ישיבת מליאה, כנסת 14, פרוטוקול מספר 143, 1997-11-12 00:00

דן תיכון: היום, יום רביעי, י"ב מרחשוון התשנ"ח, 12 בנובמבר 1997, ישיבה מיוחדת לזכרו של ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין, זיכרונו לברכה.

דן תיכון: אבקש לקום.

דן תיכון: (חברי הכנסת מכבדים בקימה את זכרו של יצחק רבין, זיכרונו לברכה.

דן תיכון: )

דן תיכון: תודה, נא לשבת.

דן תיכון: אדוני נשיא המדינה, משפחת רבין, אורחות ואורחים, אזרחי ישראל, חברי הכנסת, יש תמונות הנחרטות בזיכרון האישי והלאומי ואינן נשכחות עם הזמן.

דן תיכון: כאלה היו מותו והלווייתו של יצחק רבין, זיכרונו לברכה.

דן תיכון: אני זוכר את התורים האין-סופיים של ההמונים, שהמתינו שעות ארוכות ביום ובלילה כדי לעבור על פני ארונו של יצחק רבין ברחבת הכנסת.

דן תיכון: אני רואה לנגד עיני את מסע ההלוויה כאילו היה זה רק אתמול.

דן תיכון: הדרך ממשכן הכנסת להר-הרצל מלאה אדם, המונים מצטופפים ברחובות כדי לחלוק כבוד אחרון לראש הממשלה.

דן תיכון: דוממים ושותקים הלכו רבבות המלווים אחרי הארון שדגל ישראל כיסה אותו.

דן תיכון: הארץ כולה דממה כדממת יום הכיפורים.

דן תיכון: בחייו של יצחק רבין היו רבים שחלקו על דרכו ולא הסכימו עם מדיניותו.

דן תיכון: עתה היו הכול מאוחדים בתחושת שכול וכאב.

דן תיכון: היו שם מנהיגים מרוב מדינות העולם, השתתפות בין-לאומית גדולה, שסימלה את תרומת רבין לא רק לארצו אלא למזרח התיכון שסוע המלחמות והסכסוכים.

דן תיכון: מנהיגי העולם באו להצדיע לאיש ולמדינאי, שעשה הכול כדי להשלים עם אויבים מרים שבהם הוא נלחם שנים.

דן תיכון: תקופה ארוכה היה רבין חבר כנסת.

דן תיכון: הוא נבחר לכנסת השמינית ב-1974 וכיהן בה עד יום הירצחו.

דן תיכון: אפילו פינת עישון יוחדה לו במשכן.

דן תיכון: רבין סימל עבור רבים את דמותו של הישראלי בן הארץ, הוא היה הצבר הראשון שנבחר להיות ראש ממשלה.

דן תיכון: רבין ליווה את הולדת המדינה והיה שותף במשך שנים רבות להבטחת קיומה.

דן תיכון: כשר ביטחון וכראש ממשלה סחף אנשים רבים שהאמינו בו ובאתגרים שהציב לעצמו.

דן תיכון: האיש ש-27 משנותיו היה חייל נפל במלחמה על השלום שבו האמין.

דן תיכון: בעודו זקוף ואיתן, כחייל וכלוחם, מצא את מותו מכדוריו של מרצח יהודי.

דן תיכון: עם מותו של רבין נפל דבר בישראל.

דן תיכון: הארץ היתה לאחרת; כדורי המרצח שקיפחו את חייו פגעו בכולנו.

דן תיכון: היריות חשפו מה מעוללת שנאה ולמה מסוגלות להוביל הסתה וקריאות "בוגד" נגד העומד בראש מדינה.

דן תיכון: האקדח הקטלני הזה הפך לכתובת אש בוערת, שאותיותיה הולכות וגדלות: עצרו את הזוועה הזאת, חזרו לשפיות, לסובלנות ולהבנה.

דן תיכון: חברי הכנסת, הרצח הזה שחק מלים חשובות כמו חשבון-נפש, לקח וחרטה.

דן תיכון: חונכנו כי מותר להתווכח וניתן שלא להסכים עם מדיניות ותפיסת עולם.

דן תיכון: השמעת המחאה היא זכות מקודשת בדמוקרטיה.

דן תיכון: אנו מאמינים בחופש הביטוי גם כשיש מחלוקת.

דן תיכון: עם זאת, חובה לשמור על גבולות המותר והאסור, ואין לחצות קווים אדומים בהשמעת דברי המחאה.

דן תיכון: אני תמה, האם השתנתה במשך שנתיים אלה תרבות הדיון הפוליטי שלנו, לרבות זו של הכנסת?

דן תיכון: האם האלימות המילולית, המשמשת קרקע לצמיחה של אלימות מסוג מסוכן יותר, נעלמה מחיינו?

דן תיכון: על שאלות נוקבות אלה אין בפי, לצערי, מענה חיובי.

דן תיכון: בשבועות האחרונים, וככל שהתקרבנו ליום הזיכרון השני התעורר חשש כי לא עקרנו את כל הקוצים הדוקרניים.

דן תיכון: נורות אזהרה מהבהבות, והלב מתחלחל לא רק מן הפחד הפיזי, אלא גם מהחרדה מפגיעה ברקמה העדינה של הדמוקרטיה הישראלית.

דן תיכון: דמוקרטיה איננה רמיסת החוק, אלא כיבודו.

דן תיכון: הרוצח רצח את יצחק רבין האדם.

דן תיכון: הוא רצח בעל, אבא וסבא, אך הוא התכוון ליותר מכך – לרצוח את הדמוקרטיה.

דן תיכון: הוא ניסה לרצוח את כל הערכים שעליהם גדלנו, דתיים וחילונים.

דן תיכון: הוא ניסה לרצוח את הערך החשוב מכול והמשותף לכולנו – הסובלנות.

דן תיכון: חופש הביטוי הוא עיקרון נעלה, אך עלינו לקבוע אמות מידה שאין לחרוג מהן.

דן תיכון: ויכוח ופולמוס – כן, הסתה ושיסוי – לא.

דן תיכון: הצמדת הכינוי רוצח ובוגד לראש ממשלה ולשליח ציבור צריכה להיחשב כעבירה על החוק.

דן תיכון: קנאות קיצונית מכל סוג עלולה להיות מסוכנת מאוד.

דן תיכון: החברה הישראלית שילמה מחיר כבד על התבטאויות מסוג זה.

דן תיכון: מחובתנו להימנע מאמירות קיצוניות שעלולות לתת דרור למעשים נוראים.

דן תיכון: מותו של רבין חשף את גרעין הארס שלא שיערנו כי הוא קיים בקרב אחדים מאתנו.

דן תיכון: אולם אנו מצווים להיזהר ולא להטיל אחריות קולקטיבית העלולה להכתים מחנה שלם.

דן תיכון: הלקח הגדול מרצח רבין הוא, שחילוקי דעות, מרים וקשים ככל שיהיו, פותרים בדרך דמוקרטית.

דן תיכון: הבסיס המשותף שלנו רחב הרבה יותר מכל קרע ופירוד.

דן תיכון: חברי הכנסת, מה קרה לנו?

דן תיכון: כיצד הגענו לתהומות של איבה וחוסר סובלנות?

דן תיכון: האם העתיד לא משותף לכולנו?

דן תיכון: האם התוצאה לא תשפיע עלינו?

דן תיכון: בואו נעצור בטרם נידרדר.

דן תיכון: תחושה של מחויבות ואחריות לאומית מביאות אותי לקרוא, כאן ועכשיו, להקים ממשלת אחדות לאומית, ממשלת פיוס לאומי.

דן תיכון: נשכח את השנאות.

דן תיכון: נתגבר על המחלוקות ונגייס את כל הכוחות כדי לשמור על שלמות העם.

דן תיכון: האיבה ההדדית היא הרת-אסון.

דן תיכון: זו השעה וזה המקום לצאת בקריאה משותפת לכל הבית הזה.

דן תיכון: יהיה הרצח הזה נקודת מפנה שממנה נשנה את צורת הוויכוח.

דן תיכון: אנחנו צועדים לקראת הסדרי הקבע, קביעת גבולות המדינה, עתיד ההתיישבות ביהודה, שומרון וחבל עזה ומעמד האוטונומיה.

דן תיכון: זוהי תקופה מכרעת, לא קלה, כואבת וגורלית.

דן תיכון: דומה שהצוואה של יצחק רבין גלומה במלותיו האחרונות, שאותן השמיע לפני היריות ששמו קץ לחייו, והן עדיין מהדהדות באוויר: "אלימות היא כרסום ביסודות הדמוקרטיה הישראלית.

דן תיכון: יש לגנות אותה, להוקיע אותה ולבודד אותה".

דן תיכון: זו דרכה של מדינת ישראל.

דן תיכון: אלה ערכיו של עם ישראל וזוהי מורשתו.

דן תיכון: יצחק רבין הלוחם, לא בקרב נפלת, לא ממחלה נפטרת, ולא בשיבה טובה הלכת לעולמך.

דן תיכון: נרצחת, וצר מאוד, מאוד.

עזר ויצמן: לאה, רחל, דליה ויובל, בני משפחת רבין, יושב-ראש הכנסת, כנסת נכבדה, מכובדי, חלפו שנתיים מן היום הארור ההוא שבו נרצח יצחק רבין, זיכרונו לברכה.

עזר ויצמן: הפצעים שנפערו אז עוד לא הגלידו.

עזר ויצמן: הכאב בלבנו לא שכך, לא בלב המשפחה, לא בלב העם, לא בלב המדינה.

עזר ויצמן: דמי יצחק עודם צועקים אלינו ואינם מניחים לנו את הנחמה ואת השכחה.

עזר ויצמן: ההיסטוריה מכירה מנהיגים שכל עניינם בעבר; ההיסטוריה מציגה מנהיגים שחיים רק את ההווה, ולפעמים ההיסטוריה מזכה אותנו במנהיגים שיודעים להביט גם אל העתיד.

עזר ויצמן: בדיוק לפני 20 שנה, בנובמבר 1977, בא לכאן נשיא מצרים המנוח אנואר סאדאת, לדבר על עתיד של שלום עם העם בישראל.

עזר ויצמן: סאדאת ובגין, זיכרונם לברכה, ונשיא ארצות-הברית דאז, ג'ימי קרטר, היו שלושה מנהיגים כאלה, שידעו לא רק להבחין בגודל השעה, אלא גם לאחוז בקרני ההיסטוריה, לכוונה ולהוליכה בנתיבי השלום והתקווה.

עזר ויצמן: בספטמבר 1993, בבית הלבן בוושינגטון, לחץ יצחק רבין את ידו של יאסר ערפאת.

עזר ויצמן: לרבים מאתנו לא היה זה רגע קל, ובוודאי לא היה זה רגע קל לו עצמו.

עזר ויצמן: אבל יצחק, שהיה איש מלחמה, ידע להיות גם מצביא אמיץ של שלום.

עזר ויצמן: הוא ידע לא רק לזכור את העבר ולקרוא את ההווה, אלא גם ליצור את העתיד.

עזר ויצמן: וכך המשיך וקידם את התהליך בחתימת הסכם שלום עם ממלכת ירדן.

עזר ויצמן: יצחק רבין ואנואר סאדאת, שני מנהיגים דגולים, שילמו בחייהם על חתירתם אל השלום.

עזר ויצמן: שניהם נפלו מכדורי קנאים דתיים חשוכים, אשר פחדו מפני תקוות העתיד ורצו להחזיר את האזור אל אפלת העבר.

עזר ויצמן: אך כאן, כמו גם שם, לא הצליחו המרצחים לעצור את מהלך הדברים.

עזר ויצמן: אנו נמשיך לצעוד לעבר פיוס, אל דו-קיום ואל שלום בינינו לבין הערבים.

עזר ויצמן: על אף האופטימיות הזאת, הסכנה עודנה רובצת לפתחנו.

עזר ויצמן: בארבע השנים שחלפו מאז חתימת הסכם אוסלו ידענו דרך ארוכה וקשה, רבת מהמורות ותלאות, ובכללן פיגועים קשים מאוד באזרחי ישראל.

עזר ויצמן: הדבר מביא לפגיעה במורל הלאומי ולמשבר מורכב בינינו לבין המנהיגות הפלסטינית; משבר שמערער גם את יחסינו עם מצרים וירדן.

עזר ויצמן: שונאי שלום אורבים הן בקרבנו והן בקרב הערבים, והם מבקשים לחבל בהתקדמות אליו.

עזר ויצמן: עלינו להיות קשובים ודרוכים, עלינו להיות נחושים.

עזר ויצמן: יש להילחם למען השלום הזה, לא רק לחכות לו, כי מעצמו לא יבוא.

עזר ויצמן: אני בטוח שממשלת ישראל, המחויבת להסכמי אוסלו, עושה ותעשה כל מה שביכולתה כדי לקיים את שיתוף הפעולה בינינו לבין הפלסטינים, כדי שנחזק את השלום שחתמנו עליו עם ירדן ועם מצרים, וכדי שנתקדם אל שלום עם סוריה ולבנון.

עזר ויצמן: זוהי גם הצוואה שהותיר לנו יצחק רבין – לפעול ולהתקדם.

עזר ויצמן: לא די בימי זיכרון, לא די בטקסים ובמפעלי הנצחה; כולם חשובים וראויים, אבל עלינו לפעול ברוח מלותיו שלו, שאמרן כמה דקות לפני שנרצח: "השלום הוא העתיד".

עזר ויצמן: יש להמשיך בבנייתו עד השגתו המלאה לרווחתם, לשלומם ולשגשוגם של כל עמי האזור.

עזר ויצמן: לפיכך, יום הזיכרון הממלכתי הזה אינו רק אזכרה למוות, אלא גם תזכורת לחיים.

עזר ויצמן: הוא יום שיש לנצלו בכל מקום ובכל פינה, במוסדות החינוך, ברחוב, בצה"ל ובלב כל אחד מאתנו, בכל שכבות החברה, על מנת להיזכר במנהיגותו ובמורשתו של יצחק רבין ועל מנת לחנך את כולנו לסובלנות, לדמוקרטיה ולהוקעת הסימנים המדאיגים שעודם קיימים בינינו ומרימים לא אחת את ראשם, סימנים של גילוי הבנה ואהדה לרוצח המתועב, לדרכו ולמניעיו.

עזר ויצמן: שנתיים מלאו לרצח הנורא.

עזר ויצמן: לא נשכח את יצחק רבין.

עזר ויצמן: לא נסלח לרוצחו.

עזר ויצמן: נילחם בכל מדיח ובכל משכיח ובכל גילוי של הסתה.

עזר ויצמן: אני מצדיע לך היום, יצחק, בשם כל אזרחי ישראל.

עזר ויצמן: אני מצדיע לך בכאב, בהערכה ובאמונה עמוקה, שנמשיך בדרכך, היא דרך השלום והביטחון שבה הלכת והולכת את עמנו.

עזר ויצמן: יהי זכרך ברוך.

דן תיכון: תודה.

דן תיכון: ראש הממשלה בנימין נתניהו, בבקשה.

בנימין נתניהו: אדוני הנשיא, אדוני היושב-ראש, משפחת רבין, חברי חברי הכנסת, אנחנו עומדים עכשיו בפתח שנת היובל למדינה, אבל 50 שנותיה של המדינה מתחלקות באופן בלתי שווה ל-48 ולשתיים – לפני הרצח ואחרי הרצח.

בנימין נתניהו: שלוש יריות של בן-בליעל מבני עמנו קטעו באכזריות את נעוריה של המדינה, ולפעמים נדמה לי שבבת-אחת קפצה עליה הזיקנה.

בנימין נתניהו: יצחק רבין, ראש ממשלה ושר ביטחון, רמטכ"ל ולוחם פלמ"ח, איש שהיה במידה רבה סמל לדור המייסדים והלוחמים, שהם מגש הכסף שעליו ניתנה מדינת היהודים, לא זכה להגיע אתה אל היובל, והיא לא זכתה להגיע אתו ברצף טבעי מן הילדות אל הבגרות, מן המנוחה אל הנחלה ומן המלחמה אל השלום.

בנימין נתניהו: היד ההרסנית שקטעה את חייו של יצחק רבין עדיין מאיימת להחריב ולפגוע במרקם החיים האחד של עם ישראל.

בנימין נתניהו: הפתגם אומר, שאי-אפשר לכלוא את הרוח.

בנימין נתניהו: אבל הוא נכון, לצערנו, גם לגבי רוח רעה.

בנימין נתניהו: גופו של הרוצח יושב בכלא, אבל רוחו הרעה עדיין נושבת בחוץ.

בנימין נתניהו: ורוח רעה עלולה להוליד רוח רעה נגדית, ורעל השנאה מטבעו מייצר רעל של שנאה נגדית.

בנימין נתניהו: והשנאה הזאת כאילו צודקת, שהרי היא נגדית, אבל היא מעליבה ופוגעת במחנה שלם, והיא מולידה שנאה צודקת נגדית לנגדית, וכך חוזר חלילה.

בנימין נתניהו: ואוי ואבוי לצדק הזה, שעושה אותנו לשני מחנות שמתחפרים בעמדותיהם – עלבון מול עלבון, צודקים מול צודקים.

בנימין נתניהו: המשורר יהודה עמיחי כתב באחד משיריו: "מן המקום שבו אנו צודקים,/ לא יצמחו לעולם/ פרחים באביב.

בנימין נתניהו: המקום שבו אנו צודקים/ הוא רמוס וקשה/ כמו חצר.

בנימין נתניהו: אבל ספקות ואהבות עושים/ את העולם לתחוח/ כמו חפרפרת, כמו חריש.

בנימין נתניהו: ולחישה תישמע במקום שבו היה הבית/ אשר נחרב".

בנימין נתניהו: ידידי, אנחנו לא יכולים להרשות לעצמנו לוותר על הוויכוח שהוא המהות של החיים הדמוקרטיים.

בנימין נתניהו: אבל בואו נלמד לפעמים להיות פחות בטוחים ונחרצים, פחות מעליבים וגם פחות נעלבים, יותר מקשיבים זה לזה ויותר פתוחים זה לזה.

בנימין נתניהו: ואני שם את עצמי ראשון בעניין זה, ראשון לומר שאני, כמו אחרים, צריך לעשות חשבון-נפש, ראשון להושיט יד, ראשון לומר, בואו נלך יחד בדרך ההידברות, בדרך ההתפייסות.

בנימין נתניהו: המקום שבו אנו עומדים על שלנו בכל תוקף, בלי אפילו להקשיב איש לרעהו, הוא מקום רמוס וקשה, שלא יכול להצמיח דבר.

בנימין נתניהו: בשעה הזאת, יותר מאי-פעם, אנחנו צריכים שדה חרוש, אדמה רכה.

בנימין נתניהו: צריך ללמוד את הלקחים, צריך לעמוד במלוא הנחישות על שמירת מסגרות השלטון והדמוקרטיה, על שמירת החוק וחופש הדעה, מתוך איסור מוחלט על אלימות.

בנימין נתניהו: שום ויכוח פוליטי אינו מצדיק אלימות, ושום אלימות איננה שוללת את הלגיטימיות של עמדה פוליטית נוגדת.

בנימין נתניהו: אבל הוויכוח צריך להיות משולב בהידברות ובהקשבה, כי מעל לכול אנו זקוקים היום להשלמה ולפיוס.

בנימין נתניהו: אני פונה אליכם, חברי הכנסת.

בנימין נתניהו: כולכם מנהיגי ציבור, מימין ומשמאל – אנשים שעמלו שנים הרבה למען המדינה, אנשים שיש להם זכויות רבות בבנייתה ובביצורה של הארץ הזו, אנשים שיש להם השפעה מכרעת על הציבור.

בנימין נתניהו: כולם יושבים כאן – חלק אינם, שמעון ואריק, אבל הם פה בלבם – איציק ואהוד, דוד ויוסי, פואד ורפול, עוזי לנדאו ועוזי ברעם וכל אחד ואחד מכם.

בנימין נתניהו: אפשר לצוות את כולם לצוות אחד.

בנימין נתניהו: אני פונה לכולכם ביום זה להתאחד סביב המשותף בינינו, שהוא רב לאין שיעור מן המפריד – הרצון להביא שלום וביטחון לארץ הזאת וליושביה.

בנימין נתניהו: ואני פונה במיוחד אל חבריו ורעיו הקרובים של יצחק רבין, יריבי הפוליטיים, שכואבים את האובדן יותר מכולם:

בנימין נתניהו: אני מושיט לכם יד לשלום, יד לפיוס.

בנימין נתניהו: אדוני היושב-ראש, לפני שנה, מעל הבמה הזאת, שאלתי באיזו דרך נבחר ללכת כעם – בדרך האיחוד, ההתלכדות וההסכמה הלאומית הגדולה, כפי שקרה בתולדותינו לאחר הירצחו של אבנר בן נר, או בדרך של פירוד, פיצול ושקיעה נוראה, כפי שקרה לאחר רצח גדליה בן אחיקם.

בנימין נתניהו: אני אומר שוב, דווקא ביום הזה, הבחירה היא בידינו, ובמידה רבה הבחירה היא בראש ובראשונה בידי האנשים שיושבים בבית הזה.

בנימין נתניהו: היום אני אומר שוב וביתר שאת: אל לנו ליפול לתוך ריב אחים.

בנימין נתניהו: אל לנו להמשיך במסע האשם, ההתרסה והניגוח.

בנימין נתניהו: עלינו לאפשר לפצעי האומה להגליד, פצעיו של עם שלם שמתפלל שנשכיל ללכת בדרך הפיוס.

בנימין נתניהו: יצחק רבין המנוח היה אומר שאין לנו מדינה "ספייר".

בנימין נתניהו: המדינה הזאת היא של כולנו והאחריות לשלמותה היא על כולנו.

בנימין נתניהו: מי ייתן ונהיה ראויים לה.

דן תיכון: תודה.

דן תיכון: חבר הכנסת אהוד ברק, בבקשה.

אהוד ברק: כבוד נשיא המדינה, לאה, דליה, יובל, משפחת רבין היקרה, אדוני יושב-ראש הכנסת, כנסת נכבדה, יש אירועים בחייו של עם שבהם הוא מוצא את עצמו מונה את דברי הימים שלו עד לאותו אירוע ומאותו אירוע.

אהוד ברק: ב-4 בנובמבר 1995 נרצח ראש ממשלת ישראל יצחק רבין, וכל מה שהיתה ארץ-ישראל עד לאותו רגע עם יצחק רבין איננה ולא תהיה עוד ארץ-ישראל שבלעדיו.

אהוד ברק: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, הדור הזה שלנו ראה לנגד עיניו את התגשמות חלום הדורות וכמיהות בנות אלפיים שנה.

אהוד ברק: הדור הזה שלנו ראה במו-עיניו איך ברוב עם, בכיכרה של עיר, נרצח מנהיג לאומי על-ידי רוצח יהודי.

אהוד ברק: בי"ב בחשוון התשנ"ו, באותו לילה מר ונמהר שבו נשפך דמו של ראש הממשלה בכיכר העיר, חזרנו אל שניים מהאפלים ברגעים בתולדות עמנו: האחד, רצח גדליה בן אחיקם, סמוך לאחר חורבן בית ראשון; והשני, סוף ימי בית שני, אז גררו קנאים ובריונים את העם היהודי למלחמה פנימית איומה, שהביאה לחורבנה של ממלכתיות בישראל ולשפיכות דמים בהיקף שלא נודע כדוגמתו.

אהוד ברק: חז"ל אמרו שבגלל שנאת חינם חרב הבית השני, ועלינו לומר כי ללא מאבק עיקש, אמיתי וכן בשנאת החינם, תיווצר סכנה לקיומו של הבית השלישי.

אהוד ברק: יצחק, אתה הפטריוט הישראלי הגדול, מלח הארץ, היית מוקד לגל של שנאת חינם נוראה, שבשיאה נרצחת.

אהוד ברק: באותו לילה נורא, ולא אחת בשנתיים האחרונות, הרגשנו כולנו שתבערת האלימות הפנימית מאיימת על עתידו של המפעל הציוני כולו.

אהוד ברק: לכן, היום הזה הוא לא רק יום זיכרון, אלא גם יום לחשבון-נפש לאומי.

אהוד ברק: יצחק היה כל חייו איש אמת, שנרתע מכל זיוף, או מקצה של זיוף.

אהוד ברק: לכן, נחטא לזכרו אם לא נאמר לעצמנו היום מה הם לקחי האמת של הרצח הזה.

אהוד ברק: ראשית, הפיוס והאחדות שכולנו כל כך רוצים בהם.

אהוד ברק: פיוס איננו דיבורים בעלמא.

אהוד ברק: הוא עשייה, הוא מחויבות, הוא אחריות.

אהוד ברק: על כולנו, מכל גוני הקשת הפוליטית, להתחייב היום, שלעולם, לעולם, לא נתלהם זה כנגד זה מעל גגות ומרפסות, לא נעמוד בצמתים או בכיכרות ומסביבנו סמלי מוות, דם ובגידה; שלעולם לא נלחש דברי פילוג והסתה באוזני פשוטי עם או מנהיגים רוחניים.

אהוד ברק: דבר שני – הדמוקרטיה.

אהוד ברק: הדמוקרטיה איננה מובנת מאליה, גם לא בישראל של היום.

אהוד ברק: חובתנו העליונה לשלב ידיים, מעבר למחלוקות הפוליטיות, במאבק נחרץ נגד השוליים הסהרוריים של החברה הישראלית, שאינם מקבלים את כללי הדמוקרטיה ואינם מקבלים את שלטון החוק, ופועלים בהשראת מטילי "פולסא דנורא" ופוסקי "דין מוסר", תוך עיוות יסודות מהותן של היהדות ושל רוח ישראל סבא.

אהוד ברק: דמוקרטיה היא הזכות להיות שונה ולהיאבק על דרכך שלך, אבל חובתה להגן על עצמה.

אהוד ברק: חובתה להגן על עצמה בכל הדרכים שברשותה כנגד אלה שמנסים לנצל את החירויות הטבועות בדמוקרטיה ולהשתמש בחירויות האלה עצמן כדי למוטט אותה מיסודה.

אהוד ברק: דבר שלישי – תהליך השלום.

אהוד ברק: יצחק הוביל את התהליך מתוך ראייה של ביטחון ישראל ומתוך ראיית הבטחת העתיד.

אהוד ברק: יצחק נרצח כדי לעצור את התהליך שאותו הוא הוביל.

אהוד ברק: אסור לנו כעם להתיר לכדור האקדח של רוצח פוליטי לקבוע את כיוון המדיניות, או להכריע את דרכנו, גורלנו ועתידנו.

אהוד ברק: למיטב הכרתי, צדק יצחק בדרכו.

אהוד ברק: שלום אמת עם שכנינו הוא תנאי לישראל בטוחה וחזקה לאורך ימים, ואנחנו נפעל בכל כוחנו כדי שדרכו של יצחק תנצח.

אהוד ברק: חודשים ושנים, לא מאתמול ושלשום, אנחנו עומדים וזרועותינו פתוחות, פרוסות לרווחה וקוראות אל כל חלקי העם להפסיק את ההסתה ולהביא פיוס, אחדות ושלום.

אהוד ברק: אני מושיט מכאן את שתי ידי למעשה הפיוס הלאומי.

אהוד ברק: אני חוזר על קריאתי מעצרת הזיכרון בכיכר-רבין במוצאי-שבת, לכולנו, להתלכד, להתאחד ולהתגבר על כל המחיצות.

אהוד ברק: אין לנו עם אחר ואין לנו ארץ אחרת.

אהוד ברק: אני מתגעגע אליך, יצחק, אל אומץ לבך ואל תבונתך.

אהוד ברק: אני מתגעגע ליכולת ההבחנה החדה שלך בין עיקר לטפל.

אהוד ברק: אני מתגעגע אל ימים של מעוף, תעוזה מדינית והרבה תקווה.

אהוד ברק: אני מתגעגע אליך, יצחק, מפקד, מדריך, אדם וחבר.

אהוד ברק: ענדת על כותפותי את דרגות הקצונה.

אהוד ברק: בפקודתך יצאנו פעם אחר פעם הרחק אל מאחורי קווי האויב, יודעים ובטוחים שאתה מחכה במוצב הפיקוד הקדמי, עם כל הניסיון, עם כל האחריות, עם כל שיקול הדעת, וגם אוהב, דואג וחרד.

אהוד ברק: אהבתי את דרכך, דרך של אמינות, דיוק ורצינות; לא מפזר הבטחות אלא מבטיח ומוודא את הגשמתן של ציפיות, תקוות וחלומות.

אהוד ברק: אני מבטיח לך, יצחק, שלא ניתן ולא נניח לתקווה שאותה הדלקת בנו לכבות.

אהוד ברק: אני מתגעגע אליך, יצחק.

אהוד ברק: כולנו אוהבים אותך.

אהוד ברק: היה שלום, חבר.

דן תיכון: תודה.

דן תיכון: סגן יושב-ראש הכנסת נואף מסאלחה, בבקשה.

נואף מסאלחה: אדוני נשיא המדינה מר עזר ויצמן, אדוני יושב-ראש הכנסת, אדוני ראש הממשלה, הגברת לאה רבין ובני משפחת רבין, חברי הכנסת הנוכחים וחברי הכנסת ושרים לשעבר שאני רואה אותם, אורחים נכבדים, כבוד גדול נפל בחלקי להעלות את זכרו של ראש הממשלה המנוח, מר יצחק רבין, אשר נרצח בידי מתנקש כשהיה בשיא כוחו בשירות עמו ובשירות השלום.

נואף מסאלחה: הרבה דברים נאמרו בשבחו של יצחק רבין, ועוד נמשיך לזכור אותו כחייל, כמפקד, כמדינאי, כמנהיג, ומעל לכול כאדם אמיץ, גלוי, מקבל אחריות ועומד במרכז ההכרעות הלאומיות והבין-לאומיות.

נואף מסאלחה: אדוני היושב-ראש, הרשו לי לדבר על יחסו של יצחק רבין המנוח לאזרחי מדינת ישראל הערבים.

נואף מסאלחה: אני מדבר כחבר כנסת וכסגן יושב-ראש הכנסת.

נואף מסאלחה: אשתדל לייצג את דעתו של הרוב המכריע, דעתם של הערבים אזרחי מדינת ישראל.

נואף מסאלחה: ובוודאי בגלל גודל המעמד וגדולתו של האיש, לא אכנס לדברים מעוררי מחלוקת, זה לא הזמן לפולמוס ולהתחשבנות.

נואף מסאלחה: אדוני היושב-ראש, כידוע לכולנו, יצחק רבין עסק רוב חייו בביטחון.

נואף מסאלחה: הוא גם השתתף ברוב מלחמות ישראל כחייל, כמפקד, כראש ממשלה, כשר ביטחון.

נואף מסאלחה: בהתחלה, הערבים, אזרחי מדינת ישראל, היו רחוקים ממנו.

נואף מסאלחה: לדעתי, גם הוא לא התקרב אליהם.

נואף מסאלחה: המגעים הישירים האמיתיים היו בכהונתו הראשונה כראש ממשלת ישראל, בשנים 1977-1974.

נואף מסאלחה: אני חייב להיות גלוי, ואני אוזר אומץ ואומר שהמפגש היה קשה.

נואף מסאלחה: הוא הגיע לשיא באירועי "יום האדמה", במרס 1976, שבו נהרגו אזרחים ערבים ישראלים בידי כוחות הביטחון, ואזרחים נפצעו.

נואף מסאלחה: אדוני היושב-ראש, היחסים האלה שוקמו לאט לאט דווקא בממשלת האחדות הלאומית הראשונה, כאשר מר פרס היה ראש ממשלה והמנוח רבין היה שר הביטחון, ואז החליטה הממשלה, בעזרתו הרבה של אדוני הנשיא, עזר ויצמן, ובהסכמתו של מר רבין, לאפשר לערבים לקבל ולעבד את אדמתם באזור 9, אזור סח'נין, עראבה, דיר-חנא, ובעיני זו היתה תחילת סגירת מעגלים בין יצחק רבין לערביי ישראל.

נואף מסאלחה: אגב, כמה חודשים לפני שהוא נרצח הוא התקבל בסח'נין, כי הוא הכריז עליה, בצדק, כעיר.

נואף מסאלחה: קיבלו את יצחק רבין שם כך שהלוואי שכל עם ישראל היה מקבל אותו, בכבוד המגיע לו, ומגיע לו.

נואף מסאלחה: היה עוד משבר, כשמר רבין היה שר הביטחון בשנים הראשונות של האינתיפאדה, והרבה אזרחים ערבים התנגדו למדיניותו התקיפה באינתיפאדה.

נואף מסאלחה: הוא לא דיבר אליהם והם לא הסכימו אתו.

נואף מסאלחה: אני אומר את הדברים בכנות, כדי שנדע שאפשר גם אחרת, ואני מתכוון לשנים 1995-1992, כאשר דיבר יצחק רבין לאזרחים הערבים, על זכותם לשוויון ועל שלום של אמיצים.

נואף מסאלחה: אדוני היושב-ראש, ראש הממשלה המנוח, יצחק רבין, האמין בשלום עם העם הפלסטיני ועם עמי ערב.

נואף מסאלחה: הוא הכריע בנושא ההכרה ההדדית עם נציגי העם הפלסטיני, והוביל להסכמי אוסלו.

נואף מסאלחה: לפשרה היסטורית – בערבית אנחנו אומרים "סולוח", ו"סולוח" זה פיוס היסטורי; זו לא בעיה של חלקה כאן וחלקה שם, ואנחנו בעיצומו של השלום.

נואף מסאלחה: הוא הוביל לשלום עם ירדן וליחסים עם כמה מדינות ערביות כמו מרוקו, תוניס, קטאר, עומאן ומדינות אחרות.

נואף מסאלחה: הוא ניהל משא-ומתן עם סוריה ולבנון.

נואף מסאלחה: הוא לא שכח את ערביי ישראל, ובוודאי, גם בהשפעתם של חברי הכנסת הערבים ושרים אחרים, היו השנים 1995-1992 שנים של צמצום פערים אמיתי, עם השקעה בתשתית, שילוב ערבים במוסדות המדינה השונים ועלייה על דרך המלך, למען העמקת השוויון בין אזרחי מדינת ישראל.

נואף מסאלחה: אדוני היושב-ראש, רבים מהערבים אזרחי מדינת ישראל בכו על רבין.

נואף מסאלחה: אני לא מדבר על הבת שלי, בת השש, שהכירה אותו ובכתה.

נואף מסאלחה: אני לא מצטדק, אבל כולנו יחד, יהודים וערבים, במיוחד במעמד כזה, אנחנו אזרחי מדינת ישראל.

נואף מסאלחה: כשנועה דיברה על סבא בהלוויה, היה חבר כנסת ערבי שבכה, והוא לא ממפלגת העבודה.

נואף מסאלחה: אמרתי לו שאני מתכוון לספר על זה, הוא ביקש שלא אספר, והשבתי לו שזה לא שהבכי של הערבי פחות חשוב מהבכי של היהודי.

נואף מסאלחה: אנחנו לא מצטדקים, כי כאן אני בוכה על גיבור יהודי.

נואף מסאלחה: כי קודם כול הוא גיבור יהודי, גיבור במדינת ישראל שהאמין בשלום, ולכן אנחנו בכינו עליו ובכינו על דרכו.

נואף מסאלחה: התאבלנו ואנחנו מתאבלים עד היום על האיש, על דרכו, על אומץ לבו, על יושרו, על אמינותו.

נואף מסאלחה: ראו בו לוחם יהודי ישראלי, שרוצה פשרה היסטורית עם העם הערבי; אדם שהקדיש את כל חייו למדינת ישראל ולביטחונה.

נואף מסאלחה: נפל קורבן למרצח מנוול, פחדן, שירה בו בגבו, ואנחנו שמרנו על גבו.

נואף מסאלחה: חבר הכנסת חיים אורון ואני ישבנו מאחוריו כל השנים, ראינו את הגב שלו, את הכתפיים הרחבות שלו, ולא ירינו בו, דווקא מפני שהאמין בשלום ובפשרה בין העמים.

נואף מסאלחה: אדוני היושב-ראש, אני פונה לנשיא המדינה, לראש הממשלה, לראשי המפלגות ולראשי הציבור הישראלי, לראשי הדתות, לרבנים הראשיים, לקאדים המוסלמים והדרוזים, לכמרים הנוצרים, לראשי הישיבות, בואו נקדש את זכרו של יצחק רבין על-ידי סובלנות בין יהודים לערבים, בין חילונים לדתיים, בין ימין לשמאל, בין עולים לוותיקים.

נואף מסאלחה: זאת תורתו של יצחק רבין.

נואף מסאלחה: בואו נראה בערבים אזרחי מדינת ישראל שותפים בכול, בזכויות ובחובות, ונוקיע אותם קולות מעטים המנסים לפסול את הלגיטימיות שלהם לשותפות בהכרעה, בכל הנושאים ובכל הדרגים.

נואף מסאלחה: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, מי שרצח את יצחק רבין, רצה לרצוח את השלום ואת התקווה.

נואף מסאלחה: אנו מתחייבים להמשיך בתהליך השלום כל אחד לפי דרכו.

נואף מסאלחה: לדעתי, השלום הוא בלתי הפיך, אפשר לעכב אותו, אפשר לפצוע אותו, אי-אפשר להרוג אותו.

נואף מסאלחה: הגיע הזמן שאנו, בני אברהם אבינו, וזאת לא מליצה, נוכיח לעולם שנוכל לחיות יחד בסובלנות בשלום, אם לא באהבה אז בוודאי לא בשנאה.

נואף מסאלחה: אני קורא לרשות הפלסטינית ולמנהיגיה, אני קורא לראש ממשלת ישראל ולממשלה, אני קורא לעמי ערב ולמנהיגי ערב, אנא המשיכו בדרכו של יצחק רבין, דרך השלום, השוויון והתקווה.

נואף מסאלחה: תודה.

דן תיכון: תודה.

דן תיכון: שר החינוך והתרבות זבולון המר, בבקשה.

זבולון המר: כבוד נשיא המדינה, כבוד יושב-ראש הכנסת, משפחת רבין האבלה עדיין, חברי הכנסת, אורחים, כל מי שחווה את הדקות מקפיאות הדם של הרצח הנורא של ראש ממשלתנו האהוב, יצחק רבין, זיכרונו לברכה, לא ישכח את הצריבה שהוטבעה בלבבות – לעולם.

זבולון המר: האמינו לי, משפחת רבין הכואבת, שכולנו האמנו כי מסכת ערכינו היהודיים והישראליים מציבה אותנו בפלנטה שבה לא ייתכן שיהיה צל-צלה של התנקשות דמים פוליטית.

זבולון המר: אך כל זה נשבר וקרס.

זבולון המר: ואנחנו איננו מוכנים לעכל את הנבלה שנעשתה בישראל, שרוצח אחד שפל קם על מנהיגה הנבחר של ארצנו לרוצחו נפש.

זבולון המר: ואנו שואלים את עצמנו, איך יהודי, שאוזנו שמעה "לא תרצח" מרעים מרום הר-סיני, עבר על "לא תרצח", ואיך ישראלי, שיודע את קדושת מאבקינו לחיים ולשלום – איך טמא-נפש זה טימא את נשקו?

זבולון המר: הוא היה מעצמו שליחה של הזיה מורעלת שלו, אך הוא, במוחו המעוות, אפשר שראה עצמו שלוחם של שותפים סמויים לטירופו.

זבולון המר: אין לנו מנוח, ולא מרגוע.

זבולון המר: חברי הכנסת, על שאלות דרכי השלום ועל תוכן הפשרה ומהותה היה נטוש, עדיין נטוש ויהיה נטוש ויכוח פנימי החוצה את העם, ואולי גם מפלגות.

זבולון המר: דימינו לעצמנו שהוויכוח הטבעי הזה עוצר על הסף, והוא לא עצר.

זבולון המר: הוא עבר בדם את הקו האדום, בשעה שהרוצח לחץ על הדק הדמים.

זבולון המר: אפשר שכולנו עדיין חוטאים זה נגד זה יותר מן המותר, כשבלי משים נגררנו לאקלים שבו יכול היה מעוות-המוח וערל-הלב הזה לדמיין בעולם תעתועיו כי הוא יעשה מעשה שיהיה ביטוי לדעת נוספים.

זבולון המר: אני אומר בוודאות, בכל נפשי אני מרגיש את זה, שרצח בכלל, ורצח פוליטי בוודאי, מנוגדים ליהדות ולאנושיות, ואין לאיש בעולם, יהיו מעמדו ותפקידו אשר יהיו, הזכות להתיר רצח בשם דת, אמונה או אידיאולוגיה, מפני שקדושת חיי אדם קודמת לכל דבר, והיא איננה ניתנת להקרבה תמורת כל ערך אחר.

זבולון המר: המוותר על חיי אדם בשם אידיאל, פוגע בערכי היהדות ומחריבם.

זבולון המר: יצחק רבין, זיכרונו לברכה, ידע היטב את ערך חיי האדם וערך השלום.

זבולון המר: ובעוד כולנו חוגגים את ניצחונות מלחמת ששת הימים, שהוא היה מצביאה הגדול, דיבר הוא בנאום המופת שלו בהר-הצופים על הצער השורה בלב הלוחמים שחיי רעיהם קופדו במלחמה.

זבולון המר: רציחתו של רבין ביד נבל, שרוממות התורה בגרונו – נוראה.

זבולון המר: וחטא כבד חוטאים המופרעים המוכנים להצדיק רוצח נאלח ורצח של מנהיגים ואישי ציבור.

זבולון המר: כבוד הנשיא, חברי הכנסת, משפחת רבין, כל עוד נאשים זה את זה לא יהיו לנו מזור ותיקון.

זבולון המר: רצח רבין הוא תמרור שחור המחייב אותנו להעמיק את מחויבותנו הבלתי-מותנית והבלתי-מסויגת לקדושת חיי אדם.

זבולון המר: לפני הרצח לא התקיים דו-שיח אמיתי סביב הסוגיות שפילגו את העם.

זבולון המר: יותר מדי אנשים סברו שכוחניות ואלימות הן חלופה טובה יותר מאשר מלים, הקשבה ונימוקים.

זבולון המר: הרצח הוא כתובת דמים על קיר קיומנו, ואם לא נעצור, פעורות לרגלינו תהום ואף שאול.

זבולון המר: אנו, נציגי העם, מחויבים להבטיח שמן הטרגדיה האיומה הזאת לא תצמחנה עוד טרגדיות של רצח פוליטי.

זבולון המר: עלינו להתחייב להרגיע את סופת המחלוקת המאיימת עלינו לבל תסחוף את כולנו למשבר שאין לו תיקון.

זבולון המר: אני התרשמתי מדברי ראש הממשלה ומדברי ראש האופוזיציה על הנכונות בהושטת ידיים לפיוס, ואני מחכה ליום המחר להמשך של הקריאה הזאת.

זבולון המר: חברי הכנסת, תרבותנו היהודית היא של מחלוקת לשם שמים – אלו ואלו דברי אלוקים חיים.

זבולון המר: לא רק ההסכמה היא העיקר, אלא היכולת לחיות יחד גם ללא הסכמה.

זבולון המר: לא היינו מקימים את המדינה אם היינו מחכים עד שנגיע להסכמה מה תהיה דמותה, וטוב עשו שהקימו אותה בלי להסכים מראש.

זבולון המר: זה יבוא.

זבולון המר: כשצריך להכריע – כמובן מכריעים באופן דמוקרטי, בבחירות, ורק כך.

זבולון המר: אם לא נעשה זאת – אני חרד לעצם קיומנו כחברה.

זבולון המר: חברי הכנסת, אנחנו ניצבים מול רעיה שהתאלמנה, בנים שהתייתמו ומשפחה ששכלה את בחיר בניה.

זבולון המר: אנחנו כואבים אתכם על שהאדם והרע ואיש המשפחה נגדע במעשה פשע מופקר, שאין לו כפרה.

זבולון המר: איך ננחם אתכם אם לא על-ידי מחויבות עמוקה – אני התרשמתי, במהלך השבוע הזה, מדברים של משפחת רבין בכיוון הזה – לחנך את דור המחר על עשייתו של היהודי היקר, צנוע ההליכות, ישר הדרך, שחייו היו מופת.

זבולון המר: אנחנו ניצבים מול עם שאיבד את קברניטו הדגול והמסור, ואנחנו ניצבים מול עם שבמסירות נפש מקים כאן יחד מדינה לעם כולו, וכולו זועק וחרד לגורלנו לאחר הרצח המזוויע.

זבולון המר: ואנחנו אומרים: בואו נעבוד ביחד, קודם כול להוקיע ממש, עד האיש האחרון שבנו, את מה שקרה – ועכשיו כבר אין לנו תירוץ.

זבולון המר: עכשיו, כשאנחנו יודעים שדבר כזה יכול לקרות אצלנו, עלינו להבטיח שהוא לא יקרה עוד.

זבולון המר: הבה נקבע, שסובלנות והידברות אינן ססמה אלא מטלה וחובה, כי עתידנו תלוי ביכולתנו לראות בתוך הניגודים את המאחד.

זבולון המר: כאשר יתגבר האינטרס הלאומי הקיומי על האינטרס הפוליטי המפלג נוכל לבנות ברית בין פלגים בחברתנו, ורק אם נבקר כולנו ביושר את עצמנו – רק אז נצליח לצאת מן המצר.

זבולון המר: הבה נהיה ראויים לרבין המיוחד, שנרצח על משמרתו, וניצור תנאים שיחסלו מלכתחילה כל סכנה של רצח פוליטי בתוכנו.

זבולון המר: רק אם נדע, שעל כל אדם, על מחנהו ועל דגלו, לדעת, שאלימות, גם מילולית, וכוחניות אסורות בתכלית – רק אז נדע לכבד את זכרו של האדם, ראש הממשלה, שנפל בידי זד מטורף.

זבולון המר: הבה נבנה יחד עם, שבשירותו עמל יצחק רבין כל ימיו, ועל ביטחונו ושלומו נאבק כל שנותיו, ולמען קיומו, רווחתו, ביטחונו ושלומו נתן את כל חייו ואת חייו ממש.

זבולון המר: הבה נבלום את האסון, הבה נידבר בשאלות המלחמה וגם השלום יחד, הבה נמצא את הדרך לגייס את מרבית העם ממש להמשך דרכנו.

דן תיכון: תודה.

דן תיכון: תמה ישיבה מיוחדת לזכרו של ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין, זיכרונו לברכה.

א' האן: נא לקום.

א' האן: כבוד הנשיא! (חברי הכנסת מכבדים בקימה את צאת נשיא המדינה מאולם המליאה.

א' האן: )