאבי: מי אמר שטרנספר זה גזעני?

רחבעם זאבי: אתה פסקת?

רחבעם זאבי: אתה הפוסק האחרון?

עבד-אלוהב דראושה: זו דעתי.

רחבעם זאבי: לרצוח זה לא גזעני?

רחבעם זאבי: להרוג יהודים זה לא גזעני?

עבד-אלוהב דראושה: אתה שמת לב שאני לא הפרעתי לך, גם כשאמרת דברים – – –

רחבעם זאבי: אבל אתה מדבר עלי כאילו אני – – –

עבד-אלוהב דראושה: זכותך להירשם ולדבר.

רחבעם זאבי: אבל להרוג יהודים זו לא גזענות.

עבד-אלוהב דראושה: אבל, אני אומר לך שטרנספר הוא גזענות ופאשיזם.

עבד-אלוהב דראושה: זה הפאשיזם.

שמריהו בן-צור: תודה.

עבד-אלוהב דראושה: היהודים שסבלו מטרנספר צריכים להיות רגישים לעניין של הטרנספר, אבל לך אין רגישות בכלל.

שמריהו בן-צור: בוא תסיים בבקשה, כי זה לא הנושא היום.

רחבעם זאבי: אולי על ראש הגנב בוער הכובע, כי אני פעלתי למען ערבים בישראל יותר ממך – – –

שמריהו בן-צור: תודה.

עבד-אלוהב דראושה: אני לא רוצה עכשיו להתווכח.

רחבעם זאבי: – – –

עבד-אלוהב דראושה: מי שקורא לטרנספר הוא גזען.

עבד-אלוהב דראושה: וכל עוד אתה קורא לטרנספר, אני אומר לך שאתה גזען ופאשיסט.

רחבעם זאבי: – – –

תמר גוז'נסקי: – – –

שמריהו בן-צור: די, אני מבקש.

שמריהו בן-צור: תודה לחבר הכנסת זאבי.

שמריהו בן-צור: משפט אחרון, כבר אפשרתי לך יותר מדי.

עבד-אלוהב דראושה: אדוני היושב-ראש, בכל אופן אני רוצה לומר, שיהודים וערבים צריכים לחיות כאן במדינת ישראל בשיתוף פעולה, באחווה, בידידות, וזה אפשרי.

עבד-אלוהב דראושה: יהודים צריכים לחיות במזרח התיכון עם העולם הערבי, לחיות בשיתוף פעולה, בידידות, באהבה, ובלי זה אי-אפשר.

עבד-אלוהב דראושה: היהודים לא יכולים לחיות במזרח התיכון כאי מבוצר.

עבד-אלוהב דראושה: עד כמה אפשר לחיות בצורה שאתם חיים היום?

עבד-אלוהב דראושה: רק על-ידי שיתוף פעולה ואחוות עמים, הבנה ודו-קיום אנחנו והילדים שלנו, הנכדים שלנו, נוכל ביחד, יהודים וערבים ביחד.

שמריהו בן-צור: תודה.

שמריהו בן-צור: בזה אנחנו מסיימים את הדיון בנושא הזה; אין שום הצעות סיכום, אין תשובה של השר.

שבח וייס: יש הצעות סיכום, לא?

תמר גוז'נסקי: יש הצעות סיכום – – –

שמריהו בן-צור: סליחה, השר רוצה ומבקש להשתתף בדיון ולהשיב, ונאפשר לו זאת.

שמריהו בן-צור: לכן אין הצעות סיכום.

שמריהו בן-צור: מה שכן, בואו לא נקבע תווית מסוימת על קבוצה זו או אחרת, אנחנו איננו יודעים עד היום מי אלה ומה זהות אותם מחבלים למיניהם.

שמריהו בן-צור: אנחנו עוברים, ברשותכם, לנושא הבא: עלייה מדאיגה ברצח נשים על-ידי גברים.

שמריהו בן-צור: תפתח את הדיון חברת הכנסת נעמי חזן, בבקשה.

שמריהו בן-צור: אחריה – חברת הכנסת תמר גוז'נסקי.

שבח וייס: – – –

שמריהו בן-צור: חבר הכנסת שבח וייס, באופן אוטומטי אתה רשום.

שמריהו בן-צור: גם אם אתה לא תירשם וגם אם לא תרצה להירשם, אנחנו רושמים אותך.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: מה הפריווילגיות האלה?

עבד-אלוהב דראושה: – – –

שמריהו בן-צור: סליחה, סליחה.

שמריהו בן-צור: זו לא שיטה.

שמריהו בן-צור: אני ארשום אותך.

שמריהו בן-צור: בבקשה, חברת הכנסת נעמי חזן.

נעמי חזן: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, הכנסת הנוכחית, כמו קודמתה, עוסקת רבות בנושא של רצח נשים על-ידי גברים; דרך אגב – רבות מדי.

נעמי חזן: ניתן היה לצפות, שבנושא שאין בו מחלוקת פוליטית כלשהי ניתן היה להגיע למצב שבו היינו יכולים לעמוד מעל בימת הכנסת ולהצהיר שקיים שיפור.

נעמי חזן: המצב הזה לא קיים, אדרבה, כמעט שלא חולף שבוע אחד שאין כותרות צועקות על רצח נשים על-ידי גברים, לעתים קרובות על-ידי בני זוגן.

נעמי חזן: בכנסת הקודמת, חברת הכנסת יעל דיין ומי שהיום שרת התקשורת לימור לבנת עמדו בראש ועדת חקירה פרלמנטרית שישבה על המדוכה כשנה וחצי והוציאה סדרה ארוכה, לפי דעתי מאוד חשובה, של המלצות לשיפור המצב.

נעמי חזן: זה היה לפני שנתיים, אדוני.

נעמי חזן: לצערי הרב, למעט ניסיונות בכמה מוסדות, דבר לא נעשה, והעובדה המכאיבה והמצערת היא, שנשים נמצאות היום באיום מתמיד על גופן.

נעמי חזן: אנחנו עדיין לא מצאנו פתרונים, ואני חושבת שזה חשוב שהיום אנחנו דנים פעם נוספת בנושא הזה, כי ייתכן מאוד שמהדיון הזה יבינו יותר ויותר אנשים, שאנחנו עוסקים לא בבעיה של נשים, אלא בבעיה שורשית של החברה הישראלית, של אלימות גוברת בחברה הישראלית על גבן ועל בשרן של נשים.

נעמי חזן: זו בעיה חברתית, לא בעיה של נשים.

נעמי חזן: לפני שהחל הדיון דיברתי עם ידידתי, חברת הכנסת תמר גוז'נסקי, ושאלתי אותה מה אנחנו עושים, מה עוד אפשר לומר בנושא הזה.

נעמי חזן: שהמשטרה צריכה להתערב מוקדם יותר?

נעמי חזן: שאסור לתת רשיונות נשק לבעלים מכים, ולמה לא סיימנו את החקיקה בנושא הזה?

נעמי חזן: שבתי-המשפט עדיין מקלים בעונש של גברים מכים?

נעמי חזן: שמוסדות הרווחה פועלים אבל לא מספיק בנושאים האלה?

נעמי חזן: אנחנו יכולים לחזור על הדברים האלה, אבל חברת הכנסת גוז'נסקי אמרה, שהיא מתכוונת פשוט לספר עוד סיפור אחד, וגם אני אספר על מקרה אחד שאני מטפלת בו למעלה מחודש ימים.

נעמי חזן: אולי המקרים הללו יביאו לידי כך, שבמקום דיבורים נתחיל פשוט למגר את התופעה של אלימות כלפי נשים בחברה הישראלית.

נעמי חזן: לפני חודש, בערב פסח, באה אלי אשה בהיסטריה טוטלית, וסיפרה לי סיפור על אביה, שהיו לו כמה בעיות רפואיות קשות מאוד, ובגיל מבוגר, ואני מדגישה, אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, בגיל מבוגר הפך מאדם נעים הליכות לאדם אלים, שאיננו יכול לטפל בעצמו.

נעמי חזן: משום שרשויות הבריאות אינן יכולות לספק אשפוז סיעודי לכל אחד שצריך את האשפוז הזה, החזירו אותו הביתה.

נעמי חזן: זו מסכת של שנתיים, של גבר בסוף שנות ה-70, שמכה את אשתו כאשר היא מנסה לחתל אותו, עד כדי כך שבערב פסח הוא שבר את ידה.

נעמי חזן: אני נזעקתי, וקשה מאוד להשיג אנשים בערב פסח, אך הצלחתי להביא לכך שלפחות יאשפזו אותו לתקופת ביניים.

נעמי חזן: חברי הכנסת, אתם יודעים מה?

נעמי חזן: אשפזו אותו לשבוע ושלחו אותו הביתה.

נעמי חזן: והיום, האיש המבוגר מאוד הזה, שלא יודע מה הוא עושה ואינו שולט בצרכיו, מכה את אשתו ואנחנו לא יכולים למצוא בינתיים פתרון.

נעמי חזן: אני חושבת שבמקרה הזה מדובר בדיני נפשות.

נעמי חזן: אני חושבת שהמדינה חייבת לאשה הקשישה הזאת הגנה מפני אדם שאינו יודע מה הוא עושה.

נעמי חזן: בינתיים לא הצלחתי למצוא פתרון, אבל אם היא תיפגע או תיחבל, חס וחלילה, יותר מכך, אני חושבת שהגיע הזמן שנודה, אדוני היושב-ראש, שכולנו אשמים.

נעמי חזן: במיוחד אנחנו, היושבים בבית הזה, לא עשינו מספיק.

נעמי חזן: תודה, אדוני.

שמריהו בן-צור: תודה לחברת הכנסת נעמי חזן.

שמריהו בן-צור: חברת הכנסת תמר גוז'נסקי, בבקשה.

תמר גוז'נסקי: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, מצרה לצרה, מאסון לאסון, הדיון היום.

שמריהו בן-צור: יש הבדל.

תמר גוז'נסקי: קודם כול, בשני הדיונים מדובר בנשים.

תמר גוז'נסקי: אז כבר יש משהו שמחבר.

שמריהו בן-צור: בואי לא נגזים.

תמר גוז'נסקי: רבותי חברי הכנסת, חברת הכנסת נעמי חזן סיפרה על השיחה.

תמר גוז'נסקי: אני רוצה להתחיל מהתיאור של המקרה ולהסיק כמה מסקנות.

תמר גוז'נסקי: מדובר באשה צעירה עם ילדה, אשה שנמצאת בהליכי גירושין כבר כמה שנים, והבעל, שכמובן סירב לתת את הגט במשך כל אותן שנים, מתנכל לאשה הזאת ללא הרף.

תמר גוז'נסקי: מסכת ההתנכלויות כוללת, למשל, לעמוד ליד מקום העבודה שלה, לקלל, לצרוח ולהפריע לה כדי שיסלקו אותה מהעבודה.

תמר גוז'נסקי: היא כוללת התפרצויות לבית.

תמר גוז'נסקי: היא כוללת אי-כיבוד הסכמים על ראיית הילדה וכל מיני דברים איומים ונוראים, כאשר ללא ספק הקורבן, אולי הכי קשה של כל המערכת הזאת, הוא הילדה הקטנה.

תמר גוז'נסקי: מדובר באשה עם מודעות.

תמר גוז'נסקי: היא לא יושבת בבית סתם; לא, היא הולכת ומתלוננת.

תמר גוז'נסקי: היא הולכת למשטרה ומתלוננת, היא הולכת לעובדת הסוציאלית ומתלוננת.

תמר גוז'נסקי: וגם המשטרה לא יושבת בחיבוק ידיים.

תמר גוז'נסקי: היא מגישה תלונות, והעובדת הסוציאלית כותבת תסקירים, וזה מגיע לבתי-המשפט, ובתי-המשפט אומרים לו: נו, נו, נו, זה לא בסדר.

תמר גוז'נסקי: והוא משלם קנסות והוא הולך הביתה.

תמר גוז'נסקי: וכך נמשכת המסכת הזאת, והאשה הזאת שואלת אותי: תגידי, אם הוא עכשיו מאיים עלי ברצח, אז מי יגן עלי?

תמר גוז'נסקי: אין לי תשובה, כי מה שקורה זה כך: באיזשהו מקום חומרת האיומים וההתנכלויות היא כל כך גדולה, שכבר צריך לראות באשה מישהי שצריך להגן עליה.

תמר גוז'נסקי: זאת השאלה שהמערכות דנות בה כך שיהיו להן פחות הוצאות ופחות כאב ראש ופחות בלבול מוח.

תמר גוז'נסקי: לכן, הבעיה העיקרית שאני רואה היא: מי שכבר נרצחה – כבר נרצחה, אבל מה אנחנו עושים עם אלפי נשים, שהיום, ברגע זה, חיות תחת איום ברצח או בפגיעה גופנית חמורה או בהתעללות איומה ונוראה אחרת?

תמר גוז'נסקי: איך אנחנו מגינים על הנשים האלה?

תמר גוז'נסקי: אני חושבת, שהמערכות למיניהן, ובראשן מערכת המשפט, צריכות להבין, שלא צריך להביא הוכחה מוחשית שהבעל כבר החזיק את הסכין וכבר דקר, ורק לא הצליח, כי הסכין היתה קהה – היה משפט כזה – הן צריכות להבין שלא צריך להגיע למצב כזה, אלא קודם לכן צריך להרחיק את הבעל.

תמר גוז'נסקי: אני יודעת שבמסורת היהודית היו מרחיקים לעיר אחרת.

תמר גוז'נסקי: נכון?

נסים דהן: – – –

תמר גוז'נסקי: אולי להשתמש במסורת הזאת.

תמר גוז'נסקי: אם יש בעל כזה ואם יש לו רקורד כזה של איומים, התנכלויות והתעללויות, למה האשה צריכה לברוח?

תמר גוז'נסקי: זאת השאלה.

תמר גוז'נסקי: למה אותו לא מרחיקים?

שמריהו בן-צור: תודה.

תמר גוז'נסקי: אני מסיימת, אדוני.

תמר גוז'נסקי: ואני חושבת שיש אמצעים להרחיק.

תמר גוז'נסקי: אם ידע כל בעל כזה, כל גבר שמאיים בצורה חמורה ומתנכל, שאם הוא ימשיך, הוא יגיע לבית-סוהר, לפחות לגבי חלק מהם זה יהיה גורם מרתיע, ולפחות נשים רבות נוכל להציל.

תמר גוז'נסקי: תודה.

שמריהו בן-צור: תודה.

שמריהו בן-צור: חבר הכנסת רחבעם זאבי, בבקשה.

רחבעם זאבי: אדוני היושב בראש, חברי הכנסת הנוכחים, מאז העלינו את הנושא הכאוב הזה כהצעה דחופה לסדר-היום בכנסת ביום 24 במרס, התופעה לא קטנה, לא פחתה, אלא היא ממשיכה באותו היקף, ולפעמים יש גם תופעות יותר חמורות.

רחבעם זאבי: שלל מקרי של כותרות מהחודשים האחרונים, באמת שלל מקרי: הבעל האלים חבט את ראש אשתו בשמשת המכונית – וזו נשברה.

רחבעם זאבי: חמש שנות מאסר נגזרו על תושב הקריות שהפך את אשתו – כהגדרת השופטים – ל"שק איגרוף"; בן 40 מיפו חשוד שאיים לרצוח את גרושתו; הכה בגרזן אשה שרצתה לעזוב אותו; האשה מתריעה: בעלי שוחרר ממעצר – ואני פוחדת ממנו פחד מוות.

רחבעם זאבי: מסכת ההתעללות שעוברת האשה נמשכת 15 שנה: איני יודעת מי יגן עלי, וכו' וכו'; אם השוטרים ייקחו לי את האקדח, תדעי לך שאפשר לרצוח גם בגרזן – כך איים אתמול בעל מצפון הארץ על אשתו.

רחבעם זאבי: הבעל מחזיק באקדח ברשיון אף שהורשע בעבר באיומים; חשד: בעל ניסה להרעיל את אשתו במעון לנשים מוכות – האשה וחברתה אושפזו לאחר שאכלו תותים שהביא להן הבעל; מכות לנשים בהיריון – כתבה שלמה.

רחבעם זאבי: הנשים האלה הן קורבנות טרור – אסור לתת להן להפוך לסטטיסטיקה, עם סדרה של סיפורים שהזמן לא מאפשר לי לפרט אותם.

רחבעם זאבי: מקרי הרצח התכופים, ביניהם פטיש בראש; אם לקורבן רצח במשפחה: הלכנו למשטרה להתלונן על אלימות בעלה, והחוקרת אמרה שהיא שקרנית; הוא דקר אותה בחזה עם אולר כי רצתה להתגרש.

רחבעם זאבי: הנאשם הכה את המנוחה בראשה, אחז בבגדיה וגרר אותה.

רחבעם זאבי: האם ניסתה להרחיק אותו – אך הנאשם דחף את האם, שלף אולר ודקר את אשתו; נרצחה בחשד שקיימה יחסי מין – ואחרי מותה נמצאה בתולה.

רחבעם זאבי: מפקד מחוז הצפון של המשטרה אומר, שהם לא יכולים למנוע 99% ממקרי הרצח של נשים מוכות.

רחבעם זאבי: רבותי חברי הכנסת, אדוני היושב בראש, אנחנו לא מקיימים את הדיונים האלה כדי לפרוק מעצמנו מתח, אלא כדי להציע הצעות, גם בתחום החקיקה, גם בתחום הדרג המבצע או הרשות המבצעת, ובדיון הקודם הצעתי 13 הצעות מעשיות שנפלו – כמעט כולן, או אולי כולן – על אוזן ערלה, וברשותך, אדוני היושב-ראש, אני אקרא אותן במהירות.

שבח וייס: בגלל האופי של הנושא, אני מאפשר לך לעשות זאת.

שבח וייס: אגב, חבר הכנסת זאבי, יש לי הצעה.

שבח וייס: אני מתאר לעצמי שאת הדיון הזה אנחנו כן נסכם היום – או לא?

נסים דהן: שר העבודה נמצא כאן.

ש' כרם: גם לא.

ש' כרם: השר לביטחון פנים – – –

שבח וייס: מי אמר שזה שייך לשר לביטחון פנים?

נסים דהן: שר העבודה נמצא.

רחבעם זאבי: זה שייך לשני שרים, לטעמי.

שבח וייס: אני חשבתי שתביא את זה כהצעת סיכום, ואנחנו ננסה את זה פרלמנטרית.

רחבעם זאבי: אפשר, אבל אם תרשה לי, אקרא במהירות את 13 ההצעות שהצעתי.

שבח וייס: לא, לא כדי שלא תקרא.

שבח וייס: אני מציע שלא תרפה מזה אחרי שתקרא.

שבח וייס: בוא ננסה פעם אחת הצעת סיכום כזאת.

רחבעם זאבי: אם חברי הכנסת יתמכו, אני אשמח.

שבח וייס: אפשר יהיה להגיע להסכמות.

רחבעם זאבי: ובכן הצעותי הן כלהלן: 1.

רחבעם זאבי: טיפול רציני ויחס הוגן מצד כל הנוגעים בדבר לנשים מתלוננות; 2.

רחבעם זאבי: חינוך והסברה לאוכלוסיית הנשים בדבר חובתן להתלונן במשטרה על כל גילוי אלימות; 3.

רחבעם זאבי: לא לקבל ביטול תלונה מצד אשה מוכה ולהמשיך ולהתייחס לתלונה הבסיסית.

רחבעם זאבי: אני לא מסביר למה, אבל חברי הכנסת מבינים.

שבח וייס: לא כל חברי הכנסת יצביעו בעד זה.

רחבעם זאבי: 4.

רחבעם זאבי: הדרכה לכלל האוכלוסייה שיש לדווח על כל מקרה של התעללות פיזית או נפשית באשה; 5.

רחבעם זאבי: העמקת החינוך לשוויון בין המינים; 6.

רחבעם זאבי: ארגון המערכת הממשלתית לטיפול בנשים מוכות ותיאום בין כל גורמי הממשלה שמטפלים בכך והתיאום ביניהם עדיין לקוי; 7.

רחבעם זאבי: התעללות נפשית תיחשב חמורה כמו התעללות פיזית; 8.

רחבעם זאבי: החמרה בחקיקה נגד השפלות, הטרדות ואלימות כלפי נשים; 9.

רחבעם זאבי: שפיטה תקיפה וענישה חמורה על גברים מתעללים; 10.

רחבעם זאבי: החרמת כלי נשק ברשיון מגברים שהוגשו נגדם תלונות.

רחבעם זאבי: עוד לפני שהוכחה, עוד לפני שהנושא נדון, יש תלונה עליו – קודם כול להחרים את הנשק; 11.

רחבעם זאבי: תביעה ממשטרת ישראל להתייחס ברצינות רבה לכל תלונה של אשה מוכית; 12.

רחבעם זאבי: הרחקת גברים מתעללים ממשפחותיהם לתקופות ארוכות; 13.

רחבעם זאבי: דיווח על גבר מתעלל למעבידו, ליחידת המילואים שלו, למשרד הרישוי לרכב, ונטילת רשיון הנהיגה ממנו.

רחבעם זאבי: אינני בטוח ש-13 ההצעות האלה יחסלו את התופעה המדאיגה הזאת, אבל בכך שהן יקטינו אותה עד כדי מינימום, אני בטוח.

רחבעם זאבי: אני מקבל את הצעתו של היושב-ראש, שננסה להעביר את זה כהחלטת כנסת.

רחבעם זאבי: תודה, אדוני.

שבח וייס: אני מאוד מודה לך.

שבח וייס: חבר הכנסת שמריהו בן-צור.

שבח וייס: אחריו – חברת הכנסת יעל דיין.

שבח וייס: בבקשה, שמריהו.

שמריהו בן-צור: תודה, אדוני היושב-ראש.

שמריהו בן-צור: האמת היא שאנחנו דנו פעמים מספר בנושא המכאיב הזה, וכל פעם שאנחנו דנים בנושא הזה, אנחנו רואים שזה בשיטת הטור העולה, ואנחנו שואלים את עצמנו: אנה אנחנו באים?

שמריהו בן-צור: צוין המסמך שהכינו חברות הכנסת לימור לבנת ויעל דיין, באמת זה מסמך מאוד רציני, שהקיף את כל המוסדות למיניהם ונתן ביטוי לכל מוסד ממשלתי, מה המשימה שלו, או מה הן המשימות שלו כדי לצמצמם את התופעה המבישה הזאת שאנחנו רואים אותה בחברה בישראל.

שמריהו בן-צור: ברשותכם, אני רוצה לגעת בחמישה מוסדות ממלכתיים שלפי דעתי צריכים לטפל בנושא ביתר שאת ובנחרצות.

שמריהו בן-צור: התחום הראשון, לפי דעתי, זה החינוך.

שמריהו בן-צור: אני חושב, שמנהל בית-הספר, היועצת, הפסיכולוגית, הצוות שמלווה במיוחד את התלמידים הבעייתיים שמטפלים בהם, יכולים לסייע על-ידי כך שיגלו את אוזנה של המשטרה, שהנה במשפחה זו או אחרת יש בעיה במערכת היחסים בין הבעל לאשה; שהנה כי כן, יש איזו אלימות בתוך המשפחה, שבשלה סובל התלמיד וסובלת האשה וגם סובל הבעל.

שמריהו בן-צור: אני מאמין, שחינוך לחיי משפחה, חינוך לאיכות חיים – אני מאמין שאם יוקדשו שעות מיוחדות בתוך מערכת השעות ללימוד של איכות חיים, של בניית משפחה ושלמות המשפחה, הדבר הזה יסייע.

שמריהו בן-צור: אני מאמין שהדבר הזה גם יכול לסייע במגזר הערבי, כשלצערנו הגדול, נשים רבות משלמות בשל כך, בעניין של כבוד המשפחה, ובאופן יחסי יש הרבה נשים שנרצחות, לצערנו הגדול, בשל כך.

שמריהו בן-צור: המוסד השני שלפי דעתי הוא החשוב ביותר הוא המשטרה.

שמריהו בן-צור: לצערנו הגדול, אנחנו חיים בחברה שהולכת ונעשית יותר ויותר אלימה.

שמריהו בן-צור: אנחנו חייבים לגייס – – –

עבד-אלוהב דראושה: למה, חבר הכנסת בן-צור?

שמריהו בן-צור: כי המבנה של החיים שלנו במישור החברתי, הפוליטי, הכלכלי, התחרות, ההישגיות, מובילים לכך.

שמריהו בן-צור: הדברים ידועים.

שמריהו בן-צור: ולכן, בארצות אחרות שנקלעו למצב שבו אנחנו מצויים היום הגדילו ביתר שאת את כוח האדם במשטרה.

שמריהו בן-צור: ואני המלצתי וביקשתי להקים בכל יישוב שיש בו לפחות 20,000 נפש משטרה קהילתית, שתטפל גם בנושא גנבת רכב, וגם בנושא של אלימות במשפחה.

שמריהו בן-צור: שני משפטים אחרונים – – –

עבד-אלוהב דראושה: אולי זה בגלל הכיבוש?

שמריהו בן-צור: לא בגלל.

שמריהו בן-צור: אל תדביק את זה לכל דבר ודבר.

שמריהו בן-צור: אתה מבין למה?

שמריהו בן-צור: משום שזה כבר נשחק.

שמריהו בן-צור: אין לזה ערך.

שמריהו בן-צור: עזוב.

עבד-אלוהב דראושה: למה אתה לא רוצה לחשוב שחייל אלים, שיורה בילד ובאשה, יורה גם באשתו?

שמריהו בן-צור: לא, לא.

שמריהו בן-צור: אז איך תסביר את הרצח של נשים במגזר הערבי?

עבד-אלוהב דראושה: גם אצלנו יש אלימות.

עבד-אלוהב דראושה: אנחנו חלק מהחברה.

שמריהו בן-צור: הנח לזה, אל תשתמש בזה מדי פעם.

שמריהו בן-צור: ברשותכם, אני רוצה לומר עוד דבר אחד.

שמריהו בן-צור: אני גם פונה לבית-הדין הרבני.

שמריהו בן-צור: בתי-הדין הרבניים חייבים לחשוף מקרים שיש בהם חשש גדול לאלימות, ולא בכל מקרה הם צריכים לעמוד על כך שיהיה שלום ביניהם.

שמריהו בן-צור: אם רואים שהמצב בינו לבינה הוא קשה, אז לאפשר את הגירושין.

שמריהו בן-צור: מערכת הבריאות – להגדיל את הטיפול והאשפוז לבעלים החולים.

שמריהו בן-צור: וקריאה מקרב לב למשרד הפנים – לא לאשר לכל אחד כלי נשק.

שמריהו בן-צור: צריך להיזהר ולבדוק ולתת רק למי שראוי לכך.

שמריהו בן-צור: תודה.

שבח וייס: תודה רבה לחבר הכנסת שמריהו בן-צור.

שבח וייס: חברת הכנסת יעל דיין.

שבח וייס: אחריה – חבר הכנסת אלי גולדשמידט.

שבח וייס: אם לא יהיו שינויים דרמטיים, אחרי חבר הכנסת גולדשמידט יהיה חבר הכנסת חגי מירום.

שבח וייס: אתם יודעים שצריך לאשרר, אנחנו כבר אשררנו.

שבח וייס: בבקשה, חברת הכנסת יעל דיין.

יעל דיין: אני מודה לכבוד היושב-ראש.

יעל דיין: כבוד היושב-ראש, חברי כנסת נכבדים, אני מודה לאלה שדיברו לפני – כולל כמעט בפעם הראשונה התייחסות ספציפית לפתרונות; משום שהנוהג בבית הזה – אני כבר שש שנים קמה ועוסקת בנושא בתכיפות שלצערי הולכת וגוברת.

יעל דיין: כולנו מוקיעים וכולנו מגנים, וכולנו מתפעמים מעצמנו בגלל הקונסנסוס שיש בבית בנושא של אלימות כלפי נשים.

יעל דיין: דרך אגב, אני מאוד מבקשת לדבר על אלימות כלפי נשים, ודאי כשאנחנו מדברים על רצח נשים בידי בני זוגן.

יעל דיין: יש אלימות במשפחה, זה סיפור אחד, ויש אלימות כלפי נשים, ואני מבקשת, כפי שאנחנו עושים בחוק העונשין – אנחנו עושים הפרדה בין הדברים.

שבח וייס: מה מוביל?

יעל דיין: אני לא יודעת מה מוביל.

יעל דיין: יש בתים שיש בהם אלימות במשפחה ולא רוצחים את האשה.

יעל דיין: לא יודעת מה מוביל למה, אנחנו בודקים כל הזמן מה מוביל למה.

יעל דיין: אני רוצה לעשות הפרדה, משום שיש הבדל גם בענישה, גם בשפיטה, גם בהתייחסות של כל המערכות.

יעל דיין: כשמדובר על אלימות במשפחה, כולנו "מתמוגגים", משום שיש לנגד עינינו, ובצדק, המראה של ילד קטן שמתעללים בו.

יעל דיין: כשאנחנו מדברים על אשה, באיזה מקום הקונסנסוס קצת בורח לו, משום שיש חוגים, גם בבית הזה, שיש להם הוראות אלינו איך להתנהג כדי שזה לא יקרה לנו: תתלבשו אחרת, אל תהיו פרובוקטיביות, אל תזמינו את זה.

יעל דיין: אני לא מדברת על אותו רגע, כשמתחולל הרצח.

יעל דיין: אבל הוזכר כאן העניין של רצח על כבוד המשפחה, לזה יש רצפט מוכן: אל תנהגי, אל תתלבשי כך, אל תצאי עם יהודי, אל תעברי לגור מחוץ לתחום השבטי, אז זה לא יקרה לך.

יעל דיין: זאת אומרת, כאן הסיבה והתוצאה ברורות לגמרי.

יעל דיין: אפשר לעשות תקנון איך לא להירצח.

יעל דיין: בחברה היהודית, מאחר שזה יותר סבוך, עדיין אין לנו ההשלכה הזאת:

יעל דיין: אם תעשינה כך זה לא יקרה לכן.

יעל דיין: אבל בנושאים אולי לא של רצח, אפילו אתה, כבוד היושב-ראש, אמרת: חיי משפחה, צריך לחנך בבית-הספר על חיי משפחה.

יעל דיין: וכשאין חיי משפחה טובים, אתה יודע איזה חלק גדול מהנרצחות הן גרושות שהגרוש שלהן ממשיך לקנא, או שלא נשואים, או שמישהו מתוך קנאה ורדיפה והרגשה שהוא נבגד – אז זה בסדר, משום שהיא לא קיימה חיי משפחה?

יעל דיין: אסיים ברשימה, כמו שעשה חבר הכנסת זאבי, של הדברים שכן עושים, והדברים הקונקרטיים.

יעל דיין: על-פי החלטת ממשלה יושבת בימים אלה ועדה בין-משרדית שאני שותפה לה – לכבוד לי להיות שותפה לה, כי היא על תקן ועדת מנכ"לים – ובראשה עומד מנכ"ל משרד העבודה והרווחה.

יעל דיין: בפעם הראשונה נותנת הוועדה את דעתה על כל הדברים שהזכיר חבר הכנסת זאבי.

יעל דיין: זאת אומרת, כתוצאה מעבודתה תהיה לנו מערכת של חוקים, שנצטרך להעביר אותם בבית הזה, לרבות הנושא של חובת דיווח, הנושא של עונשי מינימום שנחזור לטפל בו, כל הנושא של כלי ירייה, גם מצד מילואימניקים וגם מצד חברות השמירה, בעיקר הצלבה של מידע שחסר, וטיפול של המשרדים ושל הארגונים.

יעל דיין: אנחנו מנסים להגיע למצב – זה ניתן והולך לקרות – להצלבה של מידע וטיפול, כדי שלא ייווצר מצב, שאחת תתלונן במשטרה, משרד העבודה והרווחה יודע שיש שם תיק של סכסוך משפחתי או של מצוקה, זה לא מגיע לאחר, הדיווחים לא נפגשים זה עם זה, וההתייחסויות, בכלל זה של המערכת המשפטית, אינן משולבות.

יעל דיין: הנורמה ברורה ויש קונסנסוס, אבל אנחנו מנסים לומר לנשים, ולומר את זה במעשה: את לא לבד, יש לך ליווי, מהרגע הראשון שאת מגישה תלונה על איום את לא לבד, יהיה מישהו לצדך שילווה אותך גם למשרד העבודה והרווחה, ידאג לכך שהתלונה בנושא של כלי נשק תגיע למקום המתאים, ונדאג לכך שהילדים שלך בבית-הספר יקבלו את ההסבר הראוי.

יעל דיין: זאת אומרת, זה שילוב של המערכות.

יעל דיין: אני מקווה שבפעם הראשונה הוועדה הזאת אולי תתייחס ברצינות לנגע הזה ולא תפתור אותו על-ידי דיונים חוזרים ונשנים בכנסת.

שמריהו בן-צור: יש בטלוויזיה פרסומת "את לא לבד".

שמריהו בן-צור: בדקתם אם יש לזה השפעה?

יעל דיין: יש לזה השפעה, נשים פונות.

יעל דיין: הפרסומת בטלוויזיה מיועדת להציג לנשים קווי חירום שפועלים בכל השפות, וגם מרכזי סיוע, כי לא כל אשה הולכת למשטרה, זו בעיה, בדרך כלל אם הבעל או הגבר יודעים על זה, התגובה היא: אם תלכי למשטרה ארצח אותך.

יעל דיין: המטרה של התשדירים האלה היא לתת אינפורמציה למי אפשר לפנות – את במצוקה, את לא לבד, תרימי טלפון ומשם ילוו אותך הלאה ויעזרו לך, אם זה להשיג צו הגנה, צו הרחקה או תלונה למשטרה.

יעל דיין: תודה.

שמריהו בן-צור: תודה, חברת הכנסת יעל דיין.

שמריהו בן-צור: חבר הכנסת אלי גולדשמידט, בבקשה.

שמריהו בן-צור: אחריו – חבר הכנסת חגי מירום, ואחריו – חבר הכנסת נסים דהן.

אלי גולדשמידט: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, כמעט כל הדברים האפשריים נאמרו בנושא הכל-כך כאוב והקשה הזה; במידה רבה הוא מזכיר את הדיונים שלנו בכנסת בנושא תאונות הדרכים.

אלי גולדשמידט: אנחנו מדברים בנושא מאוד כאוב, מאוד אכזרי, ובמקום כלשהו יש תחושה שזה כמעט כמו לדבר על מזג האוויר.

אלי גולדשמידט: דהיינו, אנחנו מדברים, אנחנו כואבים ומבטאים את הכאב העצום שיש בתוכנו נוכח התופעה האיומה של אלימות נגד נשים, ובסופו של דבר אנחנו ממשיכים לקרוא את הכותרות בעיתונות ואת הדיווחים בתקשורת, שהם זוועתיים ונעשים חמורים מיום ליום.

אלי גולדשמידט: אני רוצה לעמוד בהקשר זה על שתי נקודות בלבד.

אלי גולדשמידט: נקודה אחת – שר העבודה והרווחה איננו כרגע, הוא היה קודם במליאה – הייתי מציע לממשלה הצעה פרקטית: בעל שנכנס לבית-סוהר בגלל עבירות כלפי אשתו או כלפי ילדיו, אני מציע שהמדינה תממן את המשפחה בזמן שהוא יושב בבית-הסוהר.

אלי גולדשמידט: אנחנו נמצאים במצב שאשה העומדת בפני התלבטות אם להגיש תלונה במשטרה ולהביא לכך שיהיו הליכים פליליים נגד בעלה המפרנס את המשפחה, היא יכולה לשקול שיקולים שקשורים ליכולת של המשפחה להתקיים בתקופה שבה הבעל-האב יהיה בבית-הסוהר.

אלי גולדשמידט: יש מצבים שהוא צריך להיות בבית-הסוהר ואין מי שיממן – – –

נסים דהן: מי שמגיע לדרגה נמוכה כזאת בדרך כלל כבר לא מפרנס.

אלי גולדשמידט: חבר הכנסת דהן, אנחנו יודעים שזה נוגע לכל השכבות, אנחנו יודעים על זוגות, על משפחות מסודרות בחוץ, אבל בפנים, בתוך הבית, יש מהומת אלוהים ואלימות נוראה נגד נשים.

אלי גולדשמידט: לפעמים הבעל יכול לפרנס את המשפחה בצורה רצינית, ואז מה קורה עם המשפחה הזאת כשהבעל הולך לבית-הסוהר?

אלי גולדשמידט: האשה חושבת – מי יביא לחם לילדים, ואולי בגלל זה היא לא מגישה תלונה.

אלי גולדשמידט: אני מציע לממשלה לחשוב על דרך שבה אפשר לפרנס את המשפחות האלה בזמן שהבעלים נמצאים בבית-הסוהר.

אלי גולדשמידט: נקודה שנייה.

אלי גולדשמידט: מעל הבמה הזאת אני רוצה לברך את חברת "רשת", שמציגה את הסדרה "טירונות".

אלי גולדשמידט: בין יתר הסיפורים, שמשקפים את כל הצדדים בחברה הישראלית על רקע השירות של בנינו ב"גבעתי" בדרום-לבנון, מביאה הסדרה את סיפורו של אחד הלוחמים, שיוצא לקרב בדרום-לבנון ובבית אמו מוכה ואביו מתעלל בה התעללות נוראה.

אלי גולדשמידט: הדברים נראים בסדרה הזאת בצורה מוחשית מאוד.

אלי גולדשמידט: אני רוצה לברך את יוחנן צנגן, מנכ"ל "רשת", ואת האחים ברבש שמביאים את הסיפור הזה.

אלי גולדשמידט: אני מקווה שלסדרה הזאת יהיה רייטינג גבוה, כי דרך הסיפור הזה רואים את התופעה הנוראה הזאת.

אלי גולדשמידט: אני לא יודע מה יהיה בסוף הסדרה, אני רק יכול לנחש.

אלי גולדשמידט: נדמה לי שהרעיון לסיפור של אותו חייל בסדרה נלקח מאירוע אמיתי מחריד, כשחייל הגיע לביתו עם הנשק שלו, לאחר שאביו התעלל באמו תקופה ארוכה מאוד, וביצע מעשה נורא, הוא הרג את אביו – – –

קריאה: שוקי בסו.

אלי גולדשמידט: שוקי בסו.

אלי גולדשמידט: אולי לא דרך הרצאות מלומדות אלא דווקא דרך עשייה קולנועית מהסוג של הסדרה "טירונות" ייעשה דבר כלשהו, ולו מהטעם הזה ראויים יוצרי הסדרה ומנהלי חברת "רשת" לכל הברכות.

אלי גולדשמידט: תודה רבה.

שמריהו בן-צור: חבר הכנסת אלי גולדשמידט, גם אני מצטרף לברכות.

שמריהו בן-צור: בלי לקשור את האירוע של אותו חייל, בני משרת ב"גבעתי", אבל אני לא זוכה לראות את הסדרה הזאת משום שהיא משודרת בליל שבת.

חגי מירום: טוב שלא ראית את זה מהתחלה.

אלי גולדשמידט: יש החלק הראשון בתחילת הפרק, ואליו התייחס חבר הכנסת חגי מירום, אני לא אתייחס לזה.

אלי גולדשמידט: אם כבר הערת, משפט שלא יהיה בבחינת כל המוסיף גורע.

אלי גולדשמידט: מעבר לעניין הספציפי שהצגתי כאן במסגרת הדיון, הסדרה הזאת עושה דבר מדהים מבחינת הדרך שבה היא מציגה את החיילים שלנו בדרום-לבנון.

שמריהו בן-צור: יש חיילים דתיים בדרום-לבנון והם לא רואים את זה.

אלי גולדשמידט: נכון, גם חיילים דתיים.

אלי גולדשמידט: יש בסדרה חייל חרדי שיש לו בעיה בטירונות כשיש לו מדריכה לאימון גופני.

אלי גולדשמידט: הסדרה הזאת עוסקת אומנם ב"גבעתי", אבל אני בטוח שהדברים נכונים גם לגבי "גולני", גם לגבי הצנחנים, הנח"ל וכל היחידות שמשרתות בדרום-לבנון.

אלי גולדשמידט: כשהזכרת את בנך ב"גבעתי" מצאתי לנכון לומר זאת.

אלי גולדשמידט: תודה רבה.

שמריהו בן-צור: תודה.

שמריהו בן-צור: חבר הכנסת חגי מירום, בבקשה.

חגי מירום: אדוני היושב-ראש, חברותי וחברי חברי הכנסת, דיון על אלימות כלפי נשים הוא דיון שמלווה אותי זו הכנסת השלישית, ויבורכו בעיקר חברות הכנסת והוועדה למעמד האשה שעוסקות בתחום הזה באינטנסיביות רבה.

חגי מירום: אני רוצה לדבר על שני דברים.

חגי מירום: לצורך דברי כאן לא נחוץ לי שר העבודה והרווחה אלא שר המשטרה.

נסים דהן: הוא היה צריך להשיב, לא שר העבודה.

חגי מירום: אין לי כלל ספק שהוא האיש שצריך היה להשיב.

חגי מירום: הבעיות הן מכלול גדול, והעניין מצריך חינוך וחקיקה – – –

שמריהו בן-צור: חבר הכנסת מירום, השר ביקש להשתתף בדיון, הוא גם ישיב בנושא הזה, כרגע הוא נמצא בחוץ-לארץ.

חגי מירום: אני מבין ואני מברך אותו שיהיה לו סיור פורה – –

שמריהו בן-צור: ומוצלח.

חגי מירום: – – וגם טיסה בטוחה הביתה.

חגי מירום: אני אומר, במהות של העניין נחוץ לי כאן שר המשטרה יותר מאשר השרים האחרים, מפני שאנחנו פה בבעיה קשה מאוד, בעיקר של אכיפה, אבל לא פחות מזה של תגובה על תלונה, של אבחון שהולכת להיות סכנה ממשית ומוחשית לשלומה של אשה.

חגי מירום: לאחרונה, במספר גדול מדי של מקרים, היינו עדים לתופעות שהגיעו תלונות למשטרה, הכתובת היתה על הקיר, היתה זעקה – היו כל הסימנים שתבוא האלימות שבאה, והמשטרה לא פעלה במהירות הראויה ובתקיפות הראויה.

חגי מירום: זה נורא לחשוב שאם המשטרה היתה פועלת בצורה הנכונה, במהירות, בתקיפות, ועוצרת ואוסרת ועושה כל מה שצריך לעשות על-פי החוק על מנת למנוע מאדם את הפעלת האלימות הזו במועד, היו ניצלים חיי נשים.

חגי מירום: היו נשים שיכולות היו להיות עמנו כאן, בין החיים, אילו היתה המשטרה פועלת במועד ובמקום הראוי.

חגי מירום: זה אולי אחד הדברים החשובים ביותר.

חגי מירום: אנחנו צריכים לחנך את הדור הצעיר שלנו ליחס של כבוד לאשה, ואנחנו צריכים לעשות הרבה יותר בתחום הזה.

חגי מירום: יש חברות די פטריארכליות במקורותינו, ואנחנו צריכים לפתח הרבה יותר את התחום הזה בעניין החינוך.

חגי מירום: הדבר המיידי והנחוץ לנו ביותר, לאחר שהכנו פה כלי ענישה לא רעים – חברת הכנסת יעל דיין, את היית בין היוזמים של הדברים האלה – הוא התגובה המהירה והפעולה המשטרתית המתאימה.

חגי מירום: אני מקווה שהדבר הזה יבוא על תיקונו.

חגי מירום: אם לא יבוא על תיקונו, נצטרך להגיד דברים עוד הרבה יותר חמורים פה, מעל במת הכנסת.

חגי מירום: תודה רבה.

שמריהו בן-צור: תודה רבה.

שמריהו בן-צור: חבר הכנסת נסים דהן, בבקשה.

שמריהו בן-צור: אחריו – חבר הכנסת אליעזר זנדברג, אחריו – חבר הכנסת אחמד סעד, ואחריו – חבר הכנסת האשם מחאמיד.

נסים דהן: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני יושב כאן ואני שומע ואני חש את ההרגשה הקשה של חוסר האונים שאנחנו כולנו מבטאים כאן.

נסים דהן: יש כאלה שדימו אותנו למדברים על מזג האוויר, ויש כאלה שדימו אותנו למדברים על תאונות הדרכים.

נסים דהן: להגיד לכם את האמת?

נסים דהן: אין לי דימוי יותר חמור מאשר לדמות את עצמנו לאותם חכמי חלם שהיתה להם בעיה, היה להם גשר רעוע, וכל מי שעבר על הגשר הזה נפל ונפצע.

נסים דהן: התאספו חכמי חלם והחליטו, שהם מקימים בית-חולים בקצה הגשר, כדי שלא יצטרכו לטלטל את הנופלים למרחקים גדולים.

נסים דהן: יש להם גשר ובית-חולים מתחת לגשר.

נסים דהן: אנחנו מדברים ומדברים, וחברי חבר הכנסת חגי מירום אומר שהוא כבר שלוש פעמים חבר כנסת, בשלוש קדנציות, והוא ממשיך לדבר.

נסים דהן: אנחנו כמו אותם חכמי חלם שרוצים לבנות עוד מעון לנשים מוכות, ואולי נקים עוד מחלקה פסיכיאטרית, ונעסיק עוד כמה פסיכולוגים.

נסים דהן: אנחנו לא נפתור את הבעיה.

נסים דהן: אנחנו צריכים לתקן את הגשר הרעוע, הרי זה ברור לכולם.

נסים דהן: הגשר הרעוע הוא החברה שלנו, החברה שבה אנחנו חיים.

נסים דהן: אם אותו מכה לא יהיה גיבור ישראל, הוא יהיה מוקצה מחמת מיאוס בחברה שבה הוא חי, אולי זה קצה של פתרון.

נסים דהן: אני תומך באותן גישות שהוצגו כאן, שהוא צריך להיות מוחרם במקום העבודה והוא צריך להיות מוחרם בשירות הצבאי שלו והוא צריך להיות מוחרם בחברה שבה הוא חי, על ההתנהגות האלימה שלו כלפי אשתו ומשפחתו; הוא לא יכול להיות גיבור ישראל בחברה בהתנהגות פרועה כזאת.

נסים דהן: אם הוא יהיה נרדף על-ידי החברה, אולי, אולי, אולי יש כאן תחילת קצה של פתרון.

נסים דהן: לכן אני חושב, שההדגשה צריכה להיות בשינוי בחברה הישראלית, להסתכל על אנשים כאלה כאנשים עבריינים במובן הפשוט שלהם.

נסים דהן: לא ייתכן שמעשן סמים או סוחר סמים ורוצח על רקע פלילי יחשב כעבריין, ומי שמכה את אשתו יכול לצאת בשלום בחברה הישראלית, הוא יכול לצאת ולבוא בחברה הישראלית ובין החברים הקרובים שלו, כאילו כלום לא קרה.

נסים דהן: לא ייתכן כזה דבר.

נסים דהן: אם אנחנו נשנה, זה לא יהיה בחקיקה; חקיקה לא תפתור את הבעיה.

נסים דהן: אני חושב שחינוך יפתור את הבעיה, וחינוך מגיל הגן.

נסים דהן: חינוך מגיל הגן יביא את הפתרון רק בעוד עשר או 20 שנה, כשאותם ילדים שהם היום בגן יהיו אבות, בעלים, אבל זו תחילתו של ניסיון לפתרון.

נסים דהן: כל נושא החקיקה נוסה, זה יהיה בדיוק כמו עוד בית-חולים ליד גשר רעוע.

נסים דהן: חברי חברי הכנסת, אני חושב שצריך לפעול בכיוון הזה.

נסים דהן: הוצעו פה הצעות בכיוון הזה, נתמוך בהן, ואם צריך לשנות, גם בחקיקה, כדי להביא לשינוי בגישה בחברה הישראלית, זה יהיה הצעד הנכון.

שמריהו בן-צור: תודה, חבר הכנסת דהן.

שמריהו בן-צור: חבר הכנסת אליעזר זנדברג, בבקשה.

אליעזר זנדברג: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, שמעתי את הדוברים, חלק כאן וחלק בחדרי, משם עקבתי אחר הדיון.

אליעזר זנדברג: שמעתי את חבר הכנסת גולדשמידט מדבר, וגם את חברת הכנסת חזן, שפתחה את הדיון ואמרה: זאת לא הפעם הראשונה, גם לא השנייה והשלישית.

אליעזר זנדברג: אני לא מתכוון לחזור על אותם דברים, שאני מסכים להם, שאמרו חברי לפני, לגבי דלות יכולתנו להתמודד עם התופעה במסגרת הדיון כאן בפרלמנט.

אליעזר זנדברג: אני רוצה להעלות נקודה אחת; הלוא כל אחד מחברי הכנסת מנסה לבוא ולסייע באיזה רעיון, באיזו דרך.

אליעזר זנדברג: לא אחת אני העליתי, וגם אחרים, את הרעיון של מעין הקמת משטרה מקומית, שוטרי מקוף, אנשים שיהיו אחראים לטיפול בבעיות בשכונה.

שמריהו בן-צור: אני הצעתי, קהילתית.

אליעזר זנדברג: היו כמה הצעות, בעצם הרעיון הוא אותו רעיון.

אליעזר זנדברג: יש שוטר שהוא נגיש, שהוא זמין, שהוא סמוך למקום האירוע.

אליעזר זנדברג: העלינו את זה בנסיבות אחרות לגבי נושאים אחרים: בעיות של רכוש, גנבות כלי רכב, הפרות סדר; הגענו גם להעלאת הנושא בקשר לסחר בסמים בשכונות, סמוך לבתי-ספר וכדומה; בטיחות בדרכים סמוך למוסדות חינוך – בכל העניינים האלה עלה הנושא של משטרה קהילתית, כפי שהציע היושב-ראש, חבר הכנסת בן-צור, אני קראתי לזה בזמנו שוטר מקוף.

אליעזר זנדברג: אני אומר, הרעיון הזה יכול להיות רעיון ישים ונכון על מנת להתמודד, ושוב, זו לא תרופה, כי אין תרופה אחת, כי אין בעיה אחת בנושא של אלימות כלפי נשים.

אליעזר זנדברג: יש שורשים שונים וסיבות שונות ונסיבות שונות שמביאות לתופעה, אבל אני חושב שלגבי חלק מהמקרים הבעיה היא במהירות התגובה – דברים שנעשים בחלוף זמן, גם אם מדובר בפנייה של האשה למשטרה או בהזעקת המשטרה, שלא מגיעה כל כך מהר, או בטיפול מאוחר מדי בתופעה, כשהדברים קורים.

אליעזר זנדברג: אני חושב שאת הדברים האלה אפשר לפתור באמצעות משטרת מקוף כזאת.

אליעזר זנדברג: אם השוטר סמוך, אם הוא נמצא, אם הוא נגיש, אם אפשר להזעיק אותו גם באמצעות המוקד בתוך דקות ספורות, או פרק זמן קצר ביותר, אני משוכנע שזה יכול לתרום, ולו במידה מסוימת, גם להרגעת הרוחות וגם להרתעה בפעמים הבאות.

אליעזר זנדברג: המשטרה הופכת להיות כלי יעיל שנמצא בשטח, לא משהו ערטילאי שמזמין אותך לחקירה אחרי שבוע.

אליעזר זנדברג: אחרי שבוע הדברים רחוקים יותר, קלים יותר לקבלה על-ידי מי שמוזמן לחקירה, וגם נראים אחרת מבחינת חומרת הטיפול.

אליעזר זנדברג: לכן אני שב ומציע את ההצעה הזאת.

אליעזר זנדברג: אני משוכנע ששר העבודה והרווחה יקרא את פרוטוקול הדיון, ואולי הוא ייזום מכיוונו את הטיפול בפרשה הזאת, בבעיה הכאובה הזאת, גם דרך הטיפול המשטרתי.

אליעזר זנדברג: תודה.

שמריהו בן-צור: אני מודה לך, חבר הכנסת זנדברג.

שמריהו בן-צור: חבר הכנסת אחמד סעד, בבקשה.

שמריהו בן-צור: חבר הכנסת חיים אורון, זה נושא כל כך כואב, עד עכשיו היה שקט.

האשם מחאמיד: לפני שהוא בא היה שקט.

חיים אורון: אני הפרעתי את השקט, אני מבקש סליחה, ולכן אני גם מתפנה.

שמריהו בן-צור: תודה.

אחמד סעד: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, תופעת רצח הנשים, האלימות נגד הנשים, אם זה במשפחה או מחוץ למשפחה, היא אחד המרכיבים העיקריים בהשתוללות האלימות בכלל במדינה.

אחמד סעד: לפי דעתי, הרקע לתופעה האיומה הזאת טמון בנושא השוויון, בגישה לאשה בחברה הישראלית, אם זה בקרב היהודים ואם זה בקרב הערבים.

אחמד סעד: אנחנו בסקטור הערבי, באוכלוסייה הערבית, מתמודדים עם תופעת הפשע האיומה הנקראת רצח על רקע כבוד המשפחה, ואני שמח שיש התעוררות והתקדמות במאבק נגד התופעה האיומה הזאת.

אחמד סעד: אני לא חושב שבהתמודדות הזאת די בנאום או בקריאה.

אחמד סעד: לפי דעתי, זה מצריך מאבק מתמשך לשינוי אופי החברה, הגישה אל האשה, אם זה במערכת החינוך, אם זה בפתרון הבעיות החברתיות, ולא מדובר רק בעניין ההרתעה או בעניין במישור המשפטי.

אחמד סעד: אנחנו משתדלים באוכלוסייה הערבית – שגם היא מתמודדת עם כל מיני תופעות אלימות; למשל, לפני יומיים היתה התנגשות חמולתית, נהרגו שני אנשים, וזו לא הפעם הראשונה – שכל המפלגות וכל הארגונים הציבוריים יסכמו ביניהם ויגיעו לאמנה שביחד ניאבק בכל התופעות, אם זה רצח על רקע כבוד המשפחה ואם זוהי התנגשות על רקע חמולתי או עדתי.

אחמד סעד: אני חושב שזה תפקיד לכל מי שחושבים את עצמם נאורים או פועלים למען חברה יותר בריאה, יותר דמוקרטית ויותר שוויונית.

אחמד סעד: תודה רבה.

נואף מסאלחה: תודה.

נואף מסאלחה: חבר הכנסת תאופיק חטיב, אתה רוצה לנאום?

האשם מחאמיד: – – –

תאופיק חטיב: – – –

נואף מסאלחה: רק רגע, חבר הכנסת תאופיק חטיב, אתה רשום ולא אישרת.

נואף מסאלחה: לפנים משורת הדין, אני נותן לך, אם אתה רוצה, לנאום.

תאופיק חטיב: – – –

נואף מסאלחה: האמת היא שעכשיו התור שלך, אבל תחשוב.

נואף מסאלחה: אם אתה רוצה, אתה יכול להצביע, ואתן לך.

האשם מחאמיד: – – –

נואף מסאלחה: חבר הכנסת האשם מחאמיד, בבקשה.

נואף מסאלחה: אחריו היה צריך להיות שבח וייס ואחריו טלב אלסאנע; אתן לך בהמשך, אם אתה רוצה.

האשם מחאמיד: אדוני היושב-ראש, אני אולי רוצה דווקא להתחיל עם זה שהמליאה איננה מלאה כאשר מדברים על רצח.

תאופיק חטיב: המליאה ריקה.

האשם מחאמיד: וכשמדברים על רצח, מדברים על דם של בני אדם, וזה בעצם מראה איזה משקל יש לנושא הזה בקרב נבחרי הציבור.

האשם מחאמיד: אדוני היושב-ראש, נדמה לי שיש בעצם העלאת הנושא, תחת הכותרת הזאת, קצת חוסר דיוק או חוסר הגינות כלפי נשים, משום שאנחנו לא צריכים לחכות עד אשר יהיה רצח כדי לגנות את התופעות שבאות לפני הרצח, ואני מתכוון לאלימות בכלל כלפי נשים.

האשם מחאמיד: חוץ מזה, כשמדברים על עלייה במקרי רצח, כאילו מדברים פה על תיקים ולא על נפשות ועל בני אדם, ולכן יש עלייה בתיקים של נשים שנרצחו, תיקים.

האשם מחאמיד: אדוני היושב-ראש, אני לא יכול להבין אדם שאיננו מגנה בפה מלא את התופעה של רצח נשים.

האשם מחאמיד: אין שום סיבה לרצח נשים, ואומר את זה גם בקרב האוכלוסייה הערבית, דווקא בקרב האוכלוסייה הערבית, גם כאשר – אפילו בלי גם – זה בעקבות, או על רקע מה שמכונה כבוד המשפחה.

האשם מחאמיד: אנחנו צריכים לגנות את זה.

האשם מחאמיד: אדוני היושב-ראש, זה נכון שיש עלייה, אבל בוא נסביר למה, וכאשר אני אומר למה, אני לא בא להצדיק, אלא אני בא לומר למה זה קורה, מה הסיבות.

האשם מחאמיד: הדיכאון – זה לא סתם לנאום פה ולומר שאני מגנה – יש פה מצב של פסיכולוגיה המונית של דיכאון, דיכאון שבו נמצאת החברה הישראלית.

האשם מחאמיד: לעוני, לאבטלה ולמצב החברתי והאקונומי של החברה יש בוודאי חלק בנושא הזה ובעלייה במספר המקרים האלה, עקב המתחים שנוצרים כתוצאה ממדיניות קלוקלת של הממשלה הזאת.

האשם מחאמיד: לדעתי, המנהיגות הדתית, הרוחנית והפוליטית חייבת לומר בצורה חד-משמעית וללא גמגום שהיא נגד הרצח המתועב הזה.

האשם מחאמיד: תודה, אדוני.

נואף מסאלחה: תודה רבה.

נואף מסאלחה: רשות הדיבור לחבר הכנסת שבח וייס, ואחריו – לחבר הכנסת טלב אלסאנע.

שבח וייס: חברי היושב-ראש, חברי הכנסת, ברשותך, אני רוצה לפתוח בהערה פרוצדורלית.

שבח וייס: כאשר אני מנהל ישיבות, אני משתדל לשכנע חברי כנסת שמעלים הצעות דחופות לסדר-היום להעביר אותן לוועדות.

שבח וייס: רוב הדיונים במליאה מתרחשים שלא במועדם, במקרה של רצח נשים, לדאבון לבנו, זה תמיד במועד, כי תמיד יש רצח.

שבח וייס: המליאה בדרך כלל, יש בה מספר משתתפים קטן לאין שיעור ממספר המשתתפים בוועדה, ועל-פי רוב אין מסקנות.

שבח וייס: חזרה ריטואלית לסוגיות שונות בדיון ציבורי כאשר בעקבות הדיון לא קורה מאומה, גורמת נזק.

שבח וייס: הייתי אומר שזה כמו חוק התמורה הפוחתת של המחאה, מתרגלים לזה.

שבח וייס: אני מעיר את זה גם לגבי הדיון הזה וקודמו וזה שיבוא אחריו, אבל אנחנו דנים, ונעשה את זה.

שבח וייס: רוב מקרי הרצח מתבצעים על-ידי גברים, אין מה לעשות, זה הסיפור.

שבח וייס: יש מעט מאוד מקרים של נשים רוצחות.

שבח וייס: אי-אפשר להגיד שמקרה רצח הוא טבעי, זה דבר נורא, זה חריג מתעתע ונואל ומחריד ואיום, וזוהי תהום.

שבח וייס: אבל מקרה שבו אשה רוצחת הוא נדיר לחלוטין.

שבח וייס: אז נרצחים במדינת ישראל מאות אנשים על-ידי גברים, גברים על-ידי גברים, ונרצחות נשים על-ידי גברים.

שבח וייס: מדוע אנחנו מייחדים דיון מיוחד לנושא רצח נשים או ילדים?

שבח וייס: הייתי אומר שמדובר באנשים שמקובל להניח, שאל מול תוקפנות אלימה הם חסרי ישע.

שבח וייס: רצח הוא רצח הוא רצח והוא דבר מתועב בכל מקרה.

שבח וייס: זה הביטוי המכוער, המגעיל, המנוול, השטני ביותר בממלכת הרצח, שהיא שטנית.

שבח וייס: הוא פחדני, הוא מגעיל, הוא תמצית של חלאת המין האנושי.

שבח וייס: הוא מתעל לתוכו את כל התכונות השליליות המחרידות שיכולות להיות.

שבח וייס: אחר כך יש מחקרים, יש נסיבות, יש הקלה, הוא היה עצבני, היא היתה טרדנית וכן הלאה.

שבח וייס: אבל זה לא משפיע, לא עוזר ולא משכנע אותי שיש שמץ של צידוק.

שבח וייס: זה טוב לחקירות, אולי פה ושם כדי למנוע.

שבח וייס: אבל מכיוון שמדובר במנוולים, צריך לטפל באותם מנוולים.

שבח וייס: תודה רבה.

נואף מסאלחה: תודה לחבר הכנסת שבח וייס.

נואף מסאלחה: רשות הדיבור לחבר הכנסת טלב אלסאנע, ואחריו – לחבר הכנסת עבד-אלמאלכ דהאמשה.

אפי אושעיה: ומי אחריו?

נואף מסאלחה: חבר הכנסת אפי אושעיה.

טלב אלסאנע: כבוד היושב-ראש, חברי הכנסת, על מנת שהנושא הכאוב הזה של רצח נשים בידי גברים לא יהיה בגדר תופעה שאנחנו דנים בה והכנסת דנה במחזוריות ולאחר מכן מסתגלים לזה, כמו שדנים במזג האוויר, כאילו רק ניתן לדווח על מה שהתרחש אבל לא ניתן להשפיע או לשנות את מזג האוויר – על מנת שהדיון הזה אכן יניב תוצאות, לדעתי לא מספיק לומר שקיימת תופעה.

טלב אלסאנע: כולנו מודעים לזה.

טלב אלסאנע: כולנו מכירים את התופעה ומגנים אותה.

טלב אלסאנע: השאלה הנשאלת היא: מדוע זה קיים?

טלב אלסאנע: ואיך ניתן לפתור או להקל או להקטין את התופעה?

טלב אלסאנע: לדעתי, להכחיד ולהעלים את התופעה הקשה הזאת – זה אידיאל.

טלב אלסאנע: אבל להשיג אותו – קשה מאוד להשיג את התקווה הזאת.

טלב אלסאנע: אחת הבעיות שנתקלתי בהן, לאחר שפנו אלי הרבה אנשים, היתה הקושי בכל הנוגע ליכולת של אנשים להתמודד עם בעיות.

טלב אלסאנע: יש אנשים שצריך לתת להם את מושגי היסוד בפתרון סכסוכים, כלומר, איך לפתור את הסכסוך?

טלב אלסאנע: סכסוכים קיימים בין בני אדם.

טלב אלסאנע: מה שמאפיין את בני האדם מכל החיות האחרות הוא יכולת ההתמודדות המילולית וההכרה בכך שלא כל בעיה ניתן לפתור בכוח.

טלב אלסאנע: יכול להיות שבתוך האווירה הכללית הנורמה של הכוח – המושגים של פתרון בעיות בכוח והשליטה בכוח – מתחילה להשתרש ואנשים מאמצים אותה כשיטה.

טלב אלסאנע: אז החזק מנסה לכפות את רצונו ולבטל את רצונו של הצד השני מאחר שהוא חזק.

טלב אלסאנע: יכול להיות שזו התוצאה של המדיניות הקיימת, שכל דבר בנוי על כוח; אנחנו חזקים ולכן מותר לנו.

טלב אלסאנע: הכוח מקנה זכות, ולא הזכות מקנה כוח.

טלב אלסאנע: לכן, במסגרת הסכסוכים והוויכוחים, מי שחזק צריך לכפות את רצונו ולשלול ולנשל את הצד השני מזכויותיו.

טלב אלסאנע: צריך לפתח מרכזים על מנת שהם יקנו מושכלות ומושגי יסוד האומרים איך ניתן לפתור ויכוחים בתוך המשפחה, בין בני זוג, בדרך של משא-ומתן, בדרך מילולית.

טלב אלסאנע: דבר נוסף: הבעיה קיימת בצורה חמורה מאוד וקשה מאוד במגזר הערבי.

טלב אלסאנע: יש כל מיני מושגים שאינם מקובלים על אף אחד מאתנו, כאילו למישהו יש הזכות ליטול חייו של מישהו אחר.

טלב אלסאנע: חיים נתן הבורא וחיים רק הבורא יכול לקחת.

טלב אלסאנע: אף אחד לא יכול להעמיד עצמו כאילו הוא השופט והוא האלוהים שיכול ליטול חיים מבני אדם.

טלב אלסאנע: מצד שני, יש בעיה הנוגעת למכשירים ולמוסדות המטפלים בבעיות במגזר הערבי.

טלב אלסאנע: יש מצוקות כלכליות, יש מצוקות חברתיות, יש עוני שמגביר את הלחץ בתוך התא המשפחתי.

טלב אלסאנע: כשפונים, יש לשכות הרווחה והעובד הסוציאלי הופך להיות כותל.

טלב אלסאנע: באים אליו, מתלוננים, שופכים את הלב בפניו, אבל אין לו היכולת לעזור לאותה משפחה, מה גם שיש מחסור בתקנים לעובדים סוציאליים, בתקציבים וביכולת לסייע ולעזור.

טלב אלסאנע: לכן, על מנת שהדיון הזה לא יהיה דיון שגרתי, שבו אנחנו רק נותנים תחושה שמבחינה מצפונית מילאנו את חובתנו, לדעתי צריך לנסות לאתר את הבעיות.

טלב אלסאנע: החברה חייבת לשלם את המחיר בצורת הקצאת תקציבים.

טלב אלסאנע: עליה לפתח את מערכת החינוך בצורה אחרת, שתאפשר התמודדות בשלבים מוקדמים עם הסכסוכים והוויכוחים בתוך המשפחה.

נואף מסאלחה: תודה רבה.

נואף מסאלחה: רשות הדיבור לחבר הכנסת עבד-אלמאלכ דהאמשה.

נואף מסאלחה: אחריו – חבר הכנסת אפי אושעיה.

נואף מסאלחה: אני רואה שהרשימה הערבית המאוחדת השתלטה על הכנסת, חבר הכנסת דהאמשה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני מקווה שזה רק לטובה.

נואף מסאלחה: כן, אני מקווה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: כבוד היושב-ראש, חברי הכנסת, אכן מדובר באחת הבעיות הכואבות ביותר במדינה ובציבור כולו.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אין עבירה שהיא יותר קשה, יותר מזעזעת ויותר פוגעת מאשר נטילת חיי אדם בידי אדם אחר.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אומנם בארץ הזאת התרגלנו, מכורח המציאות, לראות הרבה שפיכות דמים, הרבה רציחות, מכל סוגי האוכלוסייה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אם הכנסת רואה לנכון לדון באופן מיוחד בבעיה הזאת – זה רק לטובה וזה רק מפני שהבעיה הזאת כואבת במיוחד ברקע, לאור המקרים ההולכים ומתרבים בעניין של פגיעה בנשים ורציחתן.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני חושב שהתיקון או הטיפול או קידום הנושא חייב להיות משולב הן חינוכית והן בטיפול האפקטיבי בפועל אצל כל הרשויות.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: שום טיפול נפרד אחד ושום קו טיפולי אחד איננו יכול לפתור את הבעיה כולה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני חושב שהבעיה הזאת היא גם חלק מהחולי החברתי הקשה שבו נתונה חברתנו.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: היא גם חלק מהאפליה הקשה נגד שכבות חלשות ונגד רבדים רחבים באוכלוסייה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: היא גם חלק מכך שאנשים סובלים בכל התחומים בחיי היום-יום, ולכן הבעיות החברתיות שלהם והבעיות הנוספות הופכות לקרדינליות, למעיקות ביותר, ובסופו של דבר הן באות לידי ביטוי בפגיעות, באלימות וברציחות.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני חושב שהנושא מצריך מחשבה עמוקה, מחשבה משולבת של הרשויות הנוגעות בדבר.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: בראש ובראשונה יש לשים לנגד עינינו את התיקון החברתי בכלל ואת התיקון של השכבות החלשות והמגזרים הנחשלים באופן מיוחד.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: זה יכול אולי בצורה כלשהי להביא באמת לשינוי התנאים ולשינוי הגורמים אשר הופכים את הבעיה הזאת לכל כך כואבת ולכל כך מצויה בציבור שלנו ובציבור הרחב.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני מזמין את הממשלה לקחת את הנושא הזה לידיים בצורה אפקטיבית, כמו נושאים בוערים נוספים של אבטלה, של עוני, של נחשלות ושל אפליית המגזר הערבי לרעה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אם בתהליך השלום ובתהליך המדיני מאחזים את עינינו, את עיני הציבור כולו ואת עיני העולם, אזי מי ייתן שלפחות בדברים החברתיים, בדברי היום-יום שהם בנפשם של כל תושבי המדינה ואזרחיה, המדינה הזאת תנהג אחרת, לא באחיזת עיניים, לא בהבטחות סרק, לא בסחבת מכוונת, אלא תיגש לבעיה, תתפוס את השור בקרניו ואכן תביא לקידום הנושא.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: תודה רבה.

נואף מסאלחה: תודה, חבר הכנסת דהאמשה.

נואף מסאלחה: רשות הדיבור לחבר הכנסת אפי אושעיה, ואחריו – לחבר הכנסת עבד-אלוהב דראושה.

נואף מסאלחה: חבר הכנסת דראושה, בבקשה.

נואף מסאלחה: אם חבר הכנסת אושעיה ייכנס – אתן לו את רשות הדיבור.

נואף מסאלחה: אם לא – חבר הכנסת תאופיק חטיב, אתה אחרון הנואמים.

עבד-אלוהב דראושה: אדוני היושב-ראש, לא במקרה כל חברי סיעת מד"ע-רע"ם נמצאים בדיון הזה, לרבות חבר הכנסת אחמד סעד וחברת הכנסת יעל דיין, אבל אנחנו הסיעה היחידה שכולה נמצאת כאן, כיוון שיש לנו רגישות לנושא של אלימות נגד נשים, ואני אומר זאת גם כאשר שניים מהסיעה הם חברי התנועה האסלאמית בישראל.

עבד-אלוהב דראושה: כיוון שניסו, מדי פעם, לקשר בין אלימות נגד נשים בחברה הערבית לבין התנועה האסלאמית ואמרו: הרי האקסהביציוניסטים הללו תומכים באלימות נגד נשים.

נואף מסאלחה: למה, חבר הכנסת – – –

עבד-אלוהב דראושה: אני אומר לך שהיו טענות כאלה.

נואף מסאלחה: מי אמר?

נואף מסאלחה: הקומוניסטים, אתה חושב?

עבד-אלוהב דראושה: לא, לא אתווכח עכשיו – – –

אחמד סעד: – – –

עבד-אלוהב דראושה: לא, לא, אחמד סעד, אני לא אומר את זה.

נואף מסאלחה: תסמוך על דראושה.

עבד-אלוהב דראושה: לא, אני לא אומר את זה.

עבד-אלוהב דראושה: אנחנו מעל הוויכוחים הללו בכל מקרה.

עבד-אלוהב דראושה: אני אומר שהאסלאם והתנועה האסלאמית בישראל, כל הרשימה הערבית המאוחדת, אני בטוח שכל חברי הכנסת הערבים, שמרביתם השתתפו בדיונים, לרבות יושב-ראש הישיבה, שהוא חבר כנסת ערבי, כולנו נגד אלימות שמופנית נגד נשים, אם היא אשה ערבייה ואם היא אשה יהודייה.

עבד-אלוהב דראושה: אבל, אני אומר זאת במיוחד כלפי נשים ערביות, כיוון שהרוצחים הנפשעים, הנבלות הללו שפוגעים בנשים, רוצחים אותן על רקע של כאילו חילול כבוד המשפחה, בעצם מחללים את כבוד המשפחה, מחללים את כבוד החברה הערבית כולה, מחללים את כבוד הדת, אם זו הדת האסלאמית או הדת הנוצרית בחברה הערבית או דת יהודית בחברה היהודית.

עבד-אלוהב דראושה: אני חושב, שהסיבות להתגברות האלימות במדינת ישראל בחברה הערבית נובעת יותר מהתגברות הבעיות הסוציו-אקונומיות; יותר רעב, יותר עוני.

עבד-אלוהב דראושה: הבת שלי, עובדת סוציאלית, באה אלי לפני כמה ימים ואמרה לי: אבא, אני רוצה לספר לך שאני חרדה למצב הסוציו-אקונומי בכפר, כי יש הרבה מובטלים, הרבה נשים באות אלי, קובלות שיש יותר אלימות מצד הבעלים המובטלים כלפיהן.

עבד-אלוהב דראושה: היא סיפרה לי שאין לה אפשרות להושיע.

עבד-אלוהב דראושה: בחברה היהודית קיים לא רק הרקע הסוציו-אקונומי, אלא מיתוסף עליו גם הרקע הפוליטי.

עבד-אלוהב דראושה: חברה שכובשת עם אחר, חייל שנושא נשק ופוגע בילד פלסטיני או באשה פלסטינית או בגבר פלסטיני, חייל כזה, שחוזר הביתה עם הנשק שלו, יפגע באמא שלו, יפגע באחותו, יפגע באשתו, לא יבדיל בין ערבי ליהודי כאשר האלימות היא בנפשו.

עבד-אלוהב דראושה: אני אומר, שמדינת ישראל לא תשתחרר מהאלימות כלפי נשים, כלפי ילדים, אם היא לא תשתחרר מהכיבוש של עם אחר.

עבד-אלוהב דראושה: אני אומר לכם, חברי הכנסת היהודים, ולחברה היהודית כולה, שכל עוד מדינת ישראל שולטת בעם אחר, כובשת שטחים של עם אחר ולא רוצה להכיר בזכותו להגדרה עצמית, בזכותו להקים את מדינתו העצמאית, המדינה הזאת לא תהיה מדינה חופשית, לא תהיה מדינה דמוקרטית ולא תהיה מדינה משוחררת מאלימות.

עבד-אלוהב דראושה: על כן אני אומר לממשלה, שלא מספיק להוסיף תקנים לשוטרים ולעובדים סוציאליים.

עבד-אלוהב דראושה: אני בעד תוספת של שוטרים ועובדים סוציאליים, אבל לא נפתור את הבעיה כל עוד מדינת ישראל שולטת בעם הפלסטיני, בעם הסורי, בעם הלבנוני, לפחות בחלק ממנו, וכובשת שטחים של עמים ערביים ולא יודעת לעשות שלום אמת.

עבד-אלוהב דראושה: שלום אמת הוא מפתח גם לפתרון בעיות האלימות בחברה הישראלית.

עבד-אלוהב דראושה: תודה רבה.

נואף מסאלחה: תודה רבה, חבר הכנסת דראושה.

נואף מסאלחה: חבר הכנסת אפי אושעיה, והאחרון – חבר הכנסת תאופיק חטיב.

אפי אושעיה: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, הנושא היום אינו אלימות במשפחה, אינו אלימות מילולית נגד נשים, אלא רצח במשפחה.

אפי אושעיה: אני יכול לומר, שבנושאים של אלימות במשפחה, או בהתנהגות של גברים כלפי נשים, אנחנו מושפעים, ואולי מושפעים מאוד, מהמעמד של הנשים בכלל במדינת ישראל.

אפי אושעיה: אם אשה, במקום עבודה, בשירות המדינה, מקבלת 20%, 30%, 40% פחות שכר מגבר, כשהיא עושה אותה עבודה בדיוק – אפשר לפרט שורה ארוכה של נושאים שבהם קיים חוסר שוויון בין נשים לבין גברים; זה סמן שיכול להצביע על היחס של החברה הישראלית כלפי נשים במדינת ישראל.

אפי אושעיה: אבל, הנושא היום הוא רצח נשים, ורצח של נשים אינו נובע מהסיבות שמניתי, אבל ודאי שאינו נובע מהסיבות שמנה חבר הכנסת ידידי דראושה.

אפי אושעיה: אני אומר לידידי דראושה, בוא לא נעשה נזק לתהליך השלום בכך שנייחס כל בעיה למצב שאנחנו נמצאים בו במזרח התיכון.

עבד-אלוהב דראושה: זה נכון.

עבד-אלוהב דראושה: אתה יודע שזה נכון.

אפי אושעיה: אני טוען שזה לא נכון, בניגוד לדעתך.

אפי אושעיה: אני טוען, שהחייל הישראלי – – –

עבד-אלוהב דראושה: אני אמרתי מה דעתי, לא מה דעתך.

אפי אושעיה: חבר הכנסת דראושה, תן לי.

עבד-אלוהב דראושה: – – –

אפי אושעיה: אני אומר, חבר הכנסת דראושה, שלחייל הישראלי יש מוסריות גבוהה מאוד, ואני מוכן להוכיח לך, שלא היתה אשה אחת במדינת ישראל שנרצחה על-ידי בעל שמילא את שירותו כלוחם וכך הלאה, שכאילו היה מושפע מאלימות כזאת.

אפי אושעיה: האלימות במשפחה – – –

עבד-אלוהב דראושה: מי שרצח את שני התיירים לאחרונה – – –

אפי אושעיה: אדוני היושב-ראש, אנחנו – – –

עבד-אלוהב דראושה: – – – לא התברר שהיו מהמסתערבים?

אפי אושעיה: חבר הכנסת דראושה, אתה, כרגע – – –

עבד-אלוהב דראושה: – – –

אפי אושעיה: חבר הכנסת דראושה, אני לא רוצה לקיים אתך ויכוח פוליטי – – –

נואף מסאלחה: כל אחד אומר את דעתו.

נואף מסאלחה: בסדר.

אפי אושעיה: אני לא רוצה לקיים אתך ויכוח פוליטי, והרצח של שני התיירים בידי דניאל עוקב אכן מושפע מהתנהגותו ומהיחידה שהוא שירת בה בעבר.

אפי אושעיה: אנחנו מדברים פה על רצח נשים, ואני אומר לך שרוצחי נשים אינם מושפעים כהוא זה – – –

עבד-אלוהב דראושה: – – –

אפי אושעיה: אני אומר את דעתי, לא את דעתך.

אפי אושעיה: כמו שאתה לא חקרת – אני אומר את דעתי.

אפי אושעיה: אבל אני בהחלט מסכים שהחברה הישראלית חייבת לעשות בדיקה ולהעמיד לצורך זה את כל הכלים של משרד העבודה והרווחה ושל המשטרה ושל כל הגורמים הרלוונטיים במדינת ישראל; כשיש התרעה, הקטנה ביותר, בתחנת משטרה במקום הקטן ביותר – יש לקחת את הנושא במלוא הרצינות ולא להתעלם, כי כבר קרו מקרים במדינת ישראל, גם ברציחות האחרונות של נשים, שהמשטרה ידעה שיש בעל אלים, היא ידעה שיש בעל מאיים, והיא לא עשתה את המירב האפשרי על מנת לטפל ברצח, שהיה ידוע כמעט מראש.

אפי אושעיה: הקלות הבלתי-נסבלת של לקיחת חיים – החברה כולה צריכה לטפל בה; בוודאי אנחנו, כמחוקקים, צריכים לתת את הכלים כדי למנוע את האלימות הזאת.

אפי אושעיה: תודה.

נואף מסאלחה: תודה.

נואף מסאלחה: אחרון הדוברים, חבר הכנסת תאופיק חטיב, בבקשה.

תאופיק חטיב: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, לצערי הרב, שני דיונים חשובים שפרלמנט שמכבר את עצמו ואולי מדינה מתוקנת היו צריכים לקבץ סביבם יותר מ-100 חברי כנסת במליאה, דיון על האבטלה ודיון על אלימות ורצח – לצערי הרב, מי שנכנס לכנסת חושב שיש היום שבתון.

תאופיק חטיב: אין חברי כנסת במליאה.

תאופיק חטיב: אולי זה נעים לנואם, לא מפריעים לו, אבל מי שבוחן את הדברים לעומק מסיק מסקנה אחת, שהנושא לא מעניין את חברי הכנסת, ובוודאי לא את הממשלה.

תאופיק חטיב: לדעתי, יש הרבה דברים, הרבה סיבות שמובילות לרצח נשים או לרצח בכלל או לאלימות.

תאופיק חטיב: בראש ובראשונה זה נטוע בחינוך – איך מחנכים ולמה מחנכים?

תאופיק חטיב: מה הם ההדגשים בחינוך?

תאופיק חטיב: כאשר מחנכים ילד, נער, צעיר, מה מעמידים בראש סולם העדיפויות בחינוך שלו?

תאופיק חטיב: האם מעמידים את האדם שבתוכו, את ההומניות, או את הכוחניות והתוקפנות?

תאופיק חטיב: אם נותנים לגיטימציה לתוקפנות מסוג א', אי-אפשר לבוא ולהלין על תוקפנות מסוג ב'.

תאופיק חטיב: קשה להפריד זאת בתוך אדם שהופנמה בתוכו האלימות, ולבוא ולהגיד לו: תתחיל לאבחן – בדרך הזאת מותר לך להכות, להרביץ ואפילו להרוג, ובצד השני, כאן, תעצור.

תאופיק חטיב: מי שמקבל לגיטימציה רואה את עצמו חופשי לפעול.

תאופיק חטיב: אומר מלה אחת על הסוגיה שהעלה כאן חבר הכנסת דראושה בקשר לרצח על כבוד המשפחה.

תאופיק חטיב: התפלאתי שהוא הזכיר את התנועה האסלאמית, כי למיטב ידיעתי התנועה האסלאמית בישראל קיימת 20 שנה, ולא אירע, לשמחתי, אפילו מקרה רצח אחד בתוך התנועה האסלאמית ולא על-ידי אחד מהתנועה האסלאמית – לא של נשים ולא של גברים.

תאופיק חטיב: אני שמח מאוד על כך.

תאופיק חטיב: אולי הוא נכשל בניסיון ההסברה, כשניסה להסביר; לפעמים, בחברה הערבית אומרים שרצח על כבוד המשפחה יש לו שורשים כביכול שמקבלים לגיטמציה, וגם זה לא נכון.

תאופיק חטיב: אבל, לפחות – – –

נואף מסאלחה: לא.

נואף מסאלחה: יש סקילה, אבל לא כאן.

תאופיק חטיב: אני יודע.

נואף מסאלחה: יש גם מלקות – – – זה לא שכביכול.

תאופיק חטיב: כן, אבל זה לא רצח.

נואף מסאלחה: – – –

עבד-אלמאלכ דהאמשה: זה לא העניין.

תאופיק חטיב: צריך להסביר שני דברים.

נואף מסאלחה: לא.

נואף מסאלחה: הוא אומר: כביכול.

נואף מסאלחה: זה לא כביכול.

נואף מסאלחה: זה בקוראן.

תאופיק חטיב: זה כביכול, ואני אסביר.

תאופיק חטיב: תן לי להסביר למה.

נואף מסאלחה: בבקשה.

תאופיק חטיב: אני מוכן להסביר בדקה על חשבון הזמן שלא נותר.

נואף מסאלחה: על חשבון המארח.

נואף מסאלחה: בבקשה.

תאופיק חטיב: אומנם יש ביהדות ובאסלאם, שבסיטואציה מסוימת מותר לסקול גבר או אשה נשואים, אבל מי שמופקד לעשות זאת הוא מערכת השלטון.

תאופיק חטיב: זאת אומרת, אסור לאב, לבן או לאח לקום ולרצוח או לעשות כל מעשה ואחרי זה להיתלות בזה.

תאופיק חטיב: זה אסור.

תאופיק חטיב: זה איסור מוחלט.

נואף מסאלחה: זה – כן.

תאופיק חטיב: לכן, אי-אפשר להגיד "זה לא כביכול".

תאופיק חטיב: כביכול זה בכלל לא קיים.

תאופיק חטיב: אם אמרתי "כביכול", זה כדי לא להסביר ולא לקחת זמן של מישהו – זה רק בגלל הנקודה הזאת.

תאופיק חטיב: תודה רבה.

נואף מסאלחה: תודה.

נואף מסאלחה: חברי הכנסת, תשובת השר – השר לביטחון פנים אינו בארץ, וההצבעה תהיה, כלומר יהיו הודעת סיעות והצבעה.

נואף מסאלחה: סליחה, תהיה הודעת סיכום.

שבח וייס: יש לי הערה.

נואף מסאלחה: אדוני, בבקשה.

יעל דיין: שר העבודה לא עונה?

נואף מסאלחה: השר לא בארץ.

אפי אושעיה: שר העבודה.

נואף מסאלחה: שר העבודה לא בא לזה.

נואף מסאלחה: הוא בא לשאילתות.

שבח וייס: הערה לסדר הדיון – אני בטוח שהדברים שהתרחשו כאן היום נעשו בתום לב ולא בכוונה.

שבח וייס: אני יודע שמזכיר הכנסת והמזכירות עושים מאמץ עליון לגייס את השרים וכן הלאה.

שבח וייס: גם מניסיוני, מהתקופה שבה שירתתי כיושב-ראש, אני יודע עד כמה זה קשה.

שבח וייס: ההערה הזאת באה אולי לעוץ עצה לגבי העתיד.

שבח וייס: זה לא טוב שמתקיים דיון כשמראש יודעים ששר לא יכול להיות, כשמראש יודעים שלא יוכלו לקרוא הודעות סיכום ולא יוכלו להצביע עליהן.

שבח וייס: זה מנתק את כל ההקשר.

שבח וייס: במובן מסוים זה מפזר את העניין ולא נותן את הריכוז הנאות.

שבח וייס: ממילא יש לנו בעיה בדיונים, בדרך כלל, בנושאים שכבר נדונו כהצעות לסדר-היום, של מיעוט משתתפים – זו תופעת קבע בכל הדיונים – מיעוט כזה שלפעמים משפיל את הנושא.

שבח וייס: אני הייתי רוצה להעלות כאן, ואולי אנחנו שנינו נעלה זאת בנשיאות, ואני בטוח שיושב-ראש הכנסת ייתן לנו גב בעניין הזה, איזו נוסחה שקובעת, שכאשר אנחנו יודעים מראש ששר איננו ואי-אפשר לסכם לפחות את הדיון באותו מועד – לא לקיים אותו באותו מועד.

שבח וייס: לפעמים זה קורה תוך כדי דיון מסיבה פוליטית, שרוצים הידברות וכן הלאה, וזה עניין אחר.

שבח וייס: זה פשוט פוגע בדיון.

שבח וייס: זה נקטע איכשהו באמצע ומתמסמס.

שבח וייס: חשיבות הנושא נפגעת, לדעתי.

נואף מסאלחה: תודה.

נואף מסאלחה: חברי הכנסת, הודעה לסגנית מזכיר הכנסת.

נואף מסאלחה: בבקשה.

ש' כרם: ברשות היושב-ראש, הנני מתכבדת להודיע, כי הונחה היום על שולחן הכנסת החלטת ועדת הכנסת לאפשר ליושב-ראש בית-הנבחרים האמריקני, ניוט גינגריץ', לשאת דברים מעל דוכן הנואמים במליאה בשפה האנגלית, בעת ביקורו בכנסת כאורח יושב-ראש הכנסת ביום שלישי, א' בסיוון התשנ"ח, 26 במאי 1998.

ש' כרם: ועוד הונחה הודעת יושב-ראש הכנסת, מר דן תיכון, על-פי סעיף 2(ב) לחוק מבקר המדינה, התשי"ח–1958, ולאחר התייעצות עם סגני יושב-ראש הכנסת, לגבי מועד בחירת מבקר המדינה ביום שלישי, א' בסיוון התשנ"ח, 26 במאי השנה.

ש' כרם: תודה.

נואף מסאלחה: תודה לסגנית מזכיר הכנסת.

נואף מסאלחה: הנושא הבא: שאילתות ותשובות לשר העבודה.

נואף מסאלחה: אני מבקש מכבוד השר לעלות לדוכן.

נואף מסאלחה: חבר הכנסת שבח וייס, אתה רואה?

נואף מסאלחה: מטריחים שר – – –

אליהו ישי: זה בדיוק מה שרציתי להגיד.

אליהו ישי: שום חבר כנסת לא נמצא.

נואף מסאלחה: שים לב, אתה סגן יושב-ראש והיית יושב-ראש.

נואף מסאלחה: מטריחים שר, ויש לו מה לעשות.

נואף מסאלחה: זו זכותם של חברי הכנסת.

נואף מסאלחה: אתה תראה שמכל השאילתות האלה – רק חבר כנסת אחד ישנו.

אליהו ישי: אני ממתין פה שעתיים.

נואף מסאלחה: הוא חיכה לדיון.

שבח וייס: במקרה כזה נפגע רק השואל.

נואף מסאלחה: אתה רואה?

נואף מסאלחה: לצערי, זה דו-סטרי.

נואף מסאלחה: השר ישיב לפרוטוקול על שאילתא מס' 2637, של חבר הכנסת רביץ שאיננו, על שאילתא מס' 2713, של חבר הכנסת דוד טל שאיננו, ועל שאילתא מס' 2736, של חבר הכנסת רפאל פנחסי שאיננו.

נואף מסאלחה: גם החברים שלך אינם.

נואף מסאלחה: אתה רואה?

אליהו ישי: אין לי בעיה.

אליהו ישי: כולם אותו דבר.

נואף מסאלחה: זו סולידריות.

נואף מסאלחה: השר ישיב לפרוטוקול על שאילתא מס' 2787, של חבר הכנסת אברהם רביץ שאיננו, ועל שאילתא מס' 2788, של חבר הכנסת דוד ראם שאיננו.

נואף מסאלחה: חבר הכנסת א' רביץ שאל את שר העבודה והרווחה ביום ו' באדר התשנ"ח (4 במרס 1998): פורסם כי עסקים וחנויות, כמו רשת ID Design בראשון-לציון, פותחים את שעריהם בשבת לאלפי לקוחות מועדפים.

נואף מסאלחה: רצוני לשאול: האם בדק משרדך את הנושא?

אליהו ישי: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול)

אליהו ישי: הפעלת שווקים בשבת חבר הכנסת ד' טל שאל את שר העבודה והרווחה ביום י"ג באדר התשנ"ח (11 במרס 1998):

אליהו ישי: לאחרונה רווחת תופעה של פתיחת שווקים בימי שבת.

אליהו ישי: כך, למשל, פורסמה ידיעה ב"יום ליום" – רצ"ב צילומה – על שוק פשפשים המתקיים מדי שבת באבו-גוש.

אליהו ישי: רצוני לשאול: 1.

אליהו ישי: האם תופעה זו ידועה למשרדך?

אליהו ישי: 2.

אליהו ישי: האם אוכפים פקחי משרדך את החוק?

אליהו ישי: 3.

אליהו ישי: הנבחנת תופעה זו בהיבט של פגיעה בסוחרים "הקטנים" הנאלצים להתמודד עם תחרות זו?

אליהו ישי: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול)

אליהו ישי: 2.

אליהו ישי: כן.

אליהו ישי: מפקחי אגף האכיפה של חוקי עבודה מפעילים פיקוח ומגישים תביעות כנגד מפירי חוק שעות עבודה ומנוחה.

אליהו ישי: 3.

אליהו ישי: אנו מודעים היטב להשפעות השליליות של התופעה על עסקים קטנים אחרים, והבעיה הזאת חייבת להעסיק את כל המערכות הממשלתיות הרלוונטיות, לרבות המערכת המשפטית, האוצר ואחרים.

אליהו ישי: ואולם תפקידו הספציפי של משרדי הוא לאכוף את החוק כך שעסקים לא יופעלו בשבתות ובחגים אחרים אלא אם ניתן להם היתר מיוחד.

אליהו ישי: חבר הכנסת ר' פנחסי שאל את שר העבודה והרווחה ביום י"ג באדר התשנ"ח (11 במרס 1998):

אליהו ישי: במענה על שאילתא של חבר הכנסת משה גפני השיבה שרת התקשורת לגבי היתר העבודה בשבת למוקד 199 ב"בזק", שניתן ב-30 בינואר 1996, כי נאמר בו: "אי-חידוש ההיתר מהווה אישור אוטומטי להמשך עבודה כאילו היה היתר".

אליהו ישי: רצוני לשאול: 1.

אליהו ישי: האומנם כן?

אליהו ישי: 2.

אליהו ישי: אם התוקף מוארך אוטומטית, מי בוחן את נחיצותו?

אליהו ישי: 3.

אליהו ישי: אילו היתרים נוספים מוארכים אוטומטית?

אליהו ישי: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול)

אליהו ישי: 2-3.

אליהו ישי: ככלל תוקף ההיתר אינו מוארך אוטומטית ונחיצותו נבחנת מעת לעת גם על-ידי ביקורי פיקוח בכל מפעל וחברה שקיבלו היתר.

אליהו ישי: לדוגמה, בעקבות השינויים בחברת "בזק" – הקמת "בזק בינלאומי" ו"בזק-כל" – צומצם ההיתר בכ-50% (330-180).

אליהו ישי: חבר הכנסת א' רביץ שאל את שר העבודה והרווחה ביום כ"ז באדר התשנ"ח (25 במרס 1998): בעיתון "קול העיר" היוצא לאור בבני-ברק מתאריך כ"ט בשבט התשנ"ח, 25 בפברואר 1998, פורסמה כתבה על טענות של הורים חרדים בעניין חינוך ילדיהם בפנימייה החילונית "מקום בלב", לרבות טענה של אחת האמהות על גזירת פיאות של בנה.

אליהו ישי: רצוני לשאול: 1.

אליהו ישי: האם נבדקו טענות ההורים, ומה העלתה הבדיקה? 2.

אליהו ישי: האם מפנה משרד הרווחה ילדים לפנימייה חילונית, זו או אחרות, ואם כן – מדוע?

אליהו ישי: 3.

אליהו ישי: מה ייעשה בנושא זה?

אליהו ישי: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול)

אליהו ישי: 3-2.

אליהו ישי: על-פי מדיניות המשרד, כאשר ילד מועבר לפנימייה הוריו קובעים את סוג הפנימייה שבה ישהה.

אליהו ישי: ילד חרדי יועבר אך ורק לפנימייה חרדית.

אליהו ישי: במקרה ספציפי זה אין מדובר בפנימייה אלא, כאמור, ב"מרכז חירום" שבו השהייה קצרה ביותר – ימים ספורים ועד חודשים ספורים.

אליהו ישי: למען הסר כל ספק הוריתי גם לגבש מדיניות ברורה ומפורטת בעניין ההקפדה על אופי המסגרת שבה יוסדר ילד.

אליהו ישי: הדברים גם יעוגנו במסגרת תיקון לחוק הנוער או לתקנותיו.

אליהו ישי: כן הנחיתי לבחון הקמת "מרכז חירום" מיוחד לאוכלוסייה הדתית.

אליהו ישי: חבר הכנסת ד' ראם שאל את שר העבודה והרווחה ביום כ"ז באדר התשנ"ח (25 במרס 1998): הובא לידיעתי, כי ילדים רבים "נשכחים" בסידורים זמניים, בבתים של משפחות אומנות, ולא נמצא עבורם הסדר קבוע וראוי.

אליהו ישי: רצוני לשאול: 1.

אליהו ישי: האם ידוע למשרדך כי השהות הזמנית של ילדים אלו במשפחות אומנות מגיעה פעמים רבות לכשנתיים וחצי?

אליהו ישי: 2.

אליהו ישי: מה הן הדרכים האפשריות למציאת פתרון קבוע לילדים המוצאים מבתיהם?

אליהו ישי: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול)

אליהו ישי: 2.

אליהו ישי: כללית, הפתרונות להבטחת שלום הילד הם מארבעה סוגים: א.

אליהו ישי: החזרה לחיק המשפחה כאשר נוצרו נסיבות המאפשרות את שלומו והתפתחותו במשפחה; ב.

אליהו ישי: סידורים קהילתיים: הבטחת "סל שירותים" התומך בהחזקת הילד בחיק משפחתו כאשר במהלך רוב שעות היום הוא מקבל שירותים שונים במסגרות קהילתיות – מסגרות יום שבהן ניתנים מזון, מנוחה, שיעורי עזר, חוגים וכיוצא באלה; ג.

אליהו ישי: סידורים חוץ-ביתיים: במסגרות אומנה משפחתית, אומנה רגילה, פנימייה; ד.

אליהו ישי: אימוץ: במצבים שבהם אין לצפות לשינוי בנתוני התפקוד של המשפחה הביולוגית ואין כל יכולת להבטיח את שלום הילד.

אליהו ישי: האימוץ אמור לספק בית קבוע ותחושת יציבות בחיי הילד.

נואף מסאלחה: השר ישיב על שאילתא מס' 2807, של חבר הכנסת תאופיק חטיב, שישנו: מוקדי האבטלה הקשים ביותר.

נואף מסאלחה: אדוני, בבקשה.

נואף מסאלחה: חבר הכנסת ת' חטיב שאל את שר העבודה והרווחה ביום כ"ז באדר התשנ"ח (25 במרס 1998): פורסם ב-16 במרס 1998, כי כסייפה, עין-מאהל ורהט מובילות בנושא האבטלה בארץ בכלל.

נואף מסאלחה: כמי שהיה מעורב מאוד בהצלת העיר אופקים, ברצוני לשאול – 1.

נואף מסאלחה: מה יעשה משרדך להצלת המצב בערים אלו?

נואף מסאלחה: 2.

נואף מסאלחה: האם יש תוכנית מיידית לעזרה ליישובים הנ"ל?

אליהו ישי: 2-1.

אליהו ישי: גובשה ואף מופעלת תוכנית ביישובים אלה: בכסייפה – לרבות טיפול בעניין המקומי – מונה רכז תעסוקה, האחראי לריכוז נושאי ההכשרה והתעסוקה ולבדיקת דורשי העבודה.

אליהו ישי: כן אושרה תוכנית הכוללת: פתיחת ארבע כיתות למכינות טכנולוגיות – שתיים לגברים, שתיים לנשים – שבסיומן יופנו האנשים לקורסים המתאימים להם; קורס לניהול משפחתונים; ארבע סדנאות למציאת עבודה; אושרו 50 עובדים לעבודות מיידיות.

אליהו ישי: ברהט – ביישוב קיים מרכז הכשרה למבוגרים, המספק הכשרה מקצועית במקצועות שונים.

אליהו ישי: במסגרת זו מופעלים: ארבעה קורסים להכשרה מקצועית למבוגרים, ארבע כיתות להשלמת השכלה, בשיתוף משרד החינוך; 80 עובדים קיבלו פתרונות תעסוקתיים בעבודות מיידיות ביישוב; כמו כן מתוכננים: חמישה קורסים להכשרה מקצועית, לרבות קורס ייחודי ליזמות עסקית, ותוספת של שתי כיתות להשלמת השכלה – שמאפשרת השתלבות קלה יותר בהכשרה או בהסבה מקצועית.

נואף מסאלחה: תודה.

נואף מסאלחה: חבר הכנסת תאופיק חטיב, שאלה נוספת.

נואף מסאלחה: בבקשה.

תאופיק חטיב: אדוני השר, תודה רבה על התשובה.

תאופיק חטיב: בשאילתא מופיע היישוב עין-מאהל, שמאז ועד היום הוא עלה לכותרות כמקום ראשון בארץ מבחינת האבטלה.

תאופיק חטיב: האם כבודו יכול להתייחס ליישוב הזה, כי לא התייחסת לכך בתשובה?

אליהו ישי: אתייחס.

אליהו ישי: בכסייפה וגם בעין-מאהל – כל מה שאמרתי לגבי כסייפה משותף גם לעין-מאהל: ארבע כיתות למכינה טכנולוגית – שתיים לגברים ושתיים לנשים, לרבות ארבע סדנאות ו-50 עובדים והקורס לניהול משפחתונים.

אליהו ישי: כל זה גם בכסייפה וגם בכפר מאהל.

נואף מסאלחה: עין-מאהל.

נואף מסאלחה: אדוני השר, תודה.

נואף מסאלחה: השר ישיב לפרוטוקול על שאילתא מס' 2809, של חבר הכנסת שאול עמור, שאיננו; על שאילתא מס' 2811, של חבר הכנסת דוד ראם, שאיננו; על שאילתא מס' 2834, של חבר הכנסת סאלח סלים, שאיננו; על שאילתא מס' 2821, של חבר הכנסת אברהם רביץ, שאיננו; על שאילתא מס' 2841, של חבר הכנסת ראובן ריבלין, שאיננו; ועל שאילתא מס' 2849, של חבר הכנסת עוזי ברעם, שאיננו.

נואף מסאלחה: אדוני, תודה רבה.

נואף מסאלחה: חבר הכנסת ש' עמור שאל את שר העבודה והרווחה ביום כ"ז באדר התשנ"ח (25 במרס 1998):

נואף מסאלחה: ב-13 במרס 1998 פורסם בעיתון "הארץ", שבמקלט לילדים מוכים "מקום בלב", שהינו מרכז חירום לטיפול בילדים בסיכון ובבני משפחותיהם, הילדים מוכים בידי מדריכי המקום, ויש ילדים שמוצאים מביתם לצורך אבחון פסיכולוגי, הסתכלות, שלא לצורך, דבר שיראה את אותותיו בעתיד, על-פי דעת מומחים.

נואף מסאלחה: רצוני לשאול: 1.

נואף מסאלחה: האם המקרה הובא לידיעתך?

נואף מסאלחה: 2.

נואף מסאלחה: באיזו דרך ניתן לפקח על הבאת ילדים לאבחון שלא לצורך?

נואף מסאלחה: 3.

נואף מסאלחה: מה תעשה המערכת כדי שמקרים כאלו לא יישנו, ובאיזו דרך ניתן לפקח על מוסדות מסוג זה?

אליהו ישי: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול) 1.

אליהו ישי: על בסיס בדיקת הטענה שפורסמה בעיתון "הארץ", נמצא כי לא הוכו ילדים במרכז חירום זה.

אליהו ישי: התברר כי אכן ילד אחד המוחזק במרכז השתולל במקום והוחזק על-ידי עובד עד שיירגע, וכן כדי שלא יפגע באחרים.

אליהו ישי: 2.

אליהו ישי: ילדים המתקבלים במרכז החירום שוהים בו למטרת הגנה וכן לאבחון לצורך קביעת מצבם ועתיד הטיפול בהם.

אליהו ישי: לפנינו ילדים המצויים בסיכון גבוה ביותר ובסיכון בביתם.

אליהו ישי: במהלך השהייה במרכז זה מתבצע אבחון, אשר יקבע אם ניתן להחזירו לביתו ובאילו תנאים, וכן אם הכרחי לספק מענה מחוץ לבית.

אליהו ישי: 3.

אליהו ישי: מרכזי החירום ברחבי הארץ נתונים לפיקוח הדוק ביותר, והם מופעלים על-ידי צוותי עובדים הנבחרים בקפידה.

אליהו ישי: איני סבור שיש צורך בשינוי הסדרי הפיקוח, ואם יימצא עובד אשר לא ינהג בכבוד או יפגע חלילה בילד, עובד שכזה יורחק מייד מן העבודה במרכז.

אליהו ישי: אציין כי ילד המצוי במרכז חירום חייב לקבל את תנאי ההגנה והטיפול המעולים ביותר שאפשרי לקיים.

אליהו ישי: חבר הכנסת ד' ראם שאל את שר העבודה והרווחה ביום כ"ז באדר התשנ"ח (25 במרס 1998):

אליהו ישי: בישראל פועלים כ-60 בתי-אבות ללא רשיון משרד הבריאות או רשיון משרד העבודה והרווחה.

אליהו ישי: אלו מהווים סכנה ממשית לשלומם של הקשישים.

אליהו ישי: רצוני לשאול: 1.

אליהו ישי: מה הם אמצעי הפיקוח המסייעים במניעת תופעה זו? 2.

אליהו ישי: מה ייעשה בנושא סגירת בתי-אבות המסכנים את השוהים בהם?

אליהו ישי: חבר הכנסת ס' סלים שאל את שר העבודה והרווחה ביום ה' בניסן התשנ"ח (1 באפריל 1998):

אליהו ישי: נודע לי, כי בישראל פועלים כ-60 בתי-אבות ללא רשיון של משרד הבריאות או של משרד העבודה והרווחה, וכמה מבתי-האבות מהווים סכנה ממשית לשלומם של הקשישים.

אליהו ישי: רצוני לשאול: 1.

אליהו ישי: האם הידיעה הנ"ל נכונה?

אליהו ישי: 2.

אליהו ישי: מה ייעשה לפתרון בעיה זו?

אליהו ישי: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול)

אליהו ישי: עניין בתי-האבות האלה נמצא בהליכי בירור רציניים, בשני כיוונים: א.

אליהו ישי: כלפי חלק מבתי-האבות ננקטו על-ידי משרדי ועל-ידי משרד הבריאות הליכים משפטיים כדי להביא לסגירתם – כל הקשישים שבהם יקבלו מענה מיידי במעונות חלופיים; ב.

אליהו ישי: חלק מבתי-האבות שיש בהם פוטנציאל לשינוי נמצאים בהליכי טיפול לצורך הענקת רישוי.

אליהו ישי: ברגע שיתאימו את עצמם לסטנדרדים החוקיים והאחרים, יינתן להם רישוי.

אליהו ישי: סוגיית הרישוי של מעונות לקשישים חשובה מאוד, והיא עומדת היטב על סדר-יומנו, ומשרדי, יחד עם משרד הבריאות, מפעיל פיקוח צמוד לאיתור מעונות חסרי רישוי ומעונות שבהם לא מובטחים צורכיהם ושלומם של קשישים.

אליהו ישי: לאור הקשיים בפיקוח על מעונות קטנים – 13-6 קשישים – משרדי הכין תקנות פיקוח אשר עם אישורן בוועדת העבודה והרווחה בכנסת נוכל להתמודד טוב יותר עם מעונות בגודל זה, שבהם עיקר בעיות הרישוי.

אליהו ישי: חבר הכנסת א' רביץ שאל את שר העבודה והרווחה ביום כ"ז באדר התשנ"ח (25 במרס 1998): תיאטרון "הבימה" בתל–א

אליהו ישי: ביב אמור היה לקיים בשבת, כ"ג באדר התשנ"ח, שמונה מופעים, וזאת נוכח חוק שעות עבודה ומנוחה.

אליהו ישי: רצוני לשאול: מה יעשה משרד העבודה והרווחה בנדון?

אליהו ישי: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול) משרדי התריע בהזדמנויות שונות על הפעלת "הבימה" בשבת בפני המופקדים על ניהול התיאטרון.

אליהו ישי: משנודע לי על קיום המופעים הללו בשבת, כ"ג באדר, פניתי גם אל שר החינוך והתרבות ואל שר המשפטים, כדי לגייסם למניעת תוכנית זו, ואף להטיל סנקציות כלכליות בהזרמת סבסוד ממשלתי לתיאטרון זה.

אליהו ישי: אשר לפעילות משרדי: מפקחי אגף הפיקוח על חוקי העבודה קיימו בדיקה בליל השבת הנ"ל.

אליהו ישי: ממצאי הפיקוח הועברו ללשכה המשפטית של משרדי לצורך הכנת תביעה משפטית כנגד מפירי החוק.

אליהו ישי: חבר הכנסת ר' ריבלין שאל את שר העבודה והרווחה ביום ה' בניסן התשנ"ח (1 באפריל 1998): משפחות המפעילות מועדוניות במסגרת אומנה, מקבלות תקציב עבור כל ילד, ומספר הילדים בכל מועדונית מוגבל.

אליהו ישי: נציבות מס הכנסה דורשת ממפעילות המועדוניות להירשם כעצמאיות.

אליהו ישי: לעומת זאת, רק חלק קטן מן ההוצאות מוכר לצורך מס.

אליהו ישי: אגף הרווחה מממן את הפעלת המועדוניות, ומבחינתו, המפעילות הן שכירות.

אליהו ישי: רצוני לשאול: 1.

אליהו ישי: מה הוא מעמדן של מפעילות מועדוניות?

אליהו ישי: 2.

אליהו ישי: מה הוא ההסדר בין המשרד לבין המפעילות: האם יחסי עובד-מעביד, או יחסי מזמין-קבלן? 3.

אליהו ישי: האם יעוגן באופן רשמי מעמדן לכאן או לכאן?

אליהו ישי: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול) 2-1.

אליהו ישי: מעמדן של מפעילות מועדוניות כלפי רשויות המס הוא של "עובד עצמאי", ואין בינן לבין משרד העבודה והרווחה ובינן לבין שירותי הרווחה ברשויות המקומיות יחסי עובד-מעביד.

אליהו ישי: מפעילות מועדוניות ומשפחתונים קולטות ילדים המופנים אליהן על-ידי שירותי הרווחה ומקבלות תעריף דמי החזקה, כפי שמפעילות גנים פרטיים מקבלות "שכר לימוד" מן ההורים המפנים את ילדיהם אליהן.

אליהו ישי: 3.

אליהו ישי: כאמור, מעמדן הרשמי הינו "עובד עצמאי".

אליהו ישי: חבר הכנסת ע' ברעם שאל את שר העבודה והרווחה ביום ה' בניסן התשנ"ח (1 באפריל 1998): נודע לי, כי נשים רבות מבקשות להיקלט במקלטים לנשים מוכות ונדחות בשל חוסר מקום ומשאבים.

אליהו ישי: רצוני לשאול: 1.

אליהו ישי: האם זה נכון?

אליהו ישי: 2.

אליהו ישי: אם כן – מה הוא הטיפול המוענק לנשים מוכות שאינן מתקבלות לטיפול במקלטים?

אליהו ישי: 3.

אליהו ישי: כיצד מבטיח משרדך את תהליך השיקום ומציאת עבודה לנשים אלה? 4.

אליהו ישי: כיצד מטפל משרדך באיתור נשים מוכות מן המגזר הערבי ובשיקומן?

אליהו ישי: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול) 2-1.

אליהו ישי: 12 המקלטים הקיימים, יחד עם עוד כלים המופעלים על-ידי שירותי הרווחה וגופים וולונטריים, נותנים תשובה הולמת על הצרכים.

אליהו ישי: דחיית אשה על-ידי מקלט הפכה לתופעה פחות שכיחה היום לעומת העבר.

אליהו ישי: דחיית בקשה להתקבל למקלט עלולה לקרות כאשר אשה לא עונה על הכללים הנהוגים במקלטים.

אליהו ישי: אשה שלא מתקבלת למקלט תוכל להשתלב בתוכנית חלופית עד להתפנות מקום.

אליהו ישי: 3.

אליהו ישי: שירותי הרווחה מקיימים תוכניות שיקום לעזרת הנשים המוכות וילדיהן, הכוללות ייעוץ אישי ומשפחתי, תמיכה ועידוד להכשרה מקצועית וסיוע בשילוב תעסוקתי.

אליהו ישי: אשה המבקשת סיוע שיקומי תוכל לקבלו.

אליהו ישי: 4.

אליהו ישי: האיתור והשיקום של האשה המוכה במגזר הערבי, כמו במגזר היהודי, מתבצעים על-ידי העלאת המודעות לפנייה לעזרה ולפעילות בין-משרדית – משטרה, בריאות, ארגונים וולונטריים ואחרים.

אליהו ישי: אחוז הנשים הערביות שאותרו וקיבלו ייעוץ ותמיכה עונה היטב על היקף האוכלוסייה: 30% מכלל הנשים במקלטים ב-1997 היו נשים ערביות.

אליהו ישי: 17.4% מכ-3,500 נשים שקיבלו טיפול שיקומי ב-1997 היו נשים ערביות.

נואף מסאלחה: הנושא הבא: דיון בנושא מותם של חסרי בית, לפי הצעותיהם של חברי הכנסת אחמד סעד, דליה איציק, יצחק וקנין, שמריהו בן-צור ורן כהן.

נואף מסאלחה: יפתח את הדיון חבר הכנסת אחמד סעד.

נואף מסאלחה: שלוש דקות לכל נואם.

אחמד סעד: אני פותח, תן לי חמש דקות.

נואף מסאלחה: תאמין לי, אני נותן לך עשר.

אחמד סעד: תודה.

נואף מסאלחה: זה בסדר?

נואף מסאלחה: כפול ממה שחשבת.

אחמד סעד: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, מדי פעם בפעם אנו קוראים בעיתונות על מקרים מזעזעים של מוות של חסר בית, ובכל אחת מן הפעמים האלה אנו מזדעקים מחדש.

אחמד סעד: אולם כדי לתת מענה על הבעיה הקשה הזו עלינו לראות אותה בהקשר רחב יותר מאשר זה של המקרה הבודד.

אחמד סעד: לכן אבקש להעלות כאן סוגיות מספר אשר ההתייחסות אליהן חיונית לצורך קידום פתרון בעיית מחוסרי הדיור.

אחמד סעד: ראשית, יש סוגיית הדיור הציבורי.

אחמד סעד: מבחינה זו העיתוי של דיון זה מוצלח מאוד בכך שהוא בא יום לאחר שעשתה הכנסת צעד חשוב לקראת הסדרת הדיור הציבורי בישראל והבטחת המשכיותה של זכות זו בקרב המשפחות מעוטות היכולת.

אחמד סעד: כבוד הוא לי שסיעתי, סיעת חד"ש-בל"ד, מילאה תפקיד מרכזי ומוביל בקידום חקיקה זו.

אחמד סעד: מאחר שדובר בנושא רבות אתמול אעבור אל כמה נושאים אחרים, חשובים לא פחות.

אחמד סעד: בעיית מחוסרי הבית קשורה אומנם קשר אמיץ עם העלות הגבוהה של הדיור הפרטי, אך יש לה הקשרים רחבים יותר אשר חשוב לתת עליהם את הדעת.

אחמד סעד: ראשית, קיים המישור האידיאולוגי.

אחמד סעד: עלינו להחליט אחת ולתמיד באיזו מדינה אנו מעוניינים לחיות.

אחמד סעד: האם תהיה זו מדינה תאצ'ריסטית קרה ומנוכרת, אשר בה אדם לאדם זאב, ואשר אין בה חוק מלבד חוק הממון וכוח הזרוע, או שמא אנו מעוניינים במדינה הומניסטית, המבוססת על כיבוד הלכה למעשה של זכויות אדם ושל זכויות חברתיות?

אחמד סעד: לכל אחד מאתנו יש מן הסתם דעה בעניין, אולם חובתנו הציבורית והמוסרית היא להביא עניין זה להכרעה ברורה באמצעות חקיקת הכנסת.

אחמד סעד: משום כך פועלת סיעתי למען חקיקתו של חוק-יסוד: זכויות חברתיות.

אחמד סעד: מעבר למישור האידיאולוגי יש המישור המעשי של העובדות הקשות של המציאות הכלכלית-החברתית בישראל.

אחמד סעד: בגלל קוצר הזמן אתייחס כאן רק לכמה עובדות מרכזיות, אך יש לזכור כי הן מהוות רק חלק ממכלול גדול הרבה יותר.

אחמד סעד: ראשית, יש לזכור תמיד כאשר אנו דנים בבעיות חברתיות בישראל, כי ההרכב הדמוגרפי במדינה משתנה לעתים קרובות ובאופן קיצוני עקב גלי הגירה גדולים.

אחמד סעד: סירובה העקבי של ישראל לבצע נורמליזציה של חוקי ההגירה שלה יוצר מצב שבו נאלצת החברה הישראלית להתמודד עם זעזועים דמוגרפיים ללא כל כל בסיס רציונלי או תכנון מפורט.

אחמד סעד: תוצאותיו של מצב זה ניכרו היטב במעברות ובשכונות המצוקה של שנות ה-50 וניכרות שוב היום בקרב המהגרים מחבר המדינות ומאתיופיה.

אחמד סעד: התוספת העצומה, ומדובר כאן במאות אלפי בני אדם, למעגל דורשי העבודה, הדיור והשירותים הסוציאליים היתה בעלת השפעה כפולה: מחד גיסא, נוספו רבים מן המהגרים חסרי ההכשרה המקצועית וההשכלה הגבוהה אל מקבלי הקצבאות, והעלו בכך את שיעורי האבטלה והעוני.

אחמד סעד: ומאידך גיסא, זכו אותם מהגרים משכילים ובעלי אמצעים לקיצור דרך אל משרות ציבוריות, ובכך למעשה עקפו את התור של הישראלים הוותיקים אשר קידומם הכלכלי-החברתי אטי וקשה ממילא.

אחמד סעד: שנית, אף שהגידול העצום באוכלוסיית המדינה צריך היה באופן הגיוני להיות מלווה בגידול בתמיכה הממשלתית במסגרות רווחה, בריאות, חינוך ודיור, הרי תקציב המדינה האחרון מראה בבירור על קיצוץ דווקא בתחומים אלה.

אחמד סעד: הסיבה לכך ברורה: ממשלת ישראל אינה מוכנה לשנות את סדר העדיפויות שלה כך שהוצאות חברתיות יקבלו עדיפות על הוצאות צבאיות.

אחמד סעד: שלישית, שוב מתוך עקשנות אידיאולוגית חסרת היגיון, חזרה הממשלה על הטעויות של שנות ה-50 ושלחה רבים מן העולים לעיירות פיתוח בפריפריה, ללא כל כוונה להשקיע ביישובים אלו ולפתח בהם תשתית תעסוקתית הולמת.

אחמד סעד: עיירה כגון שדרות שבנגב הכפילה את מספר תושביה כתוצאה מהגעתם של מהגרים רבים, אך היא סובלת עד היום מאבטלה רבה.

אחמד סעד: כפי שציינתי, יש עוד נקודות חשובות רבות אחרות – אשר אינני יכול להתייחס אליהן כאן – שמהוות את ההקשר הכלכלי-החברתי-הפוליטי של בעיית מחוסרי הדיור.

אחמד סעד: ללא התייחסות רצינית אל הקשר זה, יהיו כל הניסיונות לטפל בבעיה בבחינת עמל לבטלה.

אחמד סעד: בעיית הדיור בישראל מתרחבת כי העוני מתרחב.

אחמד סעד: העוני מתרחב כי האבטלה מתרחבת.

אחמד סעד: האבטלה מתרחבת כי מדיניותה הכלכלית של הממשלה מעוותת, ומדיניות הממשלה מעוותת משום שסדר העדיפויות שמנחה אותה שגוי.

אחמד סעד: הדרך היחידה להביא לשינוי במצב הוא על-ידי אילוץ הממשלה לשנות את מדיניותה באמצעות חקיקה אשר תבטיח סטנדרדים מינימליים ואוניברסליים של דיור, חינוך, בריאות ועבודה.

אחמד סעד: תודה רבה.

נואף מסאלחה: תודה.

נואף מסאלחה: חברי הכנסת, אני פותח את הדיון.

נואף מסאלחה: חבר הכנסת שבח וייס – הראשון.

נואף מסאלחה: שלוש דקות לכל נואם.

שבח וייס: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, את מחוסרי הבית קל לאתר.

שבח וייס: הם פשוט נראים.

שבח וייס: רק כך אנחנו יודעים שיש מחוסרי בית.

שבח וייס: יותר קשה לאתר את מי שגרים בבתים עלובים; גם אותם אפשר לאתר, אבל יותר קשה.

שבח וייס: לכן העניין מאוד ממוקד.

שבח וייס: מספרם של מחוסרי הבית ממש הוא קטן, קטן מאוד.

שבח וייס: על כן זה כל כך מוזר, מתעתע ומעליב שאי-אפשר לטפל בהם.

שבח וייס: השלטון המקומי יש לו כלים, יש לו אנשים שיכולים לזהות.

שבח וייס: השוטרים מזהים, השכנים מזהים.

שבח וייס: מי לא מזהה אותו איש מסכן או אשה מסכנה שלנים בגן הציבורי או בחוף הים או בבית הרוס או בחצר או בחדר מדרגות?

שבח וייס: מדובר בעשרות אנשים במדינה כולה, ואולי פחות.

שבח וייס: לדעתי, עכשיו פחות, מכיוון שחלק מהעניינים הוסדרו.

שבח וייס: אני יודע שיש כמה עיריות שלקחו את העניין ברצינות וטיפלו בנושא.

שבח וייס: חלקם צריכים אשפוז ,ומעבירים אותם לאשפוז.

שבח וייס: זאת חובה אנושית, שלטונית, אלמנטרית, פשוטה לביצוע.

שבח וייס: מדינה שבחג היובל שלה – ציינו שיש בה היום 6 מיליוני תושבים, יש בה ממשלה ויש בה כ-200 רשויות מקומיות ואין-ספור עובדי רווחה ועובדי תרבות, שוטרים ומשמר אזרחי, תנועות נוער ומתנ"סים, חגיגות וזיקוקין – אולי לא כדאי במקרים כאלה אפילו זיקוקין, כי כשמאירים הזיקוקין אז בתוך חשכת הלילה רואים פה ושם איזה מחוסר בית.

שבח וייס: זו פשוט בושה.

שבח וייס: זה נושא קונקרטי, ממוקד, צריך לטפל בו.

שבח וייס: אני חושב, שאנחנו צריכים לצאת מכאן בהחלטה נחרצת, חד-משמעית, ולעקוב גם אחרי הביצוע שלה.

שבח וייס: הדברים אינם מסובכים.

שבח וייס: אני שוב מעיר את ההערה: הנושאים עלו לסדר-היום בהצעות דחופות, כאשר היו שניים-שלושה מקרים עגומים וטרגיים של מחוסרי בית שמצאו את מותם, ואז זה היה נכון ו"חם".

שבח וייס: עכשיו, זה חודשים אחדים התופעה הזאת כבר לא ידועה, ואנחנו מעלים את זה לדיון.

שבח וייס: אני שוב קורא לבית הזה, יש נושאים שעולים בהצעה דחופה לסדר-היום או בהצעה רגילה, צריך להעביר אותם לוועדה והוועדה צריכה לטפל.

שבח וייס: אבל אנחנו עושים את הדיון הזה בהרכב שהוא יותר קטן ממספר חברי ועדת הכנסת שמטפלים בזה.

שבח וייס: אני ממליץ שנוציא היום איזו הודעה מוסכמת, החלטה מוסכמת, ונעקוב אחריה.

שבח וייס: זה נושא שניתן לפתרון אנושי, מהיר ואפקטיבי.

שבח וייס: תודה רבה.

נואף מסאלחה: תודה, אדוני.

נואף מסאלחה: רשות הדיבור לחבר הכנסת טלב אלסאנע – איננו.

נואף מסאלחה: חבר הכנסת עבד-אלמאלכ דהאמשה – איננו.

נואף מסאלחה: חבר הכנסת אליעזר זנדברג – איננו.

נואף מסאלחה: חבר הכנסת אברהם פורז, ואחריו – חבר הכנסת תאופיק חטיב.

אברהם פורז: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, עליתי לדוכן לדבר על עניין מחוסרי הבית משום שהגשתי לכנסת הצעת חוק המציעה לראות בלינה ברשות הרבים עבירה פלילית; אומנם לא עבירה חמורה אבל עבירה פלילית.

אברהם פורז: בעקבות הצעתי היו כמה מאמרים בתקשורת ובעיתונות שהציגו אותי כאדם רע לב, שרוצה להתנכל למסכנים שלנים ברחוב.

אברהם פורז: אפילו אמרו באיזה מקום: מה יעשו להם?

אברהם פורז: מה כבר יש להם להפסיד, אלה שנמצאים ברחוב ואין להם שום דבר?

אברהם פורז: ולכן רציתי להסביר כמה דברים בעניין הזה.

אברהם פורז: בדקתי, אומנם לא באופן מאוד יסודי, כמה נושאים הקשורים לאנשים הלנים ברחובות, והסתבר לי שבמציאות של היום – ואני מדבר בעיקר על אזור גוש-דן – חלק גדול מאלה הלנים היום ברחובות הם אנשים שמוצאם מחבר המדינות, וכל פרוטה שמגיעה לידיהם, אם היא מגיעה, משמשת לשתייה, לאלכוהוליזם.

אברהם פורז: הבעיה היא שחלק מהם אינם רוצים בטיפול ואינם רוצים בעזרה.

אברהם פורז: כאשר באים אליהם ואומרים להם: יש מעון, יש סידור, יש מיטה, יש אוכל – הם לא רוצים.

אברהם פורז: ייתכן שהייתי מגדיר את האנשים האלה במידה מסוימת כמעין חולי נפש, אבל הם אינם מזיקים לסביבתם, הם אינם אלימים; הם לא עושים שום דבר רע.

אברהם פורז: אז לכאורה, בעצם אף אחד לא יכול לעשות שום דבר.

אברהם פורז: אדם כזה, שרוצה לשכב ברחוב ולשתות ולא מוכן לקבל שום עזרה, למעשה כולנו, גם השלטונות, חסרי אונים לגביו.

אברהם פורז: מה נעשה לו? ואכן אני חושב, שחרף העניין שבעיקרון צריך להיות חופש לאזרח, חברה נאורה איננה יכולה להסכים עם תופעה שאנשים לנים ברחובות, אף אם "נוח" להם.

אברהם פורז: כן אני חושב – ועל כך הצבעתי בהצעת החוק – שחובתנו להפוך את הלינה ברחוב לעבירה פלילית על מנת שיהיו כלים בידי הרשויות לעצור אחד כזה או אחת כזאת ולקחת אותם למקום שבו יינתן הטיפול הראוי, בין רפואי, בין שיקומי ובין אחר.

אברהם פורז: אני יודע שיכולה להיות גם השקפת עולם אחרת.

אברהם פורז: אני מכיר בזה שיכולה להיות גם השקפת עולם האומרת: אם אדם בוחר להיות ברחוב, אם הוא רוצה לישון ברחוב מבחירתו החופשית, תן לו.

אברהם פורז: ואני חולק על העניין הזה.

אברהם פורז: אני לא מדבר על זה שבמקרים רבים מי שלן ברחוב עובר על חוק שמירת הניקיון, כי לפעמים אנחנו רואים סביב אדם כזה, סביב הומלס כזה, בקבוקים מתגלגלים, כל מיני דברים אחרים, סמרטוטים וכו'; אבל יהיה מגוחך שחברה תעמיד לדין אדם שגר ברחוב על זה שהוא לכלך את המדרכה על-ידי זה שהוא הניח שם את בקבוק השתייה הריק.

אברהם פורז: ולכן, מתוך דאגה אמיתית לטיפול בבעיה, הצעתי להפוך את הלינה ברחוב לעבירה פלילית, ואני אומר: כן, גם מתוך רצון שלנו שהרחובות שלנו יהיו אסתטיים למראה.

אברהם פורז: אתה לא יכול, מצד אחד, לצבוע את הבתים ולשים עציצים ולעשות גינות ולעשות גינון ולעשות כל מיני דברים שמייפים את הסביבה, ומצד אחר, להשלים עם זה שאתה עובר, ואנשים מתגלגלים שם וישנים שם ברחובות.

אברהם פורז: לכן, מתוך דאגה אמיתית לאותם אנשים שלנים ברחובות, שהם עצמם קורבנות של עצמם, שאני רוצה להציל אותם מידי עצמם, וחלק מהם זקוקים לטיפול, רפואי, נפשי ואחר – הצעתי להפוך את הלינה ברחוב לעבירה פלילית.

אברהם פורז: אני מניח, שכאשר הצעת החוק תגיע בקריאה מוקדמת וכו', עוד תהיה לנו הזדמנות לדבר, אבל חשבתי שזאת ההזדמנות להסביר את העניין.

אברהם פורז: תודה רבה.

נואף מסאלחה: תודה.

נואף מסאלחה: רשות הדיבור לחבר הכנסת תאופיק חטיב, ואחריו – לחבר הכנסת אפי אושעיה.

תאופיק חטיב: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אנחנו דנים במותם של חסרי בית, וכאן יש לנו בית מחוסר דיירים.

שבח וייס: זה נחמד.

תאופיק חטיב: אני מכיר 60,000 תושבים שנמצאים באזור אחד, והם חסרי בית.

תאופיק חטיב: אני מכיר 60,000 שמתגוררים באוהלים ובצריפים, וכאשר הם מנסים לשים מסביב לצריף כמה בלוקים, למנוע את הסחף של הצריף בעת צרה, הורסים להם את הצריף ורושמים שם בעיתונות: הריסת בית.

תאופיק חטיב: אומרים: 6,000 בתים בנגב עומדים להריסה.

תאופיק חטיב: אגב, מי ששומע את המשפט הזה מתחיל לעשות חישובים כלכליים כמה עלו הבתים האלה שהולכים להרוס אותם, והוא לא יודע שאפשר להרוס אותם בתוך חמש דקות.

תאופיק חטיב: שמונה חתיכות פח מכל צד, עם חמישים מסמרים – זה הבית.

תאופיק חטיב: כשאומרים "הריסת בית", כולם חושבים שאנשים מתגוררים שם בחדרים, עם מיזוג אוויר, מים, חשמל.

תאופיק חטיב: אין בתים ואין מים ואין חשמל.

נסים דהן: טלוויזיה יש?

תאופיק חטיב: גם טלוויזיה לא.

נואף מסאלחה: ונניח – – – אסור?

תאופיק חטיב: 60,000 תושבים במדינת ישראל, לקראת שנת 2000, בדיוק באמצע חגיגות היובל – –

נואף מסאלחה: תיכף ישאל גם אם יש טלפון, כי הם מנותקים מהעולם.

תאופיק חטיב: – – נמצאים בתוך המדבר, כאשר המרחק של צינור המים הקרוב ביותר לבתים הוא כ-3 קילומטרים במקרה הטוב.

תאופיק חטיב: אלה אנשים חסרי בית, חסרי יכולת, חסרי כול.

תאופיק חטיב: ומה החטא שהם חטאו ושבגללו הם כאלה?

תאופיק חטיב: – פשוט רצו לשמר את צורת חייהם, אבל רצו לגור בבתים.

נואף מסאלחה: וכשחבר הכנסת פורז רוצה להעביר את החוק, עוד יגידו להם שהם משוטטים ברחובות ויעצרו אותם.

תאופיק חטיב: אין רחובות שם.

תאופיק חטיב: הוא צריך לרשום: משוטטים במדבר.

שבח וייס: הנושא שמעלה חבר הכנסת חטיב הוא מאוד חשוב, אבל אלה שני נושאים נפרדים.

שבח וייס: ההצעות המקוריות היו על החבר'ה עם הבקבוקים, אף שאתה מעלה נושא חשוב פי כמה וכמה.

תאופיק חטיב: האמת היא שרציתי לנצל את הנושא של חסרי בית ולהסביר ש"חסר בית" הוא לא רק אותו אדם שנמצא בגוש-דן, וגם עליו כואב הלב, אבל בגוש-דן אפשר למצוא בודדים, עשרות, אולי מאות בכל הארץ, אם בכלל.

שבח וייס: כבר לא, רובם טופלו.

תאופיק חטיב: אבל בנגב ל-60,000 אסור לבנות.

תאופיק חטיב: למה? – אין היתרים.

תאופיק חטיב: למה אין היתרים?

תאופיק חטיב: – כי אין תוכנית מיתאר.

תאופיק חטיב: למה אין תוכנית מיתאר?

תאופיק חטיב: – כי המדינה, ממשלות ישראל למיניהן, מאז 1948 עד היום, לא מאשרות תוכנית מיתאר ליישובים האלה.

תאופיק חטיב: למה?

תאופיק חטיב: – כי רוצים לקבץ אותם בחמישה יישובים, רוצים לעשות חמישה גטאות לאותם אנשים, ולשים אותם שם.

תאופיק חטיב: רק עכשיו דיברנו על האבטלה בכסייפה, ברהט ובכל היישובים.

תאופיק חטיב: אז עוד חמישה יישובים שבהם יש אבטלה – מה יכול להיות?

תאופיק חטיב: תודה רבה.

נואף מסאלחה: תודה.

נואף מסאלחה: רשות הדיבור לחבר הכנסת אפי אושעיה, ואחריו – לחברת הכנסת תמר גוז'נסקי.

שבח וייס: קוראים לזה: קיבוץ פזורה.

תאופיק חטיב: קיבוץ גלויות.

שבח וייס: בנתניה יש מחוסרי בית?

שבח וייס: בחיפה לא ראיתי אפילו אחד.

אפי אושעיה: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, בהמשך לשאלתו של חבר הכנסת וייס אני רוצה לומר, שבנתניה יש בודדים.

אפי אושעיה: הם בודדים והם חסרי בית לא משום שלא מצאו להם פתרונות, אלא משום שהם לא מצאו פתרון לעצמם.

אפי אושעיה: אנשים עם בעיות שכרות, במצב סוציאלי קשה מאוד; אבל לו רצו לדאוג לעצמם, הם היו יכולים.

אפי אושעיה: אדוני היושב-ראש, קיבלתי לפני כמה שעות את דוח מבקרת המדינה, שהוא ספר עב-כרס, ואני רואה בדוח מבקרת המדינה שמתפרסם היום התייחסות לתקציב 1997 במשרד הבינוי והשיכון, ומדובר פה על תקציב בנייה להשכרה.

אפי אושעיה: מה אומרת המבקרת?

אפי אושעיה: היא אומרת דבר שנדהמתי לקרוא אותו; ואני מעולם לא דיברתי, במליאה או במקום אחר, נגד חרדים או נגד דתיים.

אפי אושעיה: אני חושב שהם אזרחים שווי זכויות, ומגיע להם שימצאו פתרונות לצרכים שלהם, כמו שמוצאים פתרונות לצרכים של החילונים.

אפי אושעיה: אבל אני נדהם.

אפי אושעיה: חבר הכנסת דהן, ידידי, אני רוצה שתקשיב מה כותבת מבקרת המדינה.

נסים דהן: באיזה עמוד, בבקשה?

נסים דהן: אני אוכל לקרוא אתך ביחד.

אפי אושעיה: בעמוד 136: התקציב וייעודו.

אפי אושעיה: אומרת מבקרת המדינה: כאמור, התקציב לבנייה להשכרה בסך 170 מיליון ש"ח.

אפי אושעיה: הקציבו 170 מיליון ש"ח לבנייה להשכרה, והתקציב הזה מיועד לרכישה או לבנייה של דירות לכלל האוכלוסייה הזכאית לדירות בשכירות, זאת אומרת, בלי הבדל – ערבים, יהודים, נוצרים או אחרים, ובוודאי חרדים או חילונים או דתיים אחרים.

אפי אושעיה: בפועל ייעד המשרד את כל התקציב לבניית דירות להשכרה עבור המגזר החרדי בלבד.

אפי אושעיה: עכשיו, יכול להיות שיש בעיות לחרדים וצריך לתת להם פתרונות, ויכול להיות שהתקציב הזה היה צריך ללכת כולו אליהם.

אפי אושעיה: אבל תבואו לכנסת, תודיעו, יש ספר תקציב, תקבלו החלטה שהשנה דואגים רק לחרדים ובשנה הבאה דואגים רק לאזרחים אחרים.

נסים דהן: אני מתפלא עליך, חבר הכנסת אפי אושעיה.

נסים דהן: אתה עולה חדש?

נסים דהן: כשמדובר על התקציב הזה פה, בספר התקציב כולם ידעו שמדובר בבנייה רק לחרדים.

אפי אושעיה: לא נכון.

אפי אושעיה: לעניין התקציב, חבר הכנסת דהן, תקשיב.

אפי אושעיה: לעניין התקציב אומרת מבקרת המדינה: "לעניין התקציב העיר היועץ המשפטי לממשלה, בחוות הדעת מאוגוסט 1997, לאמור: 'יש לזכור כי הקצאה לעניין בחוק התקציב, במסגרת תקציב משרד הבינוי והשיכון, אינה לתלמידי ישיבה דווקא'".

נסים דהן: נכון.

אפי אושעיה: היועץ המשפטי לממשלה אומר שזו אינה לתלמידי ישיבה בלבד, "אלא לנזקקים בכלל".

אפי אושעיה: לפיכך, ייעוד כל המכסה לתלמידי ישיבה בלבד, אומר היועץ המשפטי לממשלה, "מעורר בעיה קשה של אפליה".

אפי אושעיה: דעה זו תואמת את דעתו של משרד מבקר המדינה.

נסים דהן: נכון.

אפי אושעיה: עכשיו, חברי, חבר הכנסת דהן, אם תדפדף שני עמודים לאחור תמצא שמבקרת המדינה מותחת ביקורת על הממשלה שלא גילתה גילוי נאות לפני חברי הכנסת שנחתם הסכם קואליציוני מהסוג הזה ולא דווחה לכנסת האמת לאמיתה על כך שנעשה הסכם קואליציוני, שמועצת גדולי התורה התנתה, כך אומרת מבקרת המדינה, את השותפות הקואליציונית בלקיחת התקציב ומסירתו לאוכלוסייה שלה היא אחראית.

שבח וייס: מי היה שר האוצר?

אפי אושעיה: שר האוצר היה נאמן.

שבח וייס: ב-1997?

אפי אושעיה: בסוף 1997 היה נאמן.

שבח וייס: – – –

אפי אושעיה: תראה, חבר הכנסת וייס, אני לא רוצה לעשות מחלוקת פוליטית.

אפי אושעיה: הרי אנחנו לא נקיים, מפלגת העבודה שלנו.

שבח וייס: – – –

אפי אושעיה: כן, אבל אני זוכר שבסיכומים הקואליציוניים היו הבטחות של ערב בחירות שאנחנו נתנו לחרדים בטבריה.

אפי אושעיה: היתה אז תורנות מי מוצא חן בעיני החרדים יותר.

אפי אושעיה: אבל לקחת את כל התקציב, את כולו, בלי יוצא מן הכלל, 170 מיליון שקל, ולמסור אותו רק לאוכלוסייה מסוג אחד, זו כבר לא אפליה מתקנת, זו אפליה כלפי אלה שהם חסרי בית.

אפי אושעיה: אני אומר, שצריך לדאוג לחרדים, אבל בוודאי גם לאחרים.

אפי אושעיה: תודה.

נואף מסאלחה: תודה.

נואף מסאלחה: חברת הכנסת תמר גוז'נסקי.

נואף מסאלחה: אחריה – חבר הכנסת יורי שטרן.

תמר גוז'נסקי: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, הנושא של דרי הרחוב לא ייפתר לפי הצעת החוק שסיפר לנו עליה חבר הכנסת פורז.

תמר גוז'נסקי: דרי הרחוב הם תופעה חברתית.

תמר גוז'נסקי: חלק מהם אכן אלכוהוליסטים, חלק מהם סובלים מבעיות נפשיות, חלק מהם עזבו את הבית מסיבה א', ב' או ג'.

תמר גוז'נסקי: לכן צריך להתייחס אליהם כאל בעיה חברתית.

תמר גוז'נסקי: אני חושבת, שכל ניסיון להדביק לאנשים האלה תו של עבריינים פליליים הוא פשוט צעד של שבעים נגד רעבים, של חזקים נגד חלשים.

תמר גוז'נסקי: אין שום יסוד, לא מוסרי ולא חברתי, להצעה זו של חבר הכנסת פורז.

תמר גוז'נסקי: הבעיה של הדיור בארץ היא כמובן לא של דרי הרחוב, אבל בהחלט, אחרי הרעש הציבורי שקם בין היתר גם בדיונים שהיו בכנסת, נמצאו כמה וכמה פתרונות גם מוסדיים, גם ממשלתיים-עירוניים וגם פתרונות ביוזמה אישית.

תמר גוז'נסקי: אני לפחות מכירה את הפתרון ביפו, כשעורך-דין בעל רגישות ביקש מהעירייה מקלט עירוני וצייד אותו במיטות.

תמר גוז'נסקי: כל לילה פותחים את המקלט, מי שרוצה נכנס ללון, מי שמעוניין שלא לישון ברחוב אלא בתוך הבית, ישן במקלט.

תמר גוז'נסקי: בכל ערב מתגודדים שם חסרי בית כאלה, דרי רחוב שבאים ולנים.

תמר גוז'נסקי: זה מלמד, שבהשקעה יחסית קטנה אפשר היה לפחות להבטיח להם שבלילה תהיה להם מיטה.

תמר גוז'נסקי: מזה הבעיה שלהם לא נפתרה, כלומר, הבעיה בכללותה לא נפתרה, אבל אנשים לא מוכרחים למות מקור.

תמר גוז'נסקי: כשהנושא הזה עלה היתה בעיה של חורף והגופה התגלתה בבוקר כשהיתה קפואה.

תמר גוז'נסקי: אני מבקשת להוסיף לנושא הזה ברוח הדברים שדיבר חבר הכנסת אפי אושעיה.

תמר גוז'נסקי: חברי הכנסת, אנחנו דנים לא אחת בנושא של זכאות לדיור ציבורי.

תמר גוז'נסקי: אתם יודעים מה צריכה לעבור משפחה עד שהיא מקבלת את התואר "זכאית לדיור ציבורי"?

תמר גוז'נסקי: – בערך מה שצריך לעבור ילד עד שהוא מקבל את התואר "ילד בסיכון".

תמר גוז'נסקי: זאת אומרת, המצב צריך להיות קטסטרופלי, לא סתם מצב.

תמר גוז'נסקי: מצב של מחלות, מצב של התמכרות לסמים, הרבה ילדים, ילדים נכים.

תמר גוז'נסקי: בקיצור, מצב איום ונורא, עד שמישהו מקבל את התואר הזה שהוא זכאי לדיור סוציאלי.

שבח וייס: את יודעת כמה אנשים מתפרנסים מהבודקים האלה?

תמר גוז'נסקי: ולא ייאמן שבמדינת ישראל הגדולה והחזקה עם כל המיליארדים שלה, במדינת ישראל הגדולה והחזקה, עומדות בתור 2,000 משפחות.

תמר גוז'נסקי: מבקרת המדינה חזרה ואישרה את המספר הזה ואני לא יודעת אם הוא נכון להיום, יכול להיות שהיום הוא כבר גדול יותר.

תמר גוז'נסקי: ל-2,000 משפחות המדינה כבר אמרה כן, מגיע לכן דיור סוציאלי, אך הן לא מקבלות את הדירה, לא שוכרים להן את הדירה, לא רוכשים את הדירה עבורן ולא מוצאים להן פתרון דיור.

תמר גוז'נסקי: עכשיו סיפר חבר הכנסת אפי אושעיה, שכאשר סוף-סוף החליטו לבנות דירות להשכרה וכאשר החליטו לרכוש דירות כדי לפתור בעיות מצוקה, התור הזה לא קטן, כי לא רכשו דירות עבור המשפחות האלה ולא פתרו את אחת הבעיות שלהן.

תמר גוז'נסקי: סימנו מראש פתרונות רק לאוכלוסייה חרדית, לרבות כאלה שלא היו עומדות בשום קריטריון אילו עמדו בתור הרגיל, כאלה שעוד לא התחתנו ועוד לא הקימו משפחה.

תמר גוז'נסקי: ואם זו לא שערורייה, אז אני כבר לא יודעת מה זו שערורייה.

תמר גוז'נסקי: אנחנו מדברים על דיור, ואנחנו צריכים גם לזכור את אלפי המשפחות האומללות האלה, שמשרד השיכון הקשיח את לבו והשאיר אותן במצוקתן הנוראה והאיומה, לקח את הכספים ונתן אותם לאנשי שלומו.

תמר גוז'נסקי: זה דבר מחפיר ביותר מצד מי שממלא תפקיד ציבורי.

תמר גוז'נסקי: תודה.

נואף מסאלחה: תודה.

נואף מסאלחה: חבר הכנסת יורי שטרן.

נואף מסאלחה: אחרון – חבר הכנסת נסים דהן.

יורי שטרן: כבוד היושב-ראש, חברי הכנסת, לפני כעשר שנים נסעתי במשלחת לארצות-הברית, שרוב משתתפיה היו כתבים כלכליים של העיתונות הכתובה ושל הרדיו והטלוויזיה הישראלית.

יורי שטרן: אני זוכר, שברוב המפגשים שלנו עם אנשי עסקים, עם כלכלנים אמריקנים ועם נציגי הקהילה היהודית, הם הציגו את הישגי המשק האמריקני ואנחנו דיברנו על המשק הישראלי.

יורי שטרן: דבר אחד היה תמיד לטובתנו, וזה היה עניין ההומלסים, מחוסרי הדיור.

יורי שטרן: בסוף כל ויכוח שבו השוו את הכלכלה האמריקנית החופשית לכלכלה הישראלית הסוציאליסטית למחצה, אמרו הישראלים: אבל לפחות לא הגענו לתופעה המבישה הזאת המבזה את החברה, שנקראת "מחוסרי דיור".

יורי שטרן: והנה אנחנו דנים בתופעה הזאת פה בכנסת, וזו תופעה שאנו יודעים עליה, שומעים עליה, ואיש כבר לא מזדעזע כשהוא עובר ברחוב ורואה אדם ששוכב על המדרכה או על מדרגות הבית ולן שם.

יורי שטרן: אף אחד לא צועק, אף אחד לא קורא למשטרה, אף אחד לא מושיט יד לעזור.

יורי שטרן: לא כולם, אבל רובנו לא מושיטים יד.

יורי שטרן: אנחנו התרגלנו לתופעה הנוראית הזאת, אנחנו התרגלנו לכך שמדי חודש מודיעים בחדשות על כך שמחוסר דיור מת, מחוסר דיור נדקר למוות, מחוסר דיור הובא ללא הכרה לבית-חולים וכדומה.

יורי שטרן: איך הגענו לזה, למה הגענו ומה צריכים לעשות?

יורי שטרן: היות שהתופעה היא יחסית חדשה לחברה, אני חושב שאנחנו עוד לא שכללנו את כל הכלים שעומדים לרשותנו להתמודדות עמה.

יורי שטרן: וכבר דובר פה על כך שזה מלווה בכל מיני תופעות שליליות אחרות: באלכוהוליזם, בשימוש בסמים, במחלות נפש.

יורי שטרן: כל מכלול הבעיות שלנו, כל הליקויים בטיפול בכל התופעות האלה – בזה שאין לנו מספיק מקלטים לאלכוהוליסטים, ואין לנו מספיק מוסדות לגמילה למשתמשים בסמים, ואין לנו מספיק מוסדות לטיפול בחולי נפש.

יורי שטרן: כל התופעות האלה יחד, כל הליקויים בטיפולים האלה מביאים לכך, שבסוף מסתובב אדם ברחוב ואין לו קורת גג, והוא לפעמים מת ברחוב, וזה מוות של כלבים.

יורי שטרן: הדבר הראשון שצריכים לשכלל פה בשביל להתמודד עם התופעה הזאת – זה באותם כלים, באותם תחומים שקיימים, אבל צריכים להשקיע בזה.

יורי שטרן: במשרד העבודה והרווחה ובמשרד הבריאות יש תוכניות שלא מקבלות מספיק תקציב.

יורי שטרן: התקציבים הם בסך הכול קטנים מאוד לעומת התופעה הנוראית הזאת.

יורי שטרן: והמישור השני הוא בעיות החברה, בעיות הקליטה.

יורי שטרן: כמחצית ממחוסרי הדיור לפחות הם עולים חדשים.

יורי שטרן: זאת תוצאה של קליטה לא טובה של אנשים שהם מקרים קשים בכל המובנים, ולמערכת אין תשובות ואין מענה לגביהם.

יורי שטרן: עניין הדיור, הדיור הציבורי:

יורי שטרן: אנחנו צריכים לראות בתופעה הנוראית הזאת של מחוסרי דיור ציון נמוך לתפקוד מערכות רווחה, מערכות קליטה ומערכות דיור במדינת ישראל.

יורי שטרן: אומנם עדיין לא מדובר במספרים גדולים, אבל זה ביטוי נוראי ובולט לעין לליקויים במערכות השונות, ורק במכלול של הבעיות האלה אנחנו יכולים למצוא פתרון.

נואף מסאלחה: תודה רבה.

נואף מסאלחה: חבר הכנסת נסים דהן, ואחרון הדוברים – חבר הכנסת דהאמשה.

שבח וייס: יש עוד נושאים?

נואף מסאלחה: יש חצאי נושאים.

נואף מסאלחה: יש שאילתות לסגן שר החינוך, ואני רואה שיש רק שני חברי כנסת.

נואף מסאלחה: יש שתי הצעות לסדר-היום, וחברי הכנסת המציעים אינם.

אפי אושעיה: אדוני סגן השר נמצא.

נואף מסאלחה: אני לא רואה את חברי הכנסת בשארה ופנחסי.

נואף מסאלחה: חבר הכנסת דהן, בבקשה.

נסים דהן: תודה, אדוני היושב-ראש, על שנתת לי את האפשרות להביע את דעתי בנושא, לפנים משורת הדין.

נסים דהן: אני מודה לך.

נסים דהן: ידידי חברי הכנסת, התופעה שדיברנו עליה כאן היא בעצם תופעה נפוצה מאוד, לצערנו הרב, בעולם המערבי – אם קוראים לזה הומלס באמריקה, או קלושאר בצרפת.

שבח וייס: הוא הולך ברחוב ושר.

שבח וייס: כולו שר.

נסים דהן: אני חושב שהתופעה הזאת גם לא היתה ידועה בארצנו ובמדינתנו הקטנה.

אפי אושעיה: רחמנים בני רחמנים.

נסים דהן: לצערנו הרב, הנגע הזה פשה גם במדינת ישראל.

נסים דהן: אני חושב שדווקא הנגע הזה הוא לא בתחום המצוקה, הוא יותר בתחום הפסיכולוגיה או הפסיכיאטריה.

נסים דהן: אבל יש תופעה שהיא בתחום המצוקה, ובזה אנחנו מצווים לטפל.

נסים דהן: מחנות האוהלים שהיינו עדים להם זה סגנון של מחוסרי דיור, מחנות של זוגות צעירים שנבנים בכיכר העיר או לא רחוק מבניין הכנסת.

נסים דהן: היה מחנה כזה שהחזיק מעמד די טוב, כמעט שנתיים, עד שמצאו את הדרך לטפל בו, לדעתי לא בצורה הכי נכונה.

נסים דהן: הסגנון של מבשרת-ציון – של אותם זוגות צעירים שפלשו למרכז קליטה – המראות לא היו הכי נעימים כאשר באו לפתור את הבעיה, ועד היום לא פתרו את הבעיה.

נסים דהן: אלה בעיות של מחוסרי דיור כתוצאה ממצוקה בחברה הישראלית.

נסים דהן: המקרים שהזכירו קודמי – מתחום הפסיכיאטריה או הפסיכולוגיה – אלה בעיות שלא נוכל לטפל בהן בתחום המצוקה, שם אין בעיה של מצוקה לאותם הומלסים או קלושארים, או אלה שישנים בכוונה תחילה על ספסל בגן העיר, בדרך כלל לא בגלל בעיות של מצוקה.

נסים דהן: אבל זוגות צעירים שבאמת מחפשים קורת גג, שבאמת מחפשים ארבעה קירות כדי לבנות חיי משפחה תקינים, ולא מצליחים, עליהם אנחנו צריכים לתת את הדעת.

נסים דהן: חברי חבר הכנסת אפי אושעיה עשה טעות כשציטט כאן מדוח מבקר המדינה, כשעשה הכללה מאוד קשה, כשאמר חרדים – אפילו זה לא כתוב בדוח מבקר המדינה; הנושא ידוע.

נסים דהן: דיברנו על זה בוועדת כספים, חברי חבר הכנסת דהאמשה יודע שאנחנו עיכבנו את התקציב לדירות להשכרה.

נסים דהן: כשאני אומר אנחנו – חברי הכנסת מש"ס – הבענו התנגדות מהסיבה הפשוטה, ביקשנו קריטריונים.

נסים דהן: היועץ המשפטי חיווה את דעתו.

נסים דהן: אני מקווה שהנושא הזה יבוא על פתרונו מבחינה חוקית וגם מבחינת הלגיטימיות, גם מבחינה ציבורית.

נסים דהן: אני מבין גם את הצד שכנגד, שמבקשים דיור להשכרה למגזר מסוים אחרי ש-50 שנה 120,000 דירות להשכרה לא נפתחו בפניהם, לא יכלו להשתכן בהן.

נסים דהן: 50 שנה 120,000 דירות של "עמידר" לא היו פתוחות למגזר החרדי.

נסים דהן: אדם חרדי מבני-ברק או מירושלים לא היתה לו דירת "עמידר".

נסים דהן: אם באים קצת לתקן ולמצוא פתרונות בסגנון של תיקון מעוות, יש מקום לזה.

נסים דהן: אני לא אומר שבדיוק צריך לעשות את זה בדרכים האלה.

אפי אושעיה: לא אמרתי שאין מקום.

נסים דהן: אני מסכים אתך, אולי לא בדיוק הדרכים האלה שננקטו היו צריכות להינקט.

נסים דהן: בהחלט יכול להיות.

נסים דהן: עובדה שאנחנו בוועדת הכספים התנגדנו לתקציב הזה, אבל זה לא היה סוד, כולם ידעו שיש תקציב כזה.

נסים דהן: לכן, חברי חברי הכנסת, זוהי המצוקה האמיתית של חסרי הדיור, של אלה שמבקשים קורת גג ולא מוצאים, לא אלה שלא רוצים קורת גג במתכוון.

נסים דהן: תודה רבה.

נואף מסאלחה: תודה לחבר הכנסת דהן.

נואף מסאלחה: חבר הכנסת עבד-אלמאלכ דהאמשה, אחרון הדוברים.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: כבוד היושב-ראש, חברי הכנסת, היום עסקנו בבעיות חברתיות בדיון הזה שנמשך כל היום.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: הבעיה הזאת היא לא פחות כואבת מהבעיות הקודמות שהועלו כאן, בין שזו אלימות ובין שזו מחוסרי דיור.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: עניין מחוסרי הדיור אשר מגיעים עד מוות, כשהחברה כולה והמדינה וכל הרשויות מסתכלות עליהם בעיניים – אני לא יודע איזה עיניים אפשר לתאר במקרה הזה – ומתעלמות מקיומם עד כדי כך שהם מוצאים את מותם בחוסר כול.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני לא מסכים אתך, חבר הכנסת דהן, שהבעיה היא פסיכולוגית.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: זו בעיה של אדם שלא מוצא מקום לגור בו.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: כל אדם, כל בר-דעת, שהיה מוצא מקום טוב יותר או נעים יותר או חם יותר מאשר ספסל בגן ציבורי, בוודאי היה בוחר לגור שם ולישון שם ולמצוא את הפרטיות שלו שם.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: לבוא ולהגיד: מה הם אשמים, יש להם נטייה ללכת למקומות האלה ולמות מקור, מרעב, מחום, ומכל מיני בעיות סביבתיות – אי-אפשר להעלות את זה על הדעת.

נואף מסאלחה: יש כאלה שאשמים, חבר הכנסת דהאמשה.

נואף מסאלחה: אני לא רוצה להתערב בדיון.

נואף מסאלחה: יש אנשים שיורים בעצמם – – –

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אדוני היושב-ראש, יורים בעצמם בשעת מצוקה; התאבדות, זה משהו אחר.

נואף מסאלחה: אף אחד לא הולך ועוזב את הבית והופך למחוסר דיור.

נואף מסאלחה: יש כאלה – – –

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני לא מוכן לקבל, שאדם שיש לו אפשרות אחרת או פתרון אחר טוב יותר או סביר יותר, בוחר דווקא ללכת וללון על ספסל בגן העצמאות.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: בזה לא תשכנעו אותי.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני רוצה לומר, שהעניין הזה מהווה תעודת עניות, כתם על מצחה של החברה שקוראת לעצמה חברה מודרנית וחברה חדשה; בכלל, לכל החברות שבהן מתרחשים דברים כאלה, והן לא חסרות גם במדינות הנקראות מתקדמות ביותר, אם זה באירופה ואם זה בארצות-הברית.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני רוצה להעלות פה זיכרון אחד.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אנחנו רגילים לכנות את המדינות שקדמו לנו ואת המדינות של ימי הביניים מדינות מפגרות.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: תראו מה היה בתחום הזה, בתחום החברתי והטיפולי.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: הח'ליף המוסלמי עומר אבן-אלחאטב הלך יום אחד ומצא אדם פושט יד ומבקש נדבות.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: הוא שאל את האיש: מי אתה ולמה אתה פושט יד?

עבד-אלמאלכ דהאמשה: הוא אמר לו: הגעתי לאן שהגעתי לאחר שהייתי צעיר ועבדתי; עכשיו אני אדם זקן, לא מסוגל לעבוד ולפרנס את עצמי.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: היתה החלטה אופרטיבית מייד, הח'ליף הלך לשר האוצר שלו ואמר לו: לאדם הזה ולאלה שכמותו תנהיג דמי חיים בכל חודש, שלם להם את דמי החיים שלהם כי אנחנו חייבים להם – – –

נואף מסאלחה: דמי מחיה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: דמי מחיה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אנחנו חייבים להם את הסכום הזה כל עוד הם חיים.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: לא יכול להיות שאכלנו את הכוח ואת המרץ שלו כל עוד הוא היה צעיר ועבד במדינה שלנו, ועכשיו, כשהוא זקן ואיננו מסוגל לעבוד ולפרנס את עצמו, נעזוב אותו לנפשו.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: לגמרי במקרה באותו סיפור היסטורי ידוע היה מדובר באדם יהודי.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני רוצה לסכם את הדברים בערבית לאלה שעוקבים אחרינו מהבית, דקה אחת.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: (נושא דברים בשפה הערבית; להלן תרגומם לעברית: רבותי המאזינים, נושא הדיון הערב מבימת הכנסת מתמקד רובו ככולו בסוגיות החברתיות, ובכללן הן בעיות של אלימות בתוך המשפחה, והן בעיות שאינן באות לידי ביטוי במקום אחד ספציפי.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: ציינתי בעבר, כי נושא זה מהווה עדות, בל נאמר עדות להתנהגות רעה, כי אם תעודת עניות, מן הסוג המאוס ביותר בעיני כל המדינות, אשר רואות עצמן כמדינות מתקדמות ונאורות.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: תעודת עניות המעוררת ביקורת ונוהגת ברוח המדינות שהיו בתקופות עברו ובימי הביניים, מדינות מפגרות ביותר בתחום זה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: הצבעתי על המעשה בגבר היהודי הזקן, אשר נהג לבקש מן האנשים להובילו אל העיר מדינה, שם פגש בו עומר אבן-אלחטאב, שביקש לכלכל אותו ואת שכמותו מאוצר המדינה של המוסלמים, למען ידאגו לכל מי שאין ידו משגת למחייתו וכדי שיהא לו מקור פרנסה, שישמור על כבודו ועל זכותו לחיות בכבוד.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: שלום לכם וברכת האל עליכם.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: )

נואף מסאלחה: תודה רבה, חבר הכנסת דהאמשה.

נואף מסאלחה: תם הדיון בנושא.

נואף מסאלחה: היות שלא היו הצעות סיכום בנושא, אנחנו לא מצביעים.

נואף מסאלחה: אנחנו עוברים לשאילתות ותשובות של סגן שר החינוך, התרבות והספורט.

נואף מסאלחה: איך אתה מרגיש לגבי המשחק של בית-שאן עם "בית"ר"?

נואף מסאלחה: אני לא אומר את זה סתם, אני אוהד "מכבי תל-אביב".

נואף מסאלחה: אסור לך להתייחס בגלל ועדת חקירה?

נואף מסאלחה: סגן השר ישיב על שאילתא מס' 2747, של חבר הכנסת אפי אושעיה.

נואף מסאלחה: הנושא הוא: הוצאת תלמידי אליכין מבית-הספר בכפר-ויתקין.

נואף מסאלחה: חבר הכנסת א' אושעיה שאל את שר החינוך, התרבות והספורט ביום כ' באדר התשנ"ח (18 במרס 1998): זה 30 שנה לומדים ילדי אליכין בבית-הספר הממלכתי בכפר-ויתקין.

נואף מסאלחה: לאחרונה הודיע ראש מועצת אליכין לוועד ההורים על כוונת מועצת עמק-חפר להוציא את ילדי אליכין מבית-הספר בכפר-ויתקין לבית-הספר באביחיל.

נואף מסאלחה: רצוני לשאול: 1.

נואף מסאלחה: מדוע מועברים הילדים לבית-הספר החדש?

נואף מסאלחה: 2.

נואף מסאלחה: מדוע נעשה המהלך ללא התייעצות עם ההורים?

נואף מסאלחה: 3.

נואף מסאלחה: מדוע לא יוקפא המהלך עד למציאת פתרון למחלוקת עם ההורים?

משה פלד: 1.

משה פלד: במטרה להגדיל את בית-הספר באביחיל, החליטה המועצה האזורית עמק-חפר להעביר אליו את ילדי היישוב אליכין.

משה פלד: בית-הספר באביחיל אינו נופל ברמתו הפדגוגית מבית-הספר בכפר-ויתקין.

משה פלד: 2.

משה פלד: כל נושא ההתייעצות עם ההורים בעניין העברת התלמידים חל על המועצה האזורית.

משה פלד: משרד החינוך נענה במקרה דנן לבקשת המועצה האזורית.

משה פלד: 3.

משה פלד: בישיבה שהתקיימה ביום כ"ד בניסן התשנ"ח, 20 באפריל 1998, הוחלט לדחות את ההחלטה בשנה ולהמשיך את הרישום כרגיל.

משה פלד: הנושא ייבחן מחדש לקראת שנת הלימודים התש"ס.

נואף מסאלחה: שאלה נוספת לחבר הכנסת אפי אושעיה.

אפי אושעיה: אדוני סגן השר, אני מבקש להודות לך על התשובה.

אפי אושעיה: רציתי להבהיר שלא היתה לי פה תלונה או תהייה לראש המועצה האזורית עמק-חפר, נחום איצקוביץ, שהוא איש יוצא מן הכלל ובסך הכול רצה לדאוג לתושבי האזור שלו.

אפי אושעיה: אני שמח – – –

משה פלד: הוא גם משקיע רבות בחינוך.

אפי אושעיה: זה נכון, ובהצלחה מרובה.

אפי אושעיה: תושבי אליכין הרגישו פגועים והתחילו לעשות לזה השלכות עדתיות ואחרות, כאילו מרחיקים אותם מבית-הספר, בעוד זה עניין גיאוגרפי.

אפי אושעיה: אני שמח שנמצא פתרון בשנה הזאת.

אפי אושעיה: אני רק מציע, אדוני השר – – –

נואף מסאלחה: סגן השר, הוא מועמד לשר.

אפי אושעיה: אני מאחל לו שיהיה שר.

אפי אושעיה: אני מקווה שמשרד החינוך ילווה בשנה הבאה את המעבר, כדי שהרגשת התסכול של התושבים לא תבוא לידי ביטוי בשנה הבאה.

אפי אושעיה: תודה רבה.

אפי אושעיה: חבר הכנסת ש' שמחון שאל את שר החינוך, התרבות והספורט ביום כ' באדר התשנ"ח (18 במרס 1998): "דרור" הוא בית-ספר אזורי, שנפתח בהתשנ"ו.

אפי אושעיה: במהלך התשנ"ו והתשנ"ז נערכו ועדות השמה ו-41 תלמידי ח' וט' הושמו לחינוך מיוחד.

אפי אושעיה: כיתות מיוחדות לא נפתחו בשנה זו בשל העדר תקציב.

אפי אושעיה: רצוני לשאול: כיצד ייתכן שלמרות חוק חינוך מיוחד והחזר תקציב של 180 מיליון ש"ח לא נפתחות כיתות מיוחדות לחינוך מיוחד בבית-הספר "דרור"?

משה פלד: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול)

משה פלד: פרויקט נעל"ה חבר הכנסת ר' ברונפמן שאל את שר החינוך, התרבות והספורט ביום כ' באדר התשנ"ח (18 במרס 1998):

משה פלד: במסגרת פרויקט נעל"ה – נוער עולה לפני ההורים – מגיעים לארץ נערים מחבר העמים ללא הוריהם.

משה פלד: רצוני לשאול: 1.

משה פלד: מה הוא תקציב משרדך לטובת הפרויקט?

משה פלד: 2.

משה פלד: מה הוא המבנה הארגוני של הפרויקט?

משה פלד: 3.

משה פלד: מה הוא אחוז הנערים שמחליטים להשתקע בישראל?

משה פלד: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול)

משה פלד: 2.

משה פלד: החניכים משובצים בכ-120 כיתות בכ-75 מוסדות חינוך.

משה פלד: מינהלת נעל"ה, הפועלת במסגרת "האגודה לקידום החינוך", ושזכתה במכרז להפעלת התוכנית, מפעילה את החלקים הבאים: מיון החניכים בחוץ-לארץ, השמת חניכים במוסדות החינוך, ליווי מקצועי בנוסף ומעבר לצוות החינוכי בבית-הספר, טיפול בבוגרי נעל"ה, קיום סמינרים, ימי עיון ותוכניות ייחודיות לחניכי נעל"ה, לצוותי החינוך ולבוגרים.

משה פלד: הסוכנות היהודית מופקדת על איתור החניכים המועמדים לתוכנית ועל קשר עם ההורים בחוץ-לארץ במהלך התוכנית.

משה פלד: לשכת הקשר מטפלת במיון הקונסולרי.

משה פלד: 3.

משה פלד: למעלה מ-90% מהחניכים מתאזרחים בישראל ונקלטים בארץ היטב.

משה פלד: כ-50% מההורים מגיעים לישראל בעקבות הבנים המשתתפים בתוכנית.

משה פלד: חבר הכנסת א' רביץ שאל את שר החינוך, התרבות והספורט ביום כ"ז באדר התשנ"ח (25 במרס 1998):

משה פלד: מנתונים שפרסמה הרשות למלחמה בסמים עולה, כי 31% מהסטודנטים בישראל משתמשים בסמים, וכי חלה עלייה במספר בני הנוער המשתמשים בסמים.

משה פלד: רצוני לשאול: 1.

משה פלד: מה הם הנתונים שבידי משרד החינוך לגבי בני נוער וסטודנטים בנושא זה?

משה פלד: 2.

משה פלד: אילו צעדים ננקטים לצמצום מספר המשתמשים בסמים בקרב הנוער?

משה פלד: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול)

משה פלד: 2.

משה פלד: מערכת החינוך מפעילה תוכניות מניעה ממוקדות בקרב גילאי חטיבות הביניים והתיכונים במגמה לחזק את התלמידים לבחור בחיים ללא שימוש בסמים.

משה פלד: השנה הגברנו את מעורבותם ואחריותם של התלמידים לנושא על-ידי הפעלת תוכניות עמיתים ומעורבות מועצות התלמידים.

משה פלד: בחודשים ספטמבר–דצמבר התשנ"ח השתתפו כ-5,000 תלמידים בסמינרים שהכשירו אותם לנושא.

משה פלד: התלמידים משתלבים לאחר מכן בתוכניות הבית-ספריות.

משה פלד: משרדנו מתכנן להגביר באופן מסיבי את מספרי התלמידים המקבלים הכשרות ומעורבים בתוכניות בית-ספריות.

משה פלד: עם זאת ברצוני להדגיש, שיש לגייס לשיתוף פעולה את כל הגורמים במדינה: אמצעי תקשורת, גורמים ממשלתיים וקהילתיים ובעיקר ההורים, משטרה, שירות מבחן וכו', כדי לפעול ביחד וליצור דה-לגיטימציה של שימוש בסמים בחברה הישראלית, דבר שהוא הכרחי ליצירת אווירה שתשפיע גם על החלטות בני הנוער.

משה פלד: חבר הכנסת א' רביץ שאל את שר החינוך, התרבות והספורט ביום כ"ז באדר התשנ"ח (25 במרס 1998): נמסר לי, כי ביום ראשון, י"ז באדר התשנ"ח, 15 במרס 1998, חוללו שלוש מערות קבורה בכביש 45, סמוך לבית-חורון, על-ידי אנשי רשות העתיקות.

משה פלד: רצוני לשאול: 1.

משה פלד: האם הדברים נכונים?

משה פלד: 2.

משה פלד: אם כן – מדוע חוללו הקברים, והאם יינקטו צעדים בעקבות המקרה?

משה פלד: 3.

משה פלד: האם הובאו העצמות לקבורה לידי נציג משרד הדתות?

משה פלד: 4.

משה פלד: מה ייעשה למניעת מקרים דומים בעתיד?

משה פלד: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול)

משה פלד: רשות העתיקות לא קיימה ואינה מקיימת שום חפירה ארכיאולוגית סמוך לבית-חורון.

משה פלד: חבר הכנסת א' רביץ שאל את שר החינוך, התרבות והספורט ביום כ"ז באדר התשנ"ח (25 במרס 1998):

משה פלד: לאחרונה פורסם על עלייה במספר בני הנוער החברים ב"כת השטן".

משה פלד: הדברים הגיעו עד כדי התאבדות של צעיר בן 19, ומקרים חמורים נוספים, ונאמר כי אף אחת מהרשויות לא מטפלת בנושא ("מעריב", י"א באדר התשנ"ח – 9 במרס 1998).

משה פלד: רצוני לשאול: 1.

משה פלד: מה ידוע למשרד החינוך על בני הנוער – ומספרם – החברים ב"כת השטן"?

משה פלד: 2.

משה פלד: כיצד נערך המשרד לטיפול בנושא?

משה פלד: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול)

משה פלד: לדעתם, לא קיימת קבוצה שניתן להגדירה כ"כת השטן" – קבוצה של מאמינים המגובשים סביב מנהיג כריזמטי שלילי.

משה פלד: בישראל מדובר בתופעות זניחות, קצרות טווח, אקראיות, של שימוש בסמלים הנתפסים כשייכים לכת זו.

משה פלד: בירורים נוספים שנעשו עם הרשויות המוסמכות – ראש מדור עבריינות נוער במשטרת ישראל, שירותי בריאות הנפש – העלו גם הם את שוליותה של התופעה.

משה פלד: נמסר לנו, כי קציני הנוער בכל תחנות המשטרה מגלים עירנות ורגישות לנושא, על מנת להדביר את ניצני התופעה.

משה פלד: על-פי המידע המעודכן שבידם, אין קבוצות של "כת השטן".

משה פלד: ממדי התופעה אינם בעלייה.

משה פלד: לטענת המשטרה, ה"סיפורים" המופיעים בעיתון מוגזמים ומנופחים ומתייחסים לבני נוער שנשרו ממסגרות חינוכיות ומפתחים התנהגות אנטי-סוציאלית.

משה פלד: הטיפול בבני נוער – 7% מקבוצת הגיל 18-16 – שאינם במסגרת חינוכית הינו באחריות משרד העבודה והרווחה – יחידות לקידום נוער, הפועלות במסגרת המחלקות לשירותים חברתיים ברשויות המקומיות.

משה פלד: אנשי המקצוע הנמנים עם שפ"י – 2,500 יועצים חינוכיים ו-1,500 פסיכולוגים חינוכיים – הונחו להתייחס לכל מתבגר אשר נמצא מעורב בפעילות זו כמתבגר במצוקה קשה.

משה פלד: ידוע לנו כי צעירים אלה הינם "בודדים, מיואשים וכועסים" והם עלולים להימשך להתנהגויות חריגות כשימוש בסמים, התנהגות עבריינית, התנהגות אלימה והתנהגות אובדנית.

משה פלד: שפ"י מנסה לאתר מתבגרים הנמצאים בסיכון גבוה, ותוך שיתוף פעולה עם גורמים טיפוליים נוספים בקהילה למנוע החמרה במצבם ולהפעיל תוכנית טיפולית שתסייע לשפר את תפקודם.

משה פלד: אין אנו מוצאים לנכון להקים ועדה מיוחדת לנושא.

משה פלד: הסיבות לכך הן: א.

משה פלד: קיימת ועדה בין-משרדית, בראשותו של הפסיכולוג הראשי, אשר בעזרת משרד הבריאות ומשטרת ישראל עוקבת אחר התופעה.

משה פלד: לדברי יושב-ראש הוועדה, חבריה לא נתקלו בשום תופעה חריגה.

משה פלד: בכל פעם שהנושא עלה, הסתבר כי מדובר במעשה קונדס או בהתנהגות "מופרעת" של בודדים; ב.

משה פלד: באגף שפ"י שבמטה משרד החינוך מצויים אנשי מקצוע מומחים.

משה פלד: בנוסף מועסקים על-ידי שפ"י באופן חלקי כמה אנשי אקדמיה: פרופסור אביגדור קלינגמן, אוניברסיטת חיפה; פרופסור דניאל ברטל, אוניברסיטת תל-אביב; פרופסור עמירם רביב, אוניברסיטת תל-אביב.

משה פלד: מומחים אלו מספקים ייעוץ להנהלת המשרד בכל הנושאים הקשורים לבריאות הנפש של התלמידים.

משה פלד: מומחי שפ"י ממליצים שלא לפתח תוכנית הסברתית בנושא ספציפי זה, שכן דווקא הניסיון לטפל בנושא משני עלול לעורר עניין, לגרות ולעורר רצון התנסות בקרב בני נוער המצויים במצוקה רגשית.

משה פלד: שפ"י ימשיך לגלות ערנות בנושא וינקוט טיפול נקודתי בעת הצורך.

משה פלד: חבר הכנסת ש' הלפרט שאל את שר החינוך, התרבות והספורט ביום כ"ז באדר התשנ"ח (25 במרס 1998):

משה פלד: בשבועות האחרונים פורסם בכלי התקשורת בהרחבה על-אודות אי-סדרים כספיים ברשות העתיקות.

משה פלד: כמו-כן פורסם, שרשות העתיקות מערימה קשיים על קבלנים שרוצים לבנות, ללא כל סיבה מוצדקת.

משה פלד: רצוני לשאול: 1.

משה פלד: האם נבדקו ההאשמות?

משה פלד: 2.

משה פלד: מה העלו תוצאות הבדיקה? 3.

משה פלד: האם חושבים במשרד החינוך להחליף את הנהגת רשות העתיקות?

משה פלד: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול)

משה פלד: 3.

משה פלד: השר בוחן בימים אלה את מכלול הנושאים הקשורים ברשות העתיקות, ויפעל בנושא המינויים כפי שנהוג ברשות.

משה פלד: חבר הכנסת ש' הלפרט שאל את שר החינוך, התרבות והספורט ביום כ"ז באדר התשנ"ח (25 במרס 1998):

משה פלד: עם כניסתך לתפקידך כשר החינוך דיברת פעמים מספר על בורות בקרב בני נוער בנושאים יהודיים בסיסיים, כגון "קריאת שמע" ועוד.

משה פלד: רצוני לשאול: 1.

משה פלד: מה ייעשה כדי שתהיה בקרב הנוער גישה חיובית לנושאים יהודיים?

משה פלד: 2.

משה פלד: האם נשקלת הכנסת מרצים מיוחדים בבתי-הספר, שיעבירו שיעורים בנושאים שייצרו בקרב בני הנוער מודעות לנושאים יהודיים?

משה פלד: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול) 1.

משה פלד: זה כשלוש שנים עמל משרד החינוך והתרבות על יישום המלצות דוח ועדת-שנהר, שמגמתן, בין היתר, לחתור ל"היכרות עם תולדות עם ישראל ותרבותו כיסוד חיוני בבניית זהותו ועולמו הרוחני והערכי של הצעיר הישראלי".

משה פלד: 2.

משה פלד: מן הראוי, מטעמים חינוכיים וערכיים, כי תהליך חינוכי המבקש להביא להפנמת זהותם היהודית של בני הנוער ייבנה באופן המתחשב בדפוסי החשיבה ובהרגלי החיים של הנוער, בית-ספרו, משפחתו וקהילתו.

משה פלד: על כן מצאה הוועדה להמליץ כי "בית-הספר הכללי – – – צריך לעודד את הציבור החילוני לגווניו לבטא את ערכיו, לפתח את תרבותו – – –".

משה פלד: מכאן שראוי שהמנהל והמורים בבית-הספר ייטלו על עצמם את האחריות למפגש החיוני בין הנוער ובין זהותו היהודית, והם שיקבעו את מידת הצורך בהבאת מרצים מחוץ לבית-הספר לטובת פעילותם בתחום זה.

משה פלד: חבר הכנסת א' רביץ שאל את שר החינוך, התרבות והספורט ביום כ"ז באדר התשנ"ח (25 במרס 1998): בעיתון "דתי צפוני" מיום א' באדר התשנ"ח, 27 בפברואר 1998, פורסם, כי משרד החינוך החליט שלא לקדם מורים דתיים אשר שולחים את בניהם למוסדות חרדיים.

משה פלד: רצוני לשאול: 1.

משה פלד: האם הידיעה נכונה?

משה פלד: 2.

משה פלד: אם כן – האם זו מדיניות חדשה של משרד החינוך?

משה פלד: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול)

משה פלד: על-פי השקפתם, מורים שאינם נותנים אמון בחינוך הממלכתי-דתי לא יוכלו לשמש בו כמורים וכמחנכים.

משה פלד: זאת על-פי החלטת מועצת חמ"ד והנהלת החינוך הדתי.

משה פלד: חבר הכנסת א' בן-מנחם שאל את שר החינוך, התרבות והספורט ביום כ"ז באדר התשנ"ח (25 במרס 1998):

משה פלד: בעקבות כתבה שפורסמה ב-10 במרס 1998 ב"ידיעות אחרונות", ועל-פיה יש כרבע מיליון ישראלים אנאלפאביתים, ובהם כ-10,000 בני נוער וצעירים, רצוני לשאול: 1.

משה פלד: האם גיבש משרד החינוך תוכנית לפתרון הבעיה?

משה פלד: 2.

משה פלד: אם כן – כיצד יטופלו בני הנוער והצעירים, שאצלם הבעיה היא החמורה ביותר?

משה פלד: 3.

משה פלד: מה הוא אחוז האנאלפאביתים בקרב בני הנוער והצעירים שעלו מחבר העמים ומאתיופיה, והאם לגביהם יש טיפול מיוחד?

משה פלד: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול) 2-1.

משה פלד: האגף לחינוך מבוגרים במשרדנו מפעיל מסגרות השכלה יסודית ותיכונית בכ-100 מרכזים ברחבי הארץ.

משה פלד: במסגרות אלו משתתפים כ-21,000 לומדים.

משה פלד: כמו כן, הוכנו וממשיכים לשקוד על הכנת תוכניות מגוונות לצרכים השונים של האוכלוסיות הללו.

משה פלד: האגף לחינוך מבוגרים מפעיל מסגרות בשיתוף מינהל חברה ונוער והמחלקה לקידום החינוך לבני נוער עולה מחבר העמים להשלמת בגרות, כמו כן, לנוער ישראלי שנמצא מחוץ למסגרות הלימוד, להשלמת 12 שנות לימוד.

משה פלד: 3.

משה פלד: לא נאספו נתונים על מספרם של ילדים עולים אנאלפאביתים, ילד עולה משובץ, בדרך כלל, בכיתה בהתאם לגילו.

משה פלד: עולי אתיופיה הצעירים שהם אנאלפאביתים או מעוטי השכלה לומדים באולפנים שהאגף לחינוך מבוגרים ואולפני המשך מפעילים לעולי אתיופיה.

משה פלד: במסגרת זו הם רוכשים מיומנויות בסיסיות והשכלה.

משה פלד: כמו כן, יש תוכניות מיוחדות לעולי קווקז ולאוכלוסיות ייחודיות נוספות.

משה פלד: חבר הכנסת ד' ראם שאל את שר החינוך, התרבות והספורט ביום כ"ז באדר התשנ"ח (25 במרס 1998): פורסם, כי משרד החינוך מתכוון לשנות את אופן בדיקת בחינות הבגרות: במקום בדיקה על-ידי שני מעריכים, הבדיקה תהיה על-ידי מעריך אחד, ללא בקרה נוספת.

משה פלד: רצוני לשאול: 1.

משה פלד: האם אין הדבר פוגם באיכות בדיקת הבחינות?

משה פלד: 2.

משה פלד: מה תהיה הביקורת על בדיקת הבחינות?

משה פלד: 3.

משה פלד: האם אין חשש שייווצרו פערים בין הידע האמיתי של התלמידים לבין ציוניהם?

משה פלד: 4.

משה פלד: מה ייעשה בעניין?

משה פלד: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול)

משה פלד: מטבע הדברים, אי-קיום הערכה שנייה של בחינה מפחית במידה מסוימת את האיכויות בציון ההישגים.

משה פלד: בשלב זה לא התקבלה החלטה סופית, שכן זו תלויה אך ורק בגיוס המשאבים לצורך תשלום למעריכים.

משה פלד: אגף הבחינות בוחן דרכים מספר לשמור על איכות הציינון גם במקרים שבהם תבוטל ההערכה השנייה.

משה פלד: חבר הכנסת ת' חטיב שאל את שר החינוך, התרבות והספורט ביום כ"ז באדר התשנ"ח (25 במרס 1998): בית-הספר היסודי אל-עזאזמה נמצא בשבט אל-עזאזמה בנגב.

משה פלד: בבית-הספר הנ"ל לומדים 800 תלמידים ב-24 כיתות, עם עובד ניקיון אחד – בניגוד לתקנון.

משה פלד: בבית-הספר הנ"ל אין אפילו מחשב אחד.

משה פלד: רצוני לשאול: 1.

משה פלד: האם נתונים אלה ידועים לכבודו?

משה פלד: 2.

משה פלד: מה ייעשה לשינוי מצב זה?

משה פלד: 2-1.

משה פלד: בית-הספר אל-עזאזמה הוא בית-ספר הנמצא בריכוז זמני, המונע אפשרות של הקמת מבני קבע באופן דומה לזה המוקם ביישובי הקבע, על-פי פרוגרמה של משרד החינוך.

משה פלד: מעמדו של בית-הספר נגזר ממעמדו של הריכוז הבדואי עצמו, ועל-פי נתוני משרד הפנים – אוכלוסייה זו מתוכננת לעבור ליישוב הקבע הסמוך, שגב-שלום – עבורם קיימים יותר מ-500 מגרשי בנייה מפותחים.

משה פלד: מעמדו הזמני של הריכוז מונע פיתוח תשתיות, כגון חשמל ותקשורת, המקשה הקמת מעבדות והפעלת מכשור מתקדם אחר.

משה פלד: עם זאת, בית-הספר מצויד בגנרטור, הנותן מענה להפעלת הציוד האורקולי הקיים בבית-הספר.

נואף מסאלחה: כדאי שיקנו עוד גנרטור, אני מכיר את המצב שם.

נואף מסאלחה: שאלה נוספת לחבר הכנסת חטיב.

תאופיק חטיב: תודה רבה לסגן השר.

תאופיק חטיב: הנתונים לא הכי מדויקים.

תאופיק חטיב: יש עוד עובדה שרשמתי.

תאופיק חטיב: ב-24 כיתות שעשויות מפח אפילו לא מנקים את הרצפה, כי יש עובד ניקיון אחד לכל הכיתות.

תאופיק חטיב: עוד עובדה שנמסרה לי: בבית-הספר הזה יש 800 תלמידים.

תאופיק חטיב: יש מינהלה האחראית לבית-הספר, שלא שייך לשום רשות מוניציפלית, ומזה נגזרות כל הצרות האלה.

משה פלד: אני לא רוצה לענות לך בלי לבדוק את השאלות הנוספות ששאלת, לכן אחזיר לך תשובה על השאלות הנוספות.

משה פלד: חבר הכנסת ר' אדרי שאל את שר החינוך, התרבות והספורט ביום כ"ז באדר התשנ"ח (25 במרס 1998): לאחרונה התבשרתי, כי ההחלטה לסגור את האגף לתוכניות לימודים בעינה עומדת.

משה פלד: רצוני לשאול: 1.

משה פלד: האם לא ניתן למצוא פתרון תקציבי שיאפשר את המשך פעילות האגף?

משה פלד: 2.

משה פלד: האם יש פתרון חלופי, שימנע פגיעה במטרות האגף ובפעילותו החשובה?

משה פלד: 3.

משה פלד: אם הפתרון המסתמן הוא הפרטה, האם אין חשש שבכך ייגרם נזק לתכנון המקצועי והערכי של הלימודים?

משה פלד: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול) 3-1.

משה פלד: מנכ"ל המשרד מינה ועדה המורכבת מהצמרת הפדגוגית של המשרד, בראשותה של המשנה למנהל הכללי.

משה פלד: הוועדה התכנסה כמה פעמים, שמעה חוות דעת ממומחים בארץ וקיבלה סקירה על הנעשה בעולם.

משה פלד: הוועדה גיבשה את הצעותיה וקיימה דיון עם נציבות שירות המדינה.

משה פלד: ההמלצות הועברו בימים אלה להחלטת השר והמנכ"ל.

משה פלד: בשלב זה טרם התקבלה החלטה בנושא.

משה פלד: חבר הכנסת ר' אדרי שאל את שר החינוך, התרבות והספורט ביום כ"ז באדר התשנ"ח (25 במרס 1998):

משה פלד: לנוכח הפרסום על התנהגותם של מורים בהצגת תיאטרון – "מעריב", 11 במרס 1998 – רצוני לשאול: 1.

משה פלד: האם יגיב משרדך על כך? 2.

משה פלד: מה הם הקריטריונים לקבלת תלמיד למוסד להכשרת מורים?

משה פלד: 3.

משה פלד: האם יכולתו של המועמד להוראה להוות דוגמה אישית נבחנת, וכיצד?

משה פלד: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול)

משה פלד: הסתדרות המורים מכחישה מכול וכול את הנאמר בכתבה.

משה פלד: במכתבה לעורך נאמר, בין היתר: "השחקנים לא הפסיקו אף פעם אחת את ההצגה.

משה פלד: המורים כיבו את הטלפונים הסלולריים ברצון ובהבנה, פרט למקרה בודד אחד, של מישהו ששכח לכבות את הטלפון.

משה פלד: "המורים לא הפריעו לנציג הסתדרות המורים בתחילת האירוע, אלא הריעו למברך על דברי ברכתו.

משה פלד: "חיים טופול לא הפסיק את ההופעה ולא גער בציבור המורים.

משה פלד: המורים הריעו לחיים טופול ולשחקנים הנפלאים במשך דקות ארוכות".

משה פלד: 2.

משה פלד: הסטודנטים המתקבלים למכללות להכשרת עובדי הוראה לקראת הכשרתם למורים נדרשים לתעודת בגרות מלאה, מבחן כניסה – מבחן פסיכומטרי או "מבחן סף", שהוא ייחודי למכללה – וריאיון אישי.

משה פלד: בחלק מהמכללות נדרשים כבר לציון משוקלל של מבחן המיון והבגרות.

משה פלד: במהלך ההכשרה נבדקת התאמתם למקצוע, לרבות מאפייני התנהגות אישית.

משה פלד: 3.

משה פלד: עדיין לא קיימים מבחנים תקפים המנבאים הצלחה בהוראה, ועל אחת כמה וכמה יכולת להראות דוגמה אישית.

משה פלד: האגף להכשרה ולהשתלמות עובדי הוראה במשרדנו עושה כמיטב יכולתו כדי לבחור את הטובים להוראה ולהקנות להם יסודות התנהגות הנדרשים מכל מורה ומחנך ומכל אזרח.

משה פלד: חבר הכנסת ש' עמור שאל את שר החינוך, התרבות והספורט ביום כ"ז באדר התשנ"ח (25 במרס 1998): הובא לידיעתי, שמשרד החינוך אינו מעביר כספים שהובטחו לעמותת שוחרי גיל"ת – גישה ייחודית להתפתחות תקינה – המטפלת בילדים בסיכון.

משה פלד: אם לא יועברו הכספים, תיפסק התוכנית עקב קשיים כספיים שאליהם נקלעה העמותה.

משה פלד: רצוני לשאול: 1.

משה פלד: האם הובא המקרה לידיעת משרדך?

משה פלד: 2.

משה פלד: האם יש בנמצא מקום חלופי לילדים? 3.

משה פלד: האם שיקום הילדים אינו בסכנה?

משה פלד: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול) 1.

משה פלד: עמותת גיל"ת פנתה לבג"ץ להכריע בעניינה.

משה פלד: 2.

משה פלד: למשרד יש תוכנית מקבילה, התומכת באותה אוכלוסייה, והיא מופעלת על-ידי האגף לחינוך קדם-יסודי, בשיתוף עם הרשויות המקומיות.

משה פלד: 3.

משה פלד: תוכנית גיל"ת כבר לא פועלת זמן רב.

משה פלד: לא ברור אם התלמידים מטופלים.

משה פלד: חבר הכנסת צ' הנדל שאל את שר החינוך, התרבות והספורט ביום כ"ז באדר התשנ"ח (25 במרס 1998):

משה פלד: בששת החודשים האחרונים מקיימים המורים עיצומים ואינם יוצאים לטיולים עם תלמידיהם.

משה פלד: רצוני לשאול: 1.

משה פלד: האם הוגשו פתרונות מעשיים ליושב-ראש ארגון המורים העל-יסודיים? 2.

משה פלד: אם תשובת ארגון המורים שלילית, כיצד יוחדשו הטיולים לאלתר על מנת שהתשתית הכלל-ארצית שעוסקת בתחום זה לא תקרוס?

משה פלד: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול)

משה פלד: על דעת בית-הדין לעבודה פנינו לקבלת הצעת פישור על-ידי ד"ר יורם גבאי.

משה פלד: ארגון המורים דחה את הצעת הפישור על הסף.

משה פלד: לאחר שבית-הדין לא נתן צו מניעה זמני, פנתה המדינה לבית-הדין לעבודה לקבל צו קבוע שידרוש מארגון המורים העל-יסודיים לחזור לעבודה סדירה.

משה פלד: בתאריך 8 במרס 1998 התקיים דיון בבית-הדין הארצי לעבודה.

משה פלד: הוגשו מסמכים לבית-הדין, לרבות מסמך המעיד לדעת המדינה על חוסר תום-לב של ארגון המורים העל-יסודיים.

משה פלד: בית-הדין עדיין לא פסק בנושא.

משה פלד: אנו ממתינים להחלטת בית-הדין.

משה פלד: 2.

משה פלד: כפי שידוע לנו, חלק מחברות הטיולים, כגון החברה להגנת הטבע ואגודת אכסניות הנוער, קיבלו על עצמן לסייע בקיום חלק מהטיולים בשיתוף עם ארגון ההורים הארצי וועדי ההורים.

משה פלד: חבר הכנסת ח' אורון שאל את שר החינוך, התרבות והספורט ביום כ"ז באדר התשנ"ח (25 במרס 1998): נודע לי, כי אגף המכללות במשרדך החליט לערוך את האירוע המרכזי לציון 50 שנות עצמאות המדינה במכללת אריאל.

משה פלד: רצוני לשאול: 1.

משה פלד: מה היא הסיבה להחלטה לערוך את האירוע במכללת אריאל?

משה פלד: 2.

משה פלד: האם נשקל לערוך אירוע כזה באחת המכללות בגליל או בנגב, שהן שתי המכללות הראשונות והן מייצגות אזורים בהסכמה לאומית?

משה פלד: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול)

משה פלד: מכללת אריאל שותפה עם כל המכללות האזוריות במסגרת התאגדות המכללות.

משה פלד: אגף המכללות לא שמע מעולם הסתייגות על כך מאחת המכללות, לרבות מכללת ספיר, והוא סבר לתומו שבכך יושבה שאלת הקונסנסוס.

משה פלד: חבר הכנסת י' כהן שאל את שר החינוך, התרבות והספורט ביום ה' בניסן התשנ"ח (1 באפריל 1998): השבועון "בקהילה" – רצ"ב צילום הידיעה – טוען, כי אין די גני-ילדים בשכונת רמת-שלמה בירושלים.

משה פלד: למעשה זו תמונת המצב במרבית השכונות החרדיות ברחבי הארץ.

משה פלד: רצוני לשאול: 1.

משה פלד: האם מודע משרדך למצוקת גני-הילדים בשכונות החרדיות?

משה פלד: 2.

משה פלד: אם כן – כמה כיתות גן חסרות במגזר החרדי?

משה פלד: 3.

משה פלד: מה עושה משרדך כדי לפתור מצוקה זו?

משה פלד: (לא נקראה, נמסרה לפרוטוקול) 1.

משה פלד: משרדנו מודע למחסור במבנים לגני-ילדים באזורי הבנייה החדשה ברחבי הארץ, לרבות בשכונות החרדיות, הנובע מהיקפם המוגבל של תקציבי הפיתוח.

משה פלד: המשרד נאלץ לתת פתרונות חלקיים בלבד ובשלבים, כאשר במקום ראשון בסדר העדיפויות עומדת הבנייה לגילאי חובה.

משה פלד: 2.

משה פלד: משרדנו בשלב סיום איסוף הבקשות מהרשויות המקומיות לגבי המחסור בכיתות למגזר החרדי.

משה פלד: 3.

משה פלד: בשכונת רמת-שלמה תקצב משרדנו עד כה את הכיתות הבאות: שש כיתות גן של "מעיין החינוך התורני" – מהן רק שתיים בתחילת בנייה.

משה פלד: שבע כיתות גן – מהן שתיים בבנייה; היתר גמורות ומאוכלסות.

משה פלד: שני בתי-ספר יסודיים של "מעיין החינוך התורני" – בהיקף כולל של 27 כיתות, רק אחד מהם בבנייה.

משה פלד: שני בתי-ספר יסודיים לבנות – בהיקף כולל של 36 כיתות, שניהם גמורים ומאוכלסים.

משה פלד: מתיבתא לבנים של "מעיין החינוך התורני – ארבעה מבנים ניידים (מנד"ים).

משה פלד: אתה רואה איזה פטנט, כבוד היושב-ראש לשעבר, להשאיר את השאילתות לסוף.

משה פלד: תראה מה קורה.

נואף מסאלחה: גם השר אלי ישי חיכה כאן כמוך, שעתיים, ובא ומצא רק אחד.

נואף מסאלחה: הערתי הערה גם לפרוטוקול.

נואף מסאלחה: תודה רבה לסגן השר.

נואף מסאלחה: ההערה במקומה, כשחברי הכנסת שואלים שאילתות בא שר, בא סגן שר והם צריכים לשבת כאן, אז יש להם הזדמנות לשאול שאלה נוספת.

נואף מסאלחה: אני אומר בזהירות, שזה יותר מלא-תקין מצד חברי הכנסת.

שבח וייס: היה סיפור דומה לפני הרבה שנים, עוד לא הייתי חבר הכנסת, כשחבר הכנסת יוחנן בדר, מטובי הפרלמנטרים שלנו, בא לתת נאום.

שבח וייס: והיה יושב-ראש הישיבה, ורק הוא, אז הוא אמר כך: אדוני היושב-ראש, רבותי הפרוטוקול – לקח את הנאום שלו ונתן לפרוטוקול.

נואף מסאלחה: קורה לך ולי, שיש או שני חברי כנסת או חבר כנסת אחד.

נואף מסאלחה: אתה רואה את זה היום.

נואף מסאלחה: הארכיאולוגים ורשות העתיקות

נואף מסאלחה: חברי הכנסת וסגן השר, הנושא האחרון: הצעה לסדר-היום של חבר הכנסת רפאל פנחסי, מס' 4296; זו הצעה רגילה, אני מבין – הארכיאולוגים ורשות העתיקות.

נואף מסאלחה: בבקשה, חבר הכנסת רפאל פנחסי.

רפאל פנחסי: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, שוב סגן השר וחבר הכנסת שבח וייס – אדוני סגן השר אני מבקש את תשומת לבך.

נואף מסאלחה: כי אם ידברו, אתה תהיה כמו יוחנן בדר המנוח, אתה תדבר לפרוטוקול או אלי.

רפאל פנחסי: אני ביקשתי להעלות על סדר-היום את הנושא של רשות העתיקות בעקבות תחקיר של העיתון "ידיעות אחרונות", שפורסם ב-27 בפברואר 1998, א' באדר התשנ"ח.

רפאל פנחסי: אדוני סגן השר, אני לא יודע אם קראת את התחקיר.

רפאל פנחסי: אם להאמין במה שכתוב שם – הדברים חמורים ביותר.

רפאל פנחסי: אני רק אצטט את הכותרות.

רפאל פנחסי: העיתון כותב כך: הוא הגדיל את מספר אתרי העתיקות המוכרזים מ-5,000 ל-30,000; הוא הכתיב לגופים ציבוריים ולאלפי קבלנים פרטיים כמה כסף עליהם לשלם עבור האפשרות לבנות או לסלול באדמות שתחת שליטתו; הוא הפך את רשות העתיקות לגוף המבצע את חפירות ההצלה תמורת מחירים מופקעים; הוא גבה מהמדינה שכר כפול תמורת העסקתם של מחוסרי עבודה.

רפאל פנחסי: יגאל מוסקו חושף איך מפעיל אמיר דרורי את מסחטת הכסף הגדולה של רשות העתיקות.

רפאל פנחסי: אני קורא בכתבה את התגובות של אישים מספר כפי שהוא מביאן.

רפאל פנחסי: מנכ"ל "מקורות" עמוס אפשטיין כותב כך: זו מערכת שאני חסר אונים מולה, אני פשוט נתון לחסדים ולרחמים שלהם, ומשלם כמה שרוצים ממני, אין איפה לערער על המחיר.

רפאל פנחסי: ד"ר יובל גורן אומר כך: אני מכיר אישית לפחות מקרה אחד שבו נעשתה חפירה פיקטיבית על טרסה מודרנית ליד בית-שמש, אף-על-פי שהיה ברור שהיא לא עתיקה ואין שם כלום.

רפאל פנחסי: נכון שאני כשלעצמי חלוק על דרך עבודתה של רשות העתיקות, על כל נושא החפירות של קברים, אבל פה מדובר לא במחלוקת בין דתיים לחילונים, אם לשמור את הקברים או לא.

רפאל פנחסי: הדברים שמתפרסמים פה בכתבה הם דברים חמורים ביותר.

רפאל פנחסי: מלשכת העבודה לקחו אנשים תמורת שכר אבטלה, ומשרד העבודה והרווחה גובה אותו שנית מגופי פיתוח ממשלתיים.

רפאל פנחסי: מנכ"ל רשות העתיקות אמיר דרורי מגיב לפי הכתבה: הגבייה נעשית בידיעת האוצר.

רפאל פנחסי: אני מבקש לשאול את אדוני סגן השר, האם באמת לכתבה הזאת יש ביסוס?

רפאל פנחסי: כתוב "תחקיר", אני לא מאמין שהכתב היה מסתכן בתביעת דיבה לולא בדק את הדברים לגופו של עניין.

רפאל פנחסי: אם אכן כך נראים הדברים – – –

נואף מסאלחה: חבר הכנסת פנחסי, יש לך פלאפון?

רפאל פנחסי: כיביתי אותו.

רפאל פנחסי: אני מתנצל, זה היה אצלי בכיס.

שבח וייס: שלי הרבה יותר רועש.

רפאל פנחסי: אם אני לוקח כתבות מעיתון "המודיע" על כך שחוללו מערות קבורה בכביש 45 סמוך לבית-חורון על-פי הזמנת מע"צ, או מ"יתד נאמן" – מערת קבורה עתיקה בכפר-שמריהו חוללה על-ידי ארכיאולוגים; יש לנו מחלוקת אתם איך צריך לפנות את הקברים, למי צריך למסור את העצמות ומה לעשות.

רפאל פנחסי: אבל אם באמת זו העוצמה שלו, במקום 5,000 הוא הכפיל ל-30,000 מקומות מוכרזים כמקומות עתיקים, ואם אלה באמת הסכומים שהוא גובה, ואין איפה לערער עליהם, אני לא מתפלא למה כל שני וחמישי צריך להיכנס אתו לעימותים על קבר זה שהוא מפנה ועל מקום זה שהוא מפנה.

רפאל פנחסי: יש לו פה עוצמה אדירה.

רפאל פנחסי: אני לא רוצה להאריך, אף שזו הצעה רגילה ויכולתי לדבר עשר דקות.

רפאל פנחסי: אני רוצה לקבל עקרונית תשובה מסגן השר.

רפאל פנחסי: האם יש פיקוח על הנושא הזה?

רפאל פנחסי: האם רשות העתיקות היא גוף עצמאי כפוף למשרד החינוך, שרק מקבל תקציבים נוסף על סכומים שהוא גובה?

רפאל פנחסי: בספר התקציב, כחבר ועדת הכספים זכור לי שהוא מקבל עשרות מיליוני שקלים.

רפאל פנחסי: בתקופת שרי החינוך רובינשטיין ואלוני הסכום גדל אפילו יותר מההגדלה הרגילה של תוספת היוקר.

רפאל פנחסי: הגדילו משמעותית את הסכומים האלה, והסכומים, אם אני זוכר נכון, הם בסביבות 30 מיליון ש"ח.

רפאל פנחסי: אם הם גובים מהאנשים שמבצעים את העבודה, למה צריך לתת להם סכומי עתק כאלה?

רפאל פנחסי: מה קורה פה?

רפאל פנחסי: האם אתם באמת שמים יד על הדופק ומפקחים שרשות העתיקות אכן תפעל לצורך שלשמו נוצרה, לשמר את המקומות של קדמונים, לא לפגוע במקומות שבאמת צריך לשמר אותם?

רפאל פנחסי: אין לעשות דברים פיקטיביים, כמו שכתוב פה, לקחת איזה מדרון ולהכריז עליו כעל מקום עתיק ולגבות כסף ואחר כך לקחת כסף ממשרד העבודה והרווחה – האנשים האלה מחוסרי עבודה – ואחר כך לקחת כסף ממקום אחר, אף שזה בידיעת האוצר.

רפאל פנחסי: אני לא מבין איך הדברים האלה נעשים.

רפאל פנחסי: לכן ביקשתי להעלות את הנושא על סדר-יומה של הכנסת.

רפאל פנחסי: אני מבקש לקיים דיון לגופו של עניין.

רפאל פנחסי: אולי נזמן את האנשים הנוגעים בדבר ונראה מה קורה.

רפאל פנחסי: תודה רבה.

נואף מסאלחה: תודה.

נואף מסאלחה: סגן שר החינוך, התרבות והספורט – בבקשה, אדוני.

משה פלד: כבוד היושב-ראש, חברי הכנסת הנוכחים – חבר הכנסת פנחסי וחבר הכנסת שבח וייס – לעניין הכתבה ב"ידיעות אחרונות": רוב העובדות שבכתבה אינן אמת.

משה פלד: מרבית השאלות המועלות בכתבה נבדקו על-ידי מבקרת המדינה לפני פחות משנתיים, ומסקנותיה של זו רחוקות מרחק רב מאלה של הכתב.

משה פלד: העניין נדון בישיבת ועדת הביקורת של הכנסת רק לפני חודש וחצי, ב-10 במרס 1998.

משה פלד: מרבית המשתתפים בישיבה הביעו את עמדתם, ולפיה הפרסום בכתבה היה רצוף באי-דיוקים.

משה פלד: רשות העתיקות הגישה לבית-המשפט המחוזי בירושלים תביעת דיבה נגד העיתון, נגד העורך, עורך המוסף והכתב עצמו, בגין פרסום הכתבה.

משה פלד: לעניין לוד.

משה פלד: עקרונית, רשות העתיקות אינה יוזמת חפירות בקברים עתיקים.

משה פלד: יתר על כן, בכל מקום שבו ניתן למנוע חפירת קברים, רשות העתיקות נמנעת מחפירתם.

משה פלד: הרשות חופרת רק בקברים העלולים להיהרס או להיפגע במהלך פיתוח כלשהו.

משה פלד: חפירות ההצלה בקברים – זאת במידה שקיים הכרח – נערכות לצורכי פיתוח הארץ לבקשת היזמים בהתאם להנחיות היועץ המשפטי לממשלה ולפסיקת בג"ץ.

משה פלד: רשות העתיקות ביצעה באזור התעשייה הצפוני בלוד חפירת הצלה בהזמנת חברת לור"ם – לוד-רמלה, שהיתה מודעת היטב לאופי העתיקות שבאתר, ועם זאת, משביקשה חברת לור"ם להפסיק את החפירות, הפסיקה הרשות אותן מייד עם השלמת החפירות בקברים שנפתחו והיו נשדדים ללא השלמת החפירה בהם.

משה פלד: הרשות הבהירה לחברת לור"ם, כי לא תרשה להרוס את הקברים במהלך עבודות הפיתוח, אלא שייערכו בהם חפירות והעצמות יימסרו לקבורה בהתאם להנחיות היועץ המשפטי לממשלה.

משה פלד: כביש פסגת-זאב–נווה-יעקב, כביש 45, נמצא מעבר ל"קו הירוק", ולכן איננו בתחום אחריותה של רשות העתיקות, אלא בתחום קצין המטה לארכיאולוגיה ביו"ש.

משה פלד: אין לי התנגדות, כבוד היושב-ראש, שהנושא יידון בוועדת החינוך של הכנסת.

רפאל פנחסי: אדוני סגן השר, יש לך שמות, כמו מנכ"ל "מקורות" עמוס אפשטיין.

רפאל פנחסי: הוא אומר דברים חמורים ביותר.

נואף מסאלחה: אז תזמין אותו לוועדת החינוך.

משה פלד: אם כך, אני שמח – – –

רפאל פנחסי: יש אנשים שמגיבים על זה.

משה פלד: הכתבה הזאת כבר נדונה בוועדה לביקורת המדינה.

רפאל פנחסי: אדוני סגן השר, מנכ"ל "מקורות" לא חשוד כאדם חרדי שרוצה להתנכל לרשות העתיקות.

רפאל פנחסי: הוא כותב פה – – – שהוא לא יודע, ויובל גורן אומר – – – חפירה פיקטיבית – – – אלה דברים חמורים.

רפאל פנחסי: – – – מצטט אנשים, אלה אנשים חיים, אפשר לשאול אותם אם זה נכון או לא.

משה פלד: תראה, חבר הכנסת פנחסי, הנושא הזה נדון בוועדה לביקורת המדינה ב-10 במרס 1998, לפני חודש וחצי, על אותה כתבה, על אותם נתונים, על אותם פרטים שמצוינים בכתבה.

רפאל פנחסי: אז מה היו המסקנות?

משה פלד: הנה, כתוב.

שבח וייס: הוא קרא אותן.

משה פלד: רוב משתתפי הישיבה "הביעו את עמדתם, לפיה הפרסום בכתבה היה רצוף באי-דיוקים" – על-פי הדיון שהתקיים.

רפאל פנחסי: אבל יש משהו בעניין – – – ועדת החינוך.

משה פלד: או.

משה פלד: קיי.

משה פלד: לכן אני מציע – –

רפאל פנחסי: מקבל.

משה פלד: – – להביא את הנושא לדיון בוועדת החינוך של הכנסת.

נואף מסאלחה: רק רגע, חבר הכנסת שבח וייס, אתה רוצה להסיר?

נואף מסאלחה: להתבטא?

שבח וייס: רק אם תרשה לי, אדוני.

נואף מסאלחה: בבקשה, אני מרשה לך, אני שואל אותך.

שבח וייס: דווקא משום שאנחנו בפורום קטן, ואולי יש מעט צופים.

רפאל פנחסי: יש "מבט", מסתכלים עכשיו ב"מבט".

שבח וייס: אני מעדיף את זה דווקא בפורום האינטימי הזה, כי מדובר באנשים שחיים יחד.

שבח וייס: רציתי לנצל את מה שנקרא ההצעה האחרת כדי להציג לסגן השר שאלה קשה, אבל חברית, בעניין אחר, אז אם תרשה לי, אעשה זאת.

נואף מסאלחה: בבקשה, אדוני.

שבח וייס: בוועדה נברר אם היו אי-דיוקים או עד כמה היו אי-דיוקים.

נואף מסאלחה: אתה אומר – – –

שבח וייס: כן, ברשותך.

שבח וייס: כמו הרבה מאוד ישראלים, ואולי רוב הישראלים, קראנו בעיתון, שמענו ברדיו, שמענו תגובות והגבנו על כך שסגן השר משה פלד, שהוא חבר בבית הזה כבר קדנציה שנייה וחבר אישי מעבר לחילוקי דעות עוד מהתקופה שהייתי בא לבית-השיטה – – –

משה פלד: לעשות חידונים.

שבח וייס: גם בחגיכם וגם באסונותיכם, גם בשלב הראשון כשעסקתי בבידור, ואחר כך כשהייתי בא להעביר הרצאות וימי עיון, היכרות ארוכה.

שבח וייס: ביום העצמאות, כאשר הוזכר שמו של יצחק רבין הוא נטש כמחאה את המסיבה.

שבח וייס: מעבר לעניין הרגיש מאוד האישי שלי ושל רבים מאוד מן הישראלים מול הרצח ומול צורת הזיכרון של יצחק רבין, הרגשתי בעניין הזה ממש פגיעה אישית.

שבח וייס: אני יודע שהיו לכם חילוקי דעות קשים, ולפעמים גם ביטויים קשים – אבל דווקא יצחק רבין, שהוא איש בוגר "כדורי", מהאזור שלך, אדם שכל כך קרוב לתנועה הקיבוצית, איש ההכשרות, לוחם, גם אתה לוחם, שמכל בחינה שהיא הוא לא רק יקיר רוב העם, אלא גם יקיר התנועה הקיבוצית ויקיר בית-השיטה, ואני מקווה שגם יקיר שלך.

שבח וייס: העניין הזה הכעיס אותי מאוד וגם הכאיב לי, מכיוון שמדובר בך.

נואף מסאלחה: תודה.

שבח וייס: והייתי רוצה שתענה לי על העניין הזה.

נואף מסאלחה: תודה.

נואף מסאלחה: אומנם לא ידעתי שיש מחר הצעות דחופות שאתה תענה עליהן.

שבח וייס: סליחה, ממש לא ידעתי.

שבח וייס: אני מתנצל, לא שמתי לב לסדר-היום – – –

משה פלד: אבל אני רוצה בכל זאת להגיד משהו.

נואף מסאלחה: לא, זכותך, הערתי את ההערה, אבל הזכות היא זכותך.

נואף מסאלחה: בבקשה.

משה פלד: אני רוצה, ברשותך, להביא לי נייר מהמקום שלי, מהכיסא הראשון, מכתב.

נואף מסאלחה: אתה יכול ללכת ולקחת אותו.

משה פלד: אני אגש.

משה פלד: כבוד היושב-ראש, ידידי חבר הכנסת שבח וייס, אני מודה לך על שאפשרת לי להתייחס לשאלה.

משה פלד: השאלה אכן כבדה, ואני מודה ומתוודה שאני נרגש, ואני לא יודע אם אני עושה נכון, ואסביר מדוע.

משה פלד: לפני שעה שלחתי שליח מיוחד עם רכב מיוחד לביתה של לאה רבין, אשתו של יצחק רבין, זיכרונו לברכה.

משה פלד: מכיוון שאינני בטוח שהמכתב כבר הגיע ליעדו, אני לוקח על עצמי את האחריות ופשוט עונה לך ומבקש לקרוא את המכתב – הנה הלכתי למקומי – אל הגברת רבין, ואני שוב אומר, כפי שאמרת, רבין קרוב ללבי הן כאיש התיישבות, הן כלוחם, הן כמנהיג, ומפאת כבודו והכבוד שאני רוחש אליו, אני רוצה לקרוא את המכתב ללאה רבין.

רפאל פנחסי: אדוני היושב-ראש, אולי נגמור את הנושא שלי ונצביע עליו, ורק אחר כך – – –

נואף מסאלחה: לא; אבל, ברשותך, אני רוצה שתשמע.

נואף מסאלחה: אפשרתי, כי זו היתה הצעה אחרת.

רפאל פנחסי: כן, אבל בוא נגמור את הנושא.

נואף מסאלחה: אני אגמור את הנושא, אני מייד מצביע על הנושא שלך.

שבח וייס: כבודו של רבין – – – בשבילך.

משה פלד: "לכבוד הגברת לאה רבין, רח' רב אש"י 5, תל-אביב, שלום רב, כעת, מששככה קצת הסערה ולאחר שמספר עיתונאים מחרחרי ריב ומדון באו על סיפוקם, אני מוצא לנכון להביא בפנייך את העובדות כהתרחשותן, ואעשה זאת בקצרה.

משה פלד: "כמדי שנה ביום העצמאות אנו עורכים בקיבוצנו, בבית-השיטה, מסיבה גדולה לכבוד יום זה, וכך עשינו גם השנה.

משה פלד: לשם כך, מוקם צוות שתפקידו להכין את המסיבה ולקבוע את אופיה, תכניה וקטעי הקישור.

משה פלד: צוות זה החליט, בהתייעצות עם אנשים נוספים, כי יש להתמקד בדברים החיוביים שקרו בחמשת העשורים למדינת ישראל, ואילו את האירועים הטרגיים, כמו מלחמות, מעשי טרור, רצח יצחק רבין ז"ל, להשאיר ליום זיכרון מיוחד המוקדש לכך בקיבוץ.

משה פלד: "כאשר הובאה החלטה זו לידיעתי, ראיתי בה החלטה נכונה ותמכתי בה.

משה פלד: וכך קרה שכאשר באמצע המסיבה קם חבר הקיבוץ וביצע 'מחטף'" – בניגוד להחלטת צוות המסיבה – "לאזכור שמו של יצחק רבין זיכרונו לברכה, ראיתי בכך ניצול שמו של רבין למטרה פוליטית ועזבתי את האולם בשקט ובצנעה.

משה פלד: " בסוגריים אני כותב: "איש מחברי הקיבוץ, כולל אשתי, לא הבחינו בעזיבתי".

משה פלד: זו לא היתה עזיבה בהפגנתיות, אלא בשקט ובצנעה.

משה פלד: "דבר היעדרותי נתגלה רק כאשר נקראתי אל הבמה לקטע שבו הייתי אמור להשתתף ולא נמצאתי באולם" – רק אז נוכחו חברי שאני לא נמצא.

משה פלד: "לפי השקפת עולמי, יצחק רבין זיכרונו לברכה, לוחם, רמטכ"ל, שר ביטחון וראש ממשלה, ראוי ליום זיכרון ממלכתי מיוחד כפי שכבר נקבע, שבו כל עם ישראל יכול להביע את רגשות אבלו ולא ל'מחטפי אזכור' מזדמנים, המנוצלים למטרות פוליטיות.

משה פלד: "זוהי גרסתי למה שהתרחש, ואם בכל זאת את מוצאת פגם כלשהו בהתנהגותי, הרי שאני מתנצל על כך" – אני חותם את שמי.

משה פלד: זה מה שקרה בקיבוץ, ואני חוזר: עיתונים מחרחרי ריב ומדון הוציאו את הדברים מהקשרם, ולכן מצאתי לנכון לשלוח מכתב מיוחד זה ללאה רבין, כדי שתבין במה דברים אמורים.

נואף מסאלחה: תודה לך.

משה פלד: אני חוזר ואומר: יצחק רבין, זיכרונו לברכה, ראוי לכל אזכרה מכובדת, ואין לי דבר וחצי דבר נגד אזכור שמו של רבין, אלא שלא למטרות פוליטיות.

נואף מסאלחה: תודה רבה.

משה פלד: תודה.

שבח וייס: – – –

נואף מסאלחה: תודה רבה.

נואף מסאלחה: חבר הכנסת פנחסי, האם אתה מסכים להעברת ההצעה לסדר-היום לוועדת החינוך?

רפאל פנחסי: כן, כן.

נואף מסאלחה: חברי הכנסת, מי בעד אישור העברת ההצעה לסדר-היום של חבר הכנסת פנחסי לוועדת החינוך והתרבות?

נואף מסאלחה: הצבעה מס' 1 בעד ההצעה להעביר את הנושא לוועדה – 4 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הנושא לוועדת החינוך והתרבות נתקבלה.

נואף מסאלחה: ארבעה בעד, אין נגד, אין נמנעים.

נואף מסאלחה: חברי הכנסת, תם סדר-היום.

נואף מסאלחה: הישיבה הבאה – מחר, יום רביעי, בשעה 11:00.

נואף מסאלחה: ישיבת הכנסת נעולה.

נואף מסאלחה: תודה.