הוועדה המיוחדת לטיפול בשורדי השואה, כנסת 25, פרוטוקול מספר 35, 2024-02-19 00:00

מירב כהן: אני פותחת את הדיון בנושא: הצורך בהשוואת מעמדם של שורדי השואה שעלו לאחר שנת 1953 לשורדי השואה שעלו קודם לכן

מירב כהן:       תחילה נשמע את נציגי החטופים

נציג משפחות החטופים: אתם לא מורגשים, לא חברי כנסת, לא ממשלה

נציג משפחות החטופים:  הייתי פעמיים בהאג, שואלים אותי שאלות, בשביל העולם האירוע התחיל ב-8 בחודש, מה דעתך על הילדים המסכנים בעזה? שום דבר לא על ה-7 בחודש

נציג משפחות החטופים:  תתעוררו

נציג משפחות החטופים:  אתמול פרסמו שהתרופות לא הגיעו לחטופים, ראו את התמונות של התרופות

נציג משפחות החטופים:  זה עוד לא הגיע לאו"ם, למה? אף אחד לא מדבר על זה

נציג משפחות החטופים:  למה לא צועקים את זה בעולם? מדינת ישראל, איפה את? עוסקים בכל מיני תעלולים פוליטיים קטנים, אם נקים קואליציה כזאת או אחרת

נציג משפחות החטופים:  תפסיקו עם זה עכשיו, אין לנו זמן, כי כל יום שעובר פחות חטופים יישארו בחיים

נציג משפחות החטופים:  אז אנא תתחילו לעבוד

מירב כהן: תודה רבה

מירב כהן:  שי, אבא של עומר

שי ונקרט: שלום לכולם

שי ונקרט:  אני אבא של עומר ונקרט ואני מה-7 באוקטובר מוגדר אבא של עומר, הפכתי להיות הורה מחדש

שי ונקרט:  זה שאני שי זה נחמד

שי ונקרט:  אני דור שני לניצולת שואה, אמא שלי שתהיה בריאה, היינו בוועדה המיוחדת לפני כשלושה שבועות

שי ונקרט:  מה שנאמר פה זה חד וחלק

שי ונקרט:  אני רוצה להגיד לכם, חברים, הבן שלי נסע למסיבת טבע ב-7 באוקטובר ונחטף משטח ריבוני של מדינת ישראל וכשמגדירים את זה שואה אז אני רוצה להגיד שזה יותר משואה כי אנחנו במדינה שלנו, עם צבא, מדינה ריבונית והבן שלי נחטף משטח המדינה

שי ונקרט:       אמא שלי הייתה קטנה וכשלקחו אותם בין גטו למחנה וכשהצבא האדום בסופו של דבר הציל אותה מלהגיע לאושוויץ, אז לא הייתה לה מדינה אמיתית, היא הייתה מה שנקרא גולה ואנחנו פה במדינת ישראל ואני לא מצליח להבין את זה

שי ונקרט:  אמא שלי יושבת ובוכה, היא לא מתארת לעצמה שהנכד שלה שהוא דור שלישי לשורדי שואה חווה תופת כזאת

שי ונקרט:       צוין פה, ואני רוצה לציין את זה שוב, סדר היום זה החזרת החטופים

שי ונקרט:  תחזירו את כולם הביתה, נוכל לעשות שיקום, נוכל לעשות תקומה למדינה שלנו

שי ונקרט:  כי מי ירצה לגור פה? אם אני יודע שהבן שלי נוסע למסיבה, אז מה, אח שלו ירצה לחיות פה? אחות הקטנה תרצה? אני לא ארצה לחיות פה, אם מפקירים אותנו אני לא רוצה להיות פה

שי ונקרט:       וציינו פה נושא של אזרחות, שתוך ארבעה ימים קיבלו פה אזרחות הולנדית

שי ונקרט:  אז כן, גם אני בעוונותיי קיבלתי אזרחות, לא ביקשתי, לא רציתי, אני ציוני, לא חלמתי אי פעם שאני אצטרך אזרחות אחרת, זה נשמע רע, זה כאילו מגלים אותנו מהמדינה שלנו

שי ונקרט:  זה נשמע רע

שי ונקרט:  חברים, באמת כדאי שמישהו פה יתעורר

שי ונקרט:  אני עדיין חי ב-7 באוקטובר, אני עושה 24/7, זה המקצוע שלי היום, הפכתי להיות אבא של עומר וזה מה שאני עושה, להוציא אותו, לשחרר אותו

שי ונקרט:       עומר הוא גם חולה קוליטי

שי ונקרט:  הגעתי עכשיו מוועדת הבריאות שדווקא דנה בנושא הקוליטיס, אשתי שם

שי ונקרט:  נושא התרופות, מה-8 באוקטובר אני מול הצלב האדום, מול כל הגורמים שאמורים לסייע, אבל למעשה אני לא רוצה לשלוח לו תרופות, 136 ימים, מי יודע אם התרופות טובות, לא טובות

שי ונקרט:  אני יודע שהבן שלי נמצא במנהרה, על פי עדות של אנשים שיצאו, הוא נמצא במנהרה, במקום הכי חשוך שאתם יכולים לדמיין לכם

שי ונקרט:  זה לא בתים שהם רצים מבית לבית, הוא פשוט מתחת לאדמה, עמוק עמוק, הם גם לא שומעים שום דבר, אז תבינו כמה עמוק זה יכול להיות

שי ונקרט:       אין שם תזונה, אין מקלחת, תשכחו מזה

שי ונקרט:  מה שאתם רואים בטלוויזיה זה מה שנקרא חמישה כוכבים דה לקס, הם ישנים על החול עם שקית ניילון, מתכסים עם איזה סדין מסכן, וזה אני יודע, עוד פעם, לפי – יותר מדי זמן, אחרי 52 יום שהוא נחטף

שי ונקרט:  אז כשמדברים על אוכל, אין, היגיינה אין, שירותים לא קיים, עושים בחבית

שי ונקרט:  מה קורה כשהחבית מלאה? אני לא יודע

שי ונקרט:  אולי מעבירים אותם, או שמעבירים את החבית, לא יודע

שי ונקרט:  זה העיסוק היחיד שצריך לפתוח איתו את הכנסת ואת הממשלה וכל הצעת חוק שבאה לפה, סליחה, פה יש באמת נגיעה לליבי, שורדי שואה, שוב, אני דור שני לשורדת שואה ויש לזה חשיבות, אבל כל הוועדות שהיו פה היום לא דיברו על חטופים

שי ונקרט:  אז אני לא מבין

שי ונקרט:       רוצים לעשות חוקים, זה בסדר, צריכים לנהל את המדינה, זה בסדר, תשחררו את החטופים, אולי נבוא נדבר על דברים קצת יותר מעודדים, יותר שמחים, לא תצטרכו אולי לשמוע אותנו, לפעמים אנחנו קצת מעיקים בוועדות כי לא מצליחים להעביר חוקים

שי ונקרט:  כשאני מגיע לממשלה, אני מגיע לכנסת למעשה ואני שומע שיח שהוא עף פה מעל המסדרונות בצורה לא הגיונית, אנשים משתלחים אחד בשני, אנשים קוראים בשמות גנאי אחד לשני, תפתחי את השעון, מה התאריך, תחזרי ל-7 ב – תגידו, אתם חיים בסרט? כן, נראה לי שבאמת אתם חיים בסרט

שי ונקרט:       אז אני כנראה חי את המציאות והמציאות שלי היא חלום בלהות, אבל אני לא מתעורר ממנו

שי ונקרט:  אני מבקש, אני ממש מבקש, תחזירו את החטופים, זה לא דיון של מחיר, זה דיון של החזרת התקומה

שי ונקרט:  להחזיר את החטופים זה להחזיר את הביטחון, כשהבן שלי רוצה לחיות במדינה שאני אגיד לו: תשמע, אתה רואה איך אנחנו נלחמים? תהיה רגוע

שי ונקרט:  אבל הוא לא רגוע כי הוא רואה ששום דבר לא קורה

שי ונקרט:  הגיעו תרופות לבית חולים נאצר, אתם יודעים איך הגיעו התרופות? יוזמה פרטית, לא המדינה, לא הצלב האדום

שי ונקרט:  יוזמה פרטית של משפחות שעשו בשקט

שי ונקרט:       כמובן היו צריכים לשתף את גורמי הביטחון

שי ונקרט:  אם הצלב האדום לא עושה עבודה שמישהו אחר יעשה עבודה

שי ונקרט:  אם אונר"א זה מרצחים אז שמישהו אחר יעשה, אם הסהר האדום לא, שמישהו אחר

שי ונקרט:  אני מבחינתי שחיל הרפואה יעשה את העבודה

שי ונקרט:  נכנסות משאיות סיוע הומניטרי, למי? לחמאס? כדי שיהיה להם יותר זמן להחזיק ושהבן שלי יחכה עוד ועוד ועוד? הכי הומניטרי זה להוציא את החולים ולהוציא את החטופים, אין יותר הומניטרי מזה

שי ונקרט:  וכשמכניסים משאיות, וסליחה שאני אומר, זה כמו לירוק לנו לתוך הבאר

שי ונקרט:       אנחנו פשוט מכניסים אוכל וסיוע והכול הולך לידי החמאס ולראיה אתמול הייתה אפילו ידיעה שתושבי עזה הצטיידו בבקבוקי תבערה כדי לחסום משאיות, בצד שלהם

שי ונקרט:  בצד שלנו זה כבר קורה, אנשים שכואב להם לראות את זה

שי ונקרט:  אז אני יכול להיות בכנסת, הם יכולים להיות בכרם שלום או בניצנה, אבל יש פה דיספרופורציה

שי ונקרט:       הוועדה הזאת היא חשובה, סופר חשובה, אבל בבקשה, מדינת ישראל, באנו לפה כדי שלא תהיה שואה

שי ונקרט:  כשאני אומר שזה יותר גרוע משואה זה תיאורים של אמא שלי כי שם הם היו מעל האדמה, בגטו

שי ונקרט:  אז היה פחות לאכול, היו לוקחים חבילה של אנשים למחנות השמדה, פה אין כלום, אין מידע, לא רואים אף אחד

שי ונקרט:  אני לא יודע מה קורה איתו

שי ונקרט:  אני מרגיש שהוא חי וככה אני יודע שהוא נחטף וגם אחרי 52 יום קיבלתי עדות שהוא חי, ככה אני רוצה אותו בחזרה

שי ונקרט:  תודה רבה

מירב כהן: תודה לך

מירב כהן:  נעשה כל מה שאנחנו יכולים

מירב כהן:  טוב, קשה לעבור מהדברים הכול כך חשובים האלה לסדר היום

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אנחנו כמדינה צריכים כמובן לדאוג להחזיר את החטופים שלנו, האזרחים שלנו, זאת חובתנו המוסרית, וגם חובתנו לדאוג לניצולי השואה

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  כל מי שהגיע לכאן, אזרח במדינת ישראל, לא ייתכן שהיום במדינת ישראל קיים מצב של אי שוויון בין שורדי שואה וחלוקה למי שהגיע לפני 1953 ולמי שעלה ארצה אחרי 1953

טטיאנה (טניה) מזרסקי:       אנחנו יודעים שיהודי מזרח אירופה, חלקם לא יכלו לעלות ארצה בגלל שהם היו סגורים, כלואים, במשטר הקומוניסטי והם לא אשמים בכך, פשוט לא הייתה להם אפשרות להגיע למדינת ישראל

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  אי השוויון והמצב האבסורדי שאנשים שבעת השואה חיו ועברו אותם הדברים, אותן הזוועות ואותם הקשיים, חלק מהם שהספיקו לעלות ארצה כן זכאים לתשלומים ואלו שהגיעו אחרי שנת 53' לא זכאים

טטיאנה (טניה) מזרסקי:       אנחנו לא יכולים לשנות את העבר, אבל אנחנו כן יכולים לשנות את ההווה ואנחנו לא יכולים להחזיר את החיים שאבדו, אבל אנחנו יכולים להעניק חיים טובים יותר לאלה שנשארו

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  אנחנו חייבים לעשות את זה למען ניצולי השואה, למען ההיסטוריה, למען העתיד שלנו, לתת כבוד ולתת להם, כמו שאמרת, להזדקן בכבוד כאן במדינת ישראל

טטיאנה (טניה) מזרסקי:       הזמנו לכאן גם ניצולי שואה, גם בדרך אלינו רופאה פסיכיאטרית, ד"ר איזבלה גרינברג, שטיפלה בטראומות בניצולי שואה, כי אנחנו יודעים שמדובר לא רק בפציעות ופגיעות פיזיות, אלא גם בפגיעות וטראומות נפשיות, אז חשוב שנשמע את כולם וננסה להשוות את המצב ולהחזיר את הכבוד

מירב כהן: כיוון שאנחנו קצת בעיכוב זמנים אני אפתח בסדר הדוברים, אני אתן לכל אחד סדר גודל של שלוש דקות, אני אתריע בפניכם כדי שנספיק לשמוע את כולם

מירב כהן:  אנחנו נתחיל עם חזית הכבוד, אלכסנדר ידבר מטעם ארגון חזית הכבוד

מירב כהן:  בבקשה

אלכסנדר ברמן: (מדבר ברוסית)

טטיאנה: (תרגום חופשי מהשפה הרוסית): הבן אדם הזה הוא נשיא תנועת חזית הכבוד

טטיאנה:  הוא מעלה בוועדה את הבעיות של ניצולי השואה בשם הפורום לתמיכה פוליטית לפליטי שואה מברה"מ לשעבר שהגיעו לארץ אחרי 1953

טטיאנה:  הפורום כולל ארגונים ציבוריים כמו איגוד ותיקי המלחמה והלוחמים בנאציזם שבראשם עומד אברהם גרינזייד, הפורום העולמי, הקואליציה, יד מסייעת לישראל ובראשם עומד פרופ' אנדרי גשירובסקי והתנועה של לובי המיליון בראשה עומדת אלקס ריף ועוד 50 ארגונים ציבוריים

מירב כהן: אני מציעה ישר להיכנס לתוכן

מירב כהן:  אנחנו מכירים את הפעילות ואת הארגונים

אלכסנדר ברמן: (מדבר ברוסית)

טטיאנה: (תרגום חופשי מהשפה הרוסית): ב-2009, לפני 15 שנים, תנועת חזית הכבוד פרסמה לראשונה ספר זיכרונות של קשישים עולים מברה"מ לשעבר, פליטי השואה, תחת הכותרת 'פינוי'

טטיאנה:  בשנים אחרי זה פרסמו עוד שישה כרכים של זיכרונות של פליטי שואה, סך הכול 1,000 זיכרונות של אנשים

טטיאנה:  מניתוח הזיכרונות של קשישים עולים מברה"מ לשעבר שפרסמו עולה שהילדים שעברו את הפינוי עברו פוסט טראומה מאוד קשה

טטיאנה:  הפוסט טראומה, אם לא עברה טיפול רפואי, אחר כך בזמן יותר מאוחר זה לא ניתן לריפוי והמצב של האנשים האלה מאוד קשה

טטיאנה:       (תרגום חופשי מהשפה הרוסית): הם מבקשים בדיוק כמו שהפליטים שעלו לארץ לפני 1953 גם העולים האלה שהגיעו לארץ יותר מאוחר יהיו זכאים לכל מיני תנאים ועזרה ביום יום והם חייבים את זה

טטיאנה:  הפורום מבקש מממשלת ישראל להכיר באנשים שהגיעו לארץ עכשיו, לא אלה שבאו ב-1953, אלה שבאו יותר מאוחר, להכיר בהם כנכי רדיפות הנאצים

טטיאנה:  כדי להקל על מדינת ישראל בנטל של העלויות הכספיות הם מציעים לעזור לפליטי השואה, אלה שבאו אחרי 1953, לתת את הסיוע לפי דרגות, אז הם מבקשים מאלה שהם עכשיו הגיעו לשנות ה-90 לחייהם

טטיאנה (טניה) מזרסקי: יישום התוכנית באופן הדרגתי ולהתחיל מאלה שכבר הגיעו לגיל 90

מירב כהן: תודה רבה

מירב כהן:  אני עוברת לעו"ד יעל הבסי מהקליניקה לזכויות ניצולי שואה ואנשים בזקנה

מירב כהן:  תודה על כל העזרה בעבודה השוטפת שלנו לאורך השנה

מירב כהן:  אני ממש מבקשת מכולם להיות כמה שיותר ממוקדים, כי הייתה פה עוד חצי שעה שנתנו למשפחות החטופים והחדר הוא לזמן נתון, אז תשתדלו להיות קצרים

יעל הבסי-אהרוני: בסדר גמור

יעל הבסי-אהרוני:  תודה רבה ותודה על הדיון החשוב הזה

יעל הבסי-אהרוני:  אנחנו הגשנו נייר לוועדה והוא באמת, אני חושבת, ממצה את עמדתנו

יעל הבסי-אהרוני:  המועד של שנת 1953 נקבע על רקע הסכם השילומים ובמקור מדינת ישראל ביקשה לפצות את מי שהיא מנעה ממנו לתבוע את גרמניה במסגרת הסכם השילומים

יעל הבסי-אהרוני:  מזה שנים ארוכות שמדינת ישראל מפצה ומעניקה תגמולים חודשיים למי שבפירוש ישראל לא מנעה את זכותו לתבוע את הגרמניה כולל אוכלוסיית הגרמנים עצמם שבמסגרת החלטה מנהלית נכנסו למעגל המפוצים

יעל הבסי-אהרוני:  גם ההרחבות ליוצאי בולגריה, רומניה, אלו הרחבות של הפסיקה הישראלית, שאמנם נצמדה להגדרות של החוק הגרמני, אבל זאת פרשנות שלכל הפחות אנחנו לא יודעים אם גרמניה הייתה מפצה אותם

יעל הבסי-אהרוני:  ניתן אף לטעון מעבר לכך

מירב כהן: לא אפשרו להם לתבוע?      

יעל הבסי-אהרוני: לא אפשרו להם לתבוע כי החוק נסגר ב-1969 בגרמניה

יעל הבסי-אהרוני:  אגב הוא נסגר גם בישראל, הוא נפתח מחדש בשנות ה-90 בישראל כך שבוודאי שכל מי שהגיש את תביעתו לאחר שנת 95' לא ישראל שללה את זכותו לתבוע את גרמניה

יעל הבסי-אהרוני:  לא משנה באיזה מעגל ומה חוויית הנרדפות שלו הוא לא הגיש תביעה לגרמניה עד שנת 1969 ובכך בעצם נשמטת הקרקע מתחת לכל ההבחנה בין מי שעלה לפני 1953 ואחרי 1953

יעל הבסי-אהרוני:       התוצאה היא ש-35% ממי שהרשות לזכויות ניצולי שואה מעניקה לו סיוע הוא מי שעלו מברה"מ לשעבר לאחר שנת 1989 או 1990 ומסתפקים במענק שנתי

יעל הבסי-אהרוני:  כמו שאמרה גברתי יושבת הראש, מדובר באוכלוסייה ש-70% ממנה מתקיימת מהשלמת הכנסה כך שבוודאי שיש שם צורך משמעותי בסיוע נרחב

יעל הבסי-אהרוני:  ושוב, ההצדקה המשפטית להבחנה הזאת כבר לא קיימת, מדינת ישראל רואה עצמה מחויבת - - -     

מירב כהן: מישהו יודע להגיד למה דווקא אוקטובר 53'?      

יעל הבסי-אהרוני: ודאי, זה המועד של הסכם השילומים

יעל הבסי-אהרוני:  מדינת ישראל במסגרת הסכם השילומים חתמה על מכתב נוסף שבו היא מוותרת על זכותם של ניצולי השואה שנמצאים אצלה לתבוע את גרמניה

יעל הבסי-אהרוני:  היא לא התחייבה לפצות אותם, אחרי דיונים בכנסת בשנת 1957 חוקק חוק נכי רדיפות הנאצים

יעל הבסי-אהרוני:  זה היה הבסיס לפיצוי, שישראל בעצם מנעה את הזכות של האזרחים שלה לתבוע

יעל הבסי-אהרוני:       כיום אנחנו לא יודעים את השיעור, כמובן, כי החוק בגרמניה נסגר, אבל אין ספק שכל מי שהגיש תביעה לאחר שנת 1995 לא ישראל מנעה את זכותו לתבוע את גרמניה וכך ראוי שאנחנו ניפרד מהדיון הזה שמקורו בהיסטוריה ונסתכל היום על ניצולי השואה ונביט בצרכים שלהם ונביט במחויבות המוסרית שלנו, לא המשפטית, המוסרית שלנו אליהם ונתמוך בהם ללא שום אפליה של שנת עלייה או שנת הגעה לישראל או שנת התביעה

יעל הבסי-אהרוני:       מי שברח או מי שגורש או היה בעוצר אבל עלה לאחר שנת 1953 בסופו של דבר אין שום הבדל מהותי בינו לבין מי שעלה לפני 1953 ולכן ראוי לתקן את העוול הזה ויפה לא שעה, יפה שנה אחת קודם כי אנחנו יודעים שאנחנו נפרדים מדי יום ומדי חודש משורדי שואה יקרים שהצדק לא נעשה עימם

יעל הבסי-אהרוני:  תודה

מירב כהן: תודה רבה

מירב כהן:  אליסה מלובי המיליון

אליסה יפימוב: שלום

אליסה יפימוב:  אני בגדול לא חושבת שיש יותר מדי מה להוסיף כי באמת יעל וסשה פירטו פה את הנושא באופן מאוד מקיף ובאמת האנשים האלה, אם אנחנו לא נטפל בהם זה כבר מספרים שהולכים וקטנים וגם העניין הזה שפשוט אם אנחנו לוקחים תקציב וכל יום, עם הצער הרב שאנשים באמת מתים, אז אולי גם להכניס איזה שהוא תיקון שהתקציב לא יקטן, של המשרד או של הקצבאות האלה, ובאמת החלוקה תהיה לטובת מי שנשאר איתנו

אליסה יפימוב:  אנחנו נעשה הכול בשביל לקדם את זה

מירב כהן: מחשבה נכונה

מירב כהן:  תודה לך

מירב כהן:  בוריס מעמותת פליטי השואה

בוריס חולנודובסקי: (מדבר ברוסית)

טטיאנה (טניה) מזרסקי: (תרגום חופשי מהשפה הרוסית): הוא מבאר שבע, בן 87, הגיע מקייב, שם גר כל חייו ועלה ארצה ב-1991

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  הוא עומד בראש ארגון גדול של פליטי שואה במשך 18 שנים, 400 אנשים ב-2022, בשנת 2023 היו כבר 300 איש ועכשיו בתחילת שנת 2024 כבר 280 איש

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  הוא יכול לספר כמה סבל הם עברו, אם צריך

מירב כהן: אנחנו מאמינים

בוריס חולנודובסקי: (מדבר ברוסית)

טטיאנה (טניה) מזרסקי: (תרגום חופשי מהשפה הרוסית): יש לו 19 שנות לימוד, עשר שנים בבית ספר, שלוש שנים מכללה טכנית ושש שנים אוניברסיטה

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  יש לו משפחה, שתי בנות שגרות כבר בישראל, הוא הגיע לכאן עם אשתו שנפטרה לפני שנה והוא נשאר לבד

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  הוא לא יודע מה לספר עוד

מירב כהן: בסדר, תודה רבה שהגעת

מירב כהן:  אני עוברת לוולדימיר שהוא מעמותת ילדי השואה

ולדימיר ליסטנגרטן: (מדבר ברוסית)

טטיאנה (טניה) מזרסקי: (תרגום חופשי מהשפה הרוסית): הוא שמח ומופתע שיש אנשים שמגלים עניין בפליטי שואה

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  הוא פליט שואה שנולד בוויניצה באוקראינה, הגרמנים נכנסו לוויניצה כשהוא היה בן שש וחצי

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  יחד עם אימו הם ברחו משם, החברים היהודים נשארו שם

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  כינסו את כל היהודים, כולל החברים שלו שהיו בני גילו, בכיכר המרכזית בעיר וירו בכולם, פשוט הרגו אותם, 35,000

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  הם קיבלו הוראה לחסל את כל היהודים, שאף יהודי לא יישאר בחיים

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  זו הייתה ההוראה של הגרמנים

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  הוא ואימו הצליחו לברוח

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  כשהם היו בדרך באיזה רכב הרכב היה מתחת להפגזות משמים, מהמטוסים הגרמניים

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  אמא זרקה אותו פשוט לאיזה בור לאורך הכביש

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  הם ראו את הגרמנים וידעו שהם בסכנה

טטיאנה (טניה) מזרסקי:       (תרגום חופשי מהשפה הרוסית): כשהם עלו ארצה ב-1991 הוא התחיל לספר כאן שהוא פליט שואה וכמה הוא סבל כשהוא ברח והסתתר מהגרמנים

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  הוא ניסה להסביר פה בכנסת, שישוו את הזכויות שלהם, שייתנו להם מעמד של שורדי שואה ונכי שואה

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  הוא פנה גם לחברי כנסת דוברי רוסית ופנה לחבר הכנסת שלא דובר רוסית וניסה להסביר מה זה פליט שואה והוא לא ידע על מה מדובר, לא הבין על מה מדובר

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  הוא דיבר עם דני דנון

טטיאנה (טניה) מזרסקי:       (תרגום חופשי מהשפה הרוסית): כשהוא פנה לחברי כנסת דוברי רוסית אז אמרו להם איזה מעמד אתם רוצים, איזה נכי רדיפות הנאצים אם אתם הייתם בפינוי ומצאתם מקלט באוזבקיסטן, בטשקנט? מה אתם רוצים? רק לאחר פגישתו עם יאיר לפיד ויחד עם יואל רזבוזוב, חבר הכנסת שאז היה יושב ראש ועדת העלייה

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  לפיד הבטיח להשוות ולפעול לשינוי מעמד

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  בדיוק לפני עשר שנים, ב-9 ביוני, המעמד שלהם השתנה והכירו בהם כשורדי שואה

טטיאנה (טניה) מזרסקי:       (תרגום חופשי מהשפה הרוסית): אחד ההישגים שלו שהם הקימו אנדרטה בעיר אשדוד בתמיכת העירייה לבני גילם שנרצחו אז, ל- 1,200,000 ילדים יהודים שנרצחו על ידי הנאצים

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  אני ביקרתי שם

מירב כהן: תודה רבה

ולדימיר ליסטנגרטן: (מדבר ברוסית)

טטיאנה (טניה) מזרסקי: (תרגום חופשי מהשפה הרוסית): הוא רוצה לציין עוד משהו

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  גרמניה הכירה בהם כניצולי שואה וגם ועידת התביעות הכירו בפליטים

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  הם מילאו את כל הטפסים והנתונים והכול נבדק, אבל במשרד האוצר הכירו באנשים לפי קריטריונים אחרים לגמרי

מירב כהן: תודה

מירב כהן:  אנחנו תיכף גם נשמע את משרד האוצר

ולדימיר ליסטנגרטן: (מדבר ברוסית)

טטיאנה (טניה) מזרסקי: (תרגום חופשי מהשפה הרוסית): עכשיו מקבלים הכרה ותעודת ניצול שואה גם לאלה שאין להם קשר לשואה

מירב כהן: תודה רבה

מירב כהן:  אליהו ולק

אליהו מויאל: תודה שנתת לי אפשרות לשאול שתי שאלות

אליהו מויאל:  שאלה ראשונה, התמיכה הכספית שמקבלים שורדי שואה מהמעגל הראשון, אלה שקראו להם עד עכשיו ניצולי שואה, מה מקור המימון הזה? שאלה שנייה, אם וכאשר ישוו את הזכויות של פליטי השואה שעלו ארצה אחרי 1953, מה מקור המימון המתוכנן? מאיפה יממנו את התוספת?      

מירב כהן: או מה גודל התוספת

מירב כהן:  תיכף אנחנו נשאל את זה את נציגת האוצר

אליהו מויאל: מה הגודל ומה התוספת

אליהו מויאל:  ודבר אחרון, אני רוצה לשבח את הקליניקה המשפטית של אוניברסיטת תל אביב, קיבלנו והבאתי ואני מבין שיש כאן, הם הכינו עבודה מאוד מעמיקה בנושא

מירב כהן: ראיתי, נכון

אליהו מויאל: אני חבר בהנהלת מרכז הארגונים של ניצולי שואה ועוד בכמה ארגונים - - -     

מירב כהן: אדוני, אני צריכה לעבור הלאה, תודה רבה

אליהו מויאל: תודה, אני רק משבח את המסמך, הוא מאוד טוב

מירב כהן: אני משבחת אותם גם, גוף רציני

מירב כהן:  אני נותנת לאורלי סיון מעמותת אביב ולאחר מכן ליעקב ליברמן

מירב כהן:  תני לו רגע קודם

יעקב ליצמן: (מדבר ברוסית)

טטיאנה (טניה) מזרסקי: (תרגום חופשי מהשפה הרוסית): הוא יושב ראש ארגון ניצולי שואה בירושלים

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  יש מעל 1,000 ניצולי שואה בארגון, גיל ממוצע 88

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  הם חלק מהפורום של ארגוני ניצולי השואה שעליו דיבר אלכסנדר ברמן, בתנועת חזית הכבוד

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  הוא ישתדל בחמש דקות לספר את סיפורו

טטיאנה (טניה) מזרסקי:       (תרגום חופשי מהשפה הרוסית): הם היסטוריה חיה של העם היהודי

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  כשהוא היה קטן אז במשך תשעה ימים הוא היה בשטח כבוש ברוסטוב בזמן המלחמה

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  ביום השני הגרמנים נכנסו לעיר בלי שום התנגדות, פגשו אותם בזרועות פתוחות, עם לחם ומלח, וביום השני כבר הקימו את המועצה היהודית שם ונתנו הוראה שכל היהודים חייבים להתייצב יחד עם החפצים שלהם והכספים

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  הוא היה ילד קטן והוא עד עכשיו זוכר את קבוצת היהודים שצעדו לכיוון העיר יחד עם ספר תורה בידיים מקדימה, אבל אמא שלהם קיבלה החלטה שהם לא הולכים איתם

טטיאנה (טניה) מזרסקי:       (תרגום חופשי מהשפה הרוסית): ביום השני נכנסו אליהם אנשי אס

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אס

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  הם התגוררו בקומת קרקע של בית רב קומתי ואצלם בדירה הסתתרו גם השכנים שלהם מהקומות למעלה

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  אחד הילדים של השכנים ידע את השפה הגרמנית ואז אמר לאנשי האס

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אס בגרמנית שאין כאן יהודים

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  באותו זמן כשהוא עיכב אותם הם הצליחו לברוח דרך יציאת החירום

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  הם הסתתרו באיזה מרתף

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  היה שם במרתף איזה שלט עץ של סבא שהיה מתקן שעונים ואז הם הסתתרו מתחת לשלט העץ הזה

טטיאנה (טניה) מזרסקי:       (תרגום חופשי מהשפה הרוסית): ביום השני שהם היו שם נכנסו למקום הזה גרמנים והתחילו לירות בכיוונם, אבל שלט העץ הציל אותם, הקליעים חזרו בריקושט ולא עברו דרך השלט

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  הוא היה בכזה פחד ואימה מזה שירו בהם וכמעט הרגו אותם שהוא הפסיק לדבר וגמגם עד גיל 25, עד שהכריח את עצמו לדבר

טטיאנה (טניה) מזרסקי:        (תרגום חופשי מהשפה הרוסית): בנוסף הם היו ברעב, בצום מוחלט, תשעה ימים

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  אחרי תשעה ימים התחילה לו דלקת חמורה במעיים ועד עכשיו הוא סובל מחסימות מעיים

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  הוא מחזק את דבריו של אלכסנדר ברמן שלכל אחד מהם - - -      

מירב כהן: אני חושבת שזה חשוב שסיפרת את הסיפור כדי שיבינו עד כמה כשאומרים מעגל שני זה לא תיאורטי כאילו לא קרה להם כלום והם לא קשורים לאירוע, הם חוו על בשרם את השואה ולכן חשוב לשמוע את העדות שלך ותודה רבה לך

יעקב ליצמן: תודה רבה

מירב כהן: אורלי סיון, עמותת אביב

אורלי פרומן: שלום

אורלי פרומן:  קודם כל תודה רבה על הדיון, זה דיון חשוב שכבר דנו בו רבות ובאמת גם תודה רבה למי שדיבר, אני רוצה להמשיך את הדברים

אורלי פרומן:       היום אוכלוסיית ניצולי השואה מונה כ-140,000 ניצולי שואה והאוכלוסייה הזאת מחולקת לשני חלקים שהם בעצם שלושה

אורלי פרומן:  חלק ראשון, כ-35,000-30,000 ניצולי שואה שמקבלים קצבאות ובאמת המדינה דואגת למחסורם ובקבוצה הזאת אם מישהו ממצה את זכויותיו הוא לא אמור להיות עני והוא לא אמור להיות רעב

אורלי פרומן:  המדינה דואגת גם להשלמת הכנסה, גם דואגת להוצאות הרפואיות שלו, באמת המדינה דואגת לו

אורלי פרומן:       יש את האוכלוסייה השנייה, שזה מקבלי המענק השנתי

אורלי פרומן:  אוכלוסיית מקבלי המענק השנתי מחולקת לשניים, זה יוצאי ברית המועצות, טוניס ולוב שמועד העלייה שלהם לארץ הוא זה שמנע מהם לקבל קצבה ויש את אוכלוסיית צפון אפריקה שהוכרה ב-2015, שזה מרוקו, אלג'יר, עירק

אורלי פרומן:       בשנים האחרונות, אני לא יודעת למה, בגלל שהם כולם מקבלי מענק שנתי, הם נכנסו תחת סל אחד וסיפור הרדיפה שלהם והסיפור שלהם הוא סיפור שונה

אורלי פרומן:  בעוד יוצאי צפון אפריקה, גם מבקר המדינה, הייתה לאחרונה עתירה של יוצאי מרוקו לבית המשפט העליון, הם ביקשו שהם יקבלו קצבאות וגם בית המשפט העליון פסק שסוג הרדיפות שהם עברו במרוקו, לא נשללה מהם חירות, הם עברו התנכלויות אנטישמיות, אני לא מתווכחת כרגע על זה, אבל מבחינת החוק וגם אם ניצולי שואה מצפון אפריקה עלו לארץ ב-1949-1948 עדיין מגיע להם רק מענק שנתי בעוד ניצולי שואה מברה"מ וגם יוצאי טוניס ולוב במקרים מסוימים, מה שמונע מהם בעצם זה רק אך ורק תאריך העלייה לארץ

אורלי פרומן:  אני חושבת שהיום, בהחלט לאור כל השינויים שהיו, זה עוול אחרון שנותר שצריך לתקן אותו, בטח היום כשאוכלוסיית רומניה הוכרה ואוכלוסיית דרום צרפת הוכרה

אורלי פרומן:       אנחנו שומעים פה עדויות של אנשים שהיו בברה"מ שבאמת עברו חוויות של התנכלויות ושואה ומוות ובטח אם אנחנו מתייחסים לאוכלוסיית טוניס, שהיום כבר הרשות מכירה גם בעבודות כפייה שהיו בטוניס שהרשות לא הכירה בהם בעבר, אז לאט לאט אנחנו רואים שאפשר להכיר פה בעוד אוכלוסיות, אם זה על ידי בריחה או להוריד את הנושא של סעיף העלייה

אורלי פרומן:  ברגע שמאחדים את שתי הקבוצות האלה ביחד זה יוצא כמות מאוד מאוד גדולה של אנשים ולכן גם התקציב הוא מאוד מאוד גדול ולכן נכון - - -      

מירב כהן: אז בואו נעבור למשרד האוצר

מירב כהן:  ברשותכם אני עוברת לזום, בזום נמצאת תאיר שהיא נציגת אגף התקציבים

מירב כהן:  כמה שאלות

מירב כהן:  שאלה מספר אחת, היום תשלום הקצבאות, כמה זה מגרמניה, כמה זה מהמדינה, ושאלה מספר שתיים זה כמה יעלה להשוות את התנאים של מעגל שני אחרי 1953 למקבלי הקצבאות החודשיות

מירב כהן:       שאלה מספר שלוש, אני חושבת שעלה פה כיוון מעניין, האם לקחת כסף ש"נחסך" כיוון ששורדי שואה נפטרים, לקחת את התקציבים שהמדינה משקיעה בהם ולעשות משק סגור, להעביר את זה לשורדי שואה בדגש על המבוגרים ביותר, מעל גיל 90 לצורך העניין

מירב כהן:  האם אפשר, גם אם המדינה לא יודעת להביא כסף חדש, לפחות את הכספים שהמדינה מפסיקה לשלם בגלל שאנשים נפטרים בקצב מאוד מאוד גבוה, זו אוכלוסייה מאוד מבוגרת, האם אפשר להשאיר את זה באותה קופה לטובת השורדים שבחיים ולא מקבלים סיוע כלכלי

מירב כהן:       אז נתחיל עם השאלה הראשונה, מה מקור המימון, כמה זה ממדינת ישראל, כמה זה מגרמניה

תאיר ראבוחין: אני אתייחס למכלול השאלות ואני אתנצל מראש שאני לא עם המספרים המדויקים, אבל סדר גודל של 60 מיליון שקלים מגיעים דרך הרשות לניצולים, שאר הכסף כמובן מגיע מתקציב ממשלת ישראל

תאיר ראבוחין:  אני כמובן לא מתייחסת פה לאוכלוסיות שמקבלות כסף ישירות מגרמניה

תאיר ראבוחין:  אני אשמח שישלימו אותי אנשי - - -      

מירב כהן: מה זה ה-60 מיליון? זה ההשלמה שמדינת ישראל שמה על הקצבה החודשית?      

תאיר ראבוחין: לא, הפוך

תאיר ראבוחין:  אני מדברת על כסף שמגיע מגרמניה דרך הרשות לניצולים

מירב כהן: זה לקצבה החודשית?      

תאיר ראבוחין: כן

תאיר ראבוחין:  אני כן אשמח שהנוכחים מהרשות ידייקו אותי בחלוקה בין - - -      

מירב כהן: לגבי שאלת המימון כמה זה מדינת ישראל וכמה זה גרמניה? נציגת הרשות, את רוצה להשלים את דבריה של תאיר?      

רוית ליברמן: התגמולים החודשיים שמשולמים זה כספים של מדינת ישראל 100%, הכסף שנותנת ממשלת גרמניה ושמועבר על ידי הרשות זה כספים של אלה שמקבלים את התגמולים שלהם מגרמניה לפי חוק הפיצויים הגרמני, לפי הבה

רוית ליברמן: אה

רוית ליברמן: גה ומדינת ישראל היא צינור העברה של הגרמנים לכספים להגדלת הסיוע החודשי שהם מקבלים וזה מדורג בהתאם לסכום שהם מקבלים מגרמניה

מירב כהן: ככל שהם מקבלים יותר מגרמניה ממשלת ישראל משלימה פחות?      

רוית ליברמן: ממשלת ישראל לא משלימה, גרמניה משלימה פחות

רוית ליברמן:  אנחנו רק צינור העברה, הכספים האלה מגיעים מגרמניה

רוית ליברמן:  כסף נוסף שמגיע מגרמניה זה תשלום שהתחילו לשלם עכשיו למקבלי הבה

רוית ליברמן: אה

רוית ליברמן: גה שחולים בדמנציה

רוית ליברמן:  עד לפני שנה הסכום החודשי - - -      

מירב כהן: אז כל הכסף מגרמניה זה 60 מיליון?      

רוית ליברמן: זה הגיוני

מירב כהן: זאת אומרת ממשלת ישראל שמה מיליארדים על הקצבה החודשים ו-60 מיליון, שזה נתח קטן, מגיע מגרמניה

רוית ליברמן: מקבלי הבה

רוית ליברמן: אה

רוית ליברמן: גה שלא יכולים לקבל ממדינת ישראל כי הם מקבלים מגרמניה

מירב כהן: אליהו, קיבלת תשובה לשאלה מספר אחת

מירב כהן:  אני עוברת לשאלה מספר שתיים, מה העלות המוערכת של השוואת הזכויות של העולים אחרי שנת 1953 למקבלי הקצבאות החודשיות?      

תאיר ראבוחין: אני אתייחס לשאלה הזאת ואני אמשיך גם לשאלת ההמשך

תאיר ראבוחין:  סדר גודל העלות המוערכת של מהלך מהסוג הזה מגיע לסדר גודל של 2 מיליארד שקלים ויותר

תאיר ראבוחין:  לשם סדרי הגודל זה למול כ-5 מיליארד שקל תקציב הרשות הקיים היום שכולל את כל התגמולים, את כל המענק השנתי ואת כל ההוצאות של הסיעוד

תאיר ראבוחין:  אני כן אגיד להמשך השאלה, שבאמת התייחסה לירידה לכאורה בהוצאות והאם אפשר להשאיר אותו באיזה שהוא משק - - -     

מירב כהן: מה זה לכאורה? הם נפטרים לא לכאורה, הם נפטרים ממש

תאיר ראבוחין: אז אם להסתכל בתקציבי הרשות לאורך כל השנים האחרונות, עד השנה הנוכחית, תקציב הרשות הלך וגדל - - -     

מירב כהן: כי הוכרו עוד קבוצות

תאיר ראבוחין: גם כי הוכרו עוד קבוצות וגם כי הוצאות הסיעוד עולות בצורה מאוד משמעותית מטבע הדברים כי אנשים מזדקנים וההוצאה בתחום הזה עולה וכמובן גם שהוכרו מעגלים נוספים

תאיר ראבוחין:  שוב, ככל שלא יהיו הכרות משמעותיות חדשות מהסוג הזה אז זה נכון שכמובן תקציב הרשות צפוי לקטון בהמשך בהתאם לשינויים הדמוגרפיים של קבוצת ניצולי השואה ובוודאי שהדבר הזה נלקח בחשבון בתחזיות שנעשו גם שנים אחורה וגם שאנחנו מבצעים שנים קדימה, אז זה לא כסף שאפשר להתייחס אליו ככזה שנחסך

תאיר ראבוחין:       בדיוק כמו שינויים דמוגרפיים בכל משרד אחר או בביטוח הלאומי, שכמובן יש אקטוארים ואנשים מאחורי זה שעושים כל מיני הערכות של שינויים דמוגרפיים כאלה ואחרים ובהתאם לזה מבצעים תחזיות ו - - -     

מירב כהן: אני חושבת שזה רעיון מאוד יפה, אנחנו נקדם אותו, אני אכניס את זה לסיכום של הדיון

מירב כהן:  אגב, ההערכה של כ-2 מיליארד שקלים מתבססת על כמה אנשים? סתם, אם אני מחשבת אצבע – כ-50,000

מירב כהן:  נו, אז 50,000, הדלתא היום זה בערך 65,000 שקלים, כי זה מקבל 7,000, זה מקבל נגיד 72, משהו כזה

רוית ליברמן: ויש את הסכום שהם מקבלים בכל מקרה

מירב כהן: אז את מקזזת את זה, הבנתי, זה 2 מיליארד

מירב כהן:  אבל זה על חישוב של 50,000

רוית ליברמן: אם יורשה לי להוסיף בעניין ההצעה שהיא באמת יפה בנושא אלה שהולכים לצערנו לעולמם, הכספים האלה ממשיכים להיות משולמים לאלמנים ולאלמנות

מירב כהן: הכול?      

רוית ליברמן: בשלוש השנים הראשונות הכול ואחרי 36 חודשים 2,000 שקלים לחודש עד סוף ימיהם, נכון להיום

קריאה: רציתי רק להעיר שמספר האלמנות והאלמנים לא שווה למספר הניצולים שנפטרים

רוית ליברמן: ברור לחלוטין, רק אמרתי שהכסף הזה לא במלואו הולך למקום אחר

מירב כהן: אוקיי, זה חשוב לדעת

מירב כהן:  תודה רבה

מירב כהן:  קולט אביטל נמצאת איתנו בזום, תרצי להתייחס?      

קולט אביטל: אני רוצה להתייחס לכמה דברים

קולט אביטל:  קודם כל אני חושבת שאנחנו אולי עושים איזה שהוא בלבול

קולט אביטל:  הבעיה היא לא בהכרח שנת העלייה אלא ההגדרה של מי הוא ניצול שואה ומיהו פליט

קולט אביטל:  העובדה היא שלמשל, אני חושבת שמישהי דיברה על כאילו המרוקאים והרומנים זה בערך אותו דבר, זה לא בדיוק אותו הדבר, התנאים בשואה ברומניה היו שונים מאשר במרוקו ולאחרונה או לפני כמה שנים הוכרו גם גטאות ברומניה שהיו פתוחים כגטאות, זאת אומרת אנשים שהיו או במחנות או בגטאות זכאים

קולט אביטל:      הבעיה עם העלייה מחבר העמים, מברה"מ לשעבר, היא לא רק שנת העלייה אלא האם הם נחשבים לאנשים שהיו בגטאות או במחנות

קולט אביטל:  לכן יש פה את האפליה הזאת

קולט אביטל:  כיוון שהם לא הוכרו כאנשים שהיו ניצולי שואה הם הוכרו כפליטי שואה ולכן אני חושבת שמה שאנחנו צריכים לעשות זה לנסות בחוק לשנות את הסטטוס שלהם

קולט אביטל:  כל עוד הם ממשיכים להיות פליטי שואה כל תרגיל שנעשה הוא תרגיל מלאכותי, אז יוסיפו להם עוד קצת פה ועוד קצת שם, אבל הם לא יהיו זכאים לקבל את הגמלה החודשית

קולט אביטל:       דבר שני, למה שנאמר לגבי הכספים שמגיעים מגרמניה

קולט אביטל:  אני בכל זאת חושבת שצריך להגיד כאן שיש כספים ייעודיים שמגיעים דווקא לקבוצה הזאת מגרמניה, הגיעו כמה שנים וכל שנה אנחנו, בוועידת התביעות לפחות, יש לנו משא ומתן וויכוח מאוד קשה עם ממשלת גרמניה והפעם השגנו מענק שנתי לקבוצה הזאת של הפליטים שבזמנו התחילה, לפני כמה שנים, ב-1,200 יורו לשנה, לשנים הבאות עד 2027 יש תוספת לאותה הקבוצה שתגיע בסופו של דבר ל-1,500 יורו ויותר

קולט אביטל:  אני יכולה לשלוח לכם את הפירוט כמה זה יעלה בכל שנה

קולט אביטל:       אני לא חושבת שזה מספיק

קולט אביטל:  אני חושבת שאם שמים ביחד את מה שהם מקבלים מממשלת ישראל, שזה בערך עד 6,000 שקל לשנה פלוס עוד 1,500 יורו לשנה אז אנחנו מגיעים לבערך 11,000-10,000 שקל לשנה וזה לעג לרש

קולט אביטל:  לכן אם אנחנו רוצים לעשות משהו, הדבר היחידי שניתן לעשות אותו זה לראות אם ניתן לשנות הגדרות בחוק של מיהו ניצול שואה אחרת אני לא חושבת שאנחנו נגיע

קולט אביטל:  אני הצטערתי לשמוע שההערכה היא 2 מיליארד שקל

קולט אביטל:  אולי כן אפשר לחשוב על פתרון הדרגתי שלוקח בחשבון את הקבוצה המבוגרת ביותר ואותם להכיר, שההכרה הזאת תהיה הדרגתית

קולט אביטל:  זה מה שאני מציעה

קולט אביטל:  אבל כל עוד לא נשנה את ההגדרה בחוק לא נגיע לשום דבר

קולט אביטל:  תודה רבה

מירב כהן: ברור

מירב כהן:  תודה רבה, קולט

מירב כהן:  אברהם נמצא איתנו גם בזום ומבקש להתייחס? אברהם, טוב לראות אותך

אברהם כץ: בנושא במקרה זה אין לי מה להוסיף, אני חושב שמה שקולט אמרה היא כיסתה את הנושא

אברהם כץ:  אמרתי וכתבתי שאני רוצה להעלות שני נושאים אחרים, אני לא יודע אם זה עכשיו

מירב כהן: כל האורחים פה הגיעו לדיון הזה, תגיד לנו מה הנושאים האחרים לאחר כך, הצוות שלי ידבר איתך ונעלה את זה בדיון שממוקד בנושאים האלה

אברהם כץ: מה שאת אומרת זה בסדר

מירב כהן: אנחנו נתקשר בתום הוועדה ונבין איזה עוד נושאים אתה רוצה

אברהם כץ: תרשי לי עוד מילה, אני העברתי לליאורה את שתי הנקודות ואולי את מוכנה להתייחס לזה בהזדמנות אחרת

מירב כהן: בסדר, אני אקרא את זה ונתייחס לזה בדיון רלוונטי

מירב כהן:  תודה רבה, אברהם

מירב כהן:  יש לנו עוד אברהם בזום

מירב כהן:  אברהם שרנופולסקי

אברהם שרנופולסקי: שלום לכולם

אברהם שרנופולסקי:  אני שמחתי לראות את כל האנשים האלה

אברהם שרנופולסקי:  מה שהייתי רוצה להגיד, כל הסיפורים ששמעתם היום על פליטי השואה הם מראים שפליטי השואה בילדות עברו תקופה קשה מאוד, גם פצצות, גם יריות, גם תנאים קשים ופינוי וכו' וכו'

אברהם שרנופולסקי:  האנשים עברו בילדות פסיכו טראומה, זאת אומרת שכל התנאים האלה השפיעו על בריאותם

אברהם שרנופולסקי:       אני אספר לכם על משפחתי, הייתי ילד בן עשר והיו לי אח ואחות

אברהם שרנופולסקי:  אנחנו גרנו בפינוי באוזבקיסטן והפינוי היה קשה, גם תחת פצצות ויריות

אברהם שרנופולסקי:  אני זוכר שכל ארבע השנים בפינוי הייתי רעב וילד שארבע שנים נמצא במקום רעב זה לא משפיע על בריאותו? משפיע כמובן

אברהם שרנופולסקי:  לכן אני חושב שכל פליטי השואה שעלו ארצה אחרי 1953 צריכים להכיר בהם כנכי רדיפות הנאצים, כמו שהיו פליטי השואה שעלו ארצה לפני 1953

מירב כהן: תודה רבה, אברהם

מירב כהן:  בפעם הבאה תבוא לבקר, אנחנו מצפים לך במשכן

טטיאנה (טניה) מזרסקי: כן, פעם הוא היה אורח קבוע

מירב כהן: אני נותנת לשתי נציגות אחרונות, מהרשות לשורדי שואה ומהסיוע המשפטי ממשרד המשפטים, שרי ורוית

מירב כהן:  בבקשה, שרי

שרי ורדי: תודה לוועדה

שרי ורדי:  אני מצטרפת למה שאמרו כאן לגבי החלוקה של לפני 1953 ואחרי 1953, בוודאי אנחנו רואים את זה ואנשים פונים אלינו ומבקשים, גם הם רוצים לקבל את הזכויות

שרי ורדי:  ההבדלים הם מאוד גדולים בזכויות ואני רוצה לשים את הזרקור על קבוצה קטנה יותר, קבוצה שבהתייחסות שלה הם נחשבים כמעגל ראשון וזו הקבוצה של ניצולי שואה שגורשו לסיביר

שרי ורדי:  אם הם הגיעו לארץ, שני אחים – אנחנו הגשנו עתירה על שני בני דודים, הם עברו את אותו דבר, אחת הגיעה קצת לפני אוקטובר 1953 והיא נהנית מקצבה ומכל ההטבות שמגיעות לניצולי שואה שעלו עד אוקטובר 1953 והוא הגיע קצת אחרי

שרי ורדי:  הגבולות, כמו שאנחנו יודעים, לא תמיד היו פתוחים ולא הייתה קלות להגיע

שרי ורדי:  הוא הגיע ב-1956 והוא מקבל רק מענק שנתי

שרי ורדי:       ראינו כאן שמדובר בתקציבים גדולים ובוודאי שכולנו היינו מייחלים, אני בטוחה שגם הרשות, שייתנו את זה לכל הניצולים, אבל אם אין אפשרות בשלב זה אז אפשר לחשוב על דרך להגדיל את הקבוצה, כמו שעשו בהתחלה עם הניצולים ברומניה, כמו שזה עכשיו מגיע לטוניס

שרי ורדי:  להגדיל את הקבוצה ובאמת המספרים כאן הם ממש לא גדולים למי שבעצם עבר את אותם תנאים קשים שהרשות עצמה מכירה בתנאים הקשים ומתייחסים אליהם כאל מעגל ראשון אם הם עלו עד 1953

מירב כהן: תודה רבה

מירב כהן:  רוית

רוית ליברמן: הרשות לזכויות ניצולי השואה לנוכח המצב צריכה לפעול על פי החוק, החוק קובע בדיוק את המסגרת שבה אנחנו יכולים להתייחס, אז אין לנו יכולת לבוא ול - - -      

מירב כהן: לא, זה חונה במדיניות, ברור

רוית ליברמן: יחד עם זאת אני חושבת שאנחנו ברשות לזכויות ניצולי השואה מאוד שמחים על כל קבוצה שמצטרפת ועל כל קבוצה שניתן להיטיב את המצב שלה ולאפשר לה לקבל מעבר למענק השנתי

רוית ליברמן:  אנחנו כמובן נהיה בעד

רוית ליברמן:  אנחנו גם עושים נכון להיום מיצוי זכויות מאוד מקיף ואנחנו משתדלים להגיע לכל אחד ואחד, אם בביקורי בית ואם בפניות, ואנחנו רואים את אותם מקבלים מענקים שמגיעים אלינו ואנחנו שומעים את הסיפורים שלהם, אז אנחנו באמת יחד עם כולם פה בעד הנושא, רק הבעיה התקציבית היא זו שצריכה להיפתר, אבל אנחנו נשמח לכל קבוצה שתתווסף

מירב כהן: בואו נסכם ברשותכם ואני אגיד לכם מה אני מציעה

מירב כהן:  אני מציעה שטטיאנה ואני נוביל הצעת חוק שתהיה ברוח הזו

מירב כהן:  לא נהיה פופוליסטים, תחלקו וזה, בוא נהיה צנועים

מירב כהן:  תיקחו את הכסף שנחסך כשבן אדם נפטר ונניח גם אין לו אלמנה ואת הכסף הזה תיתנו לשורדי שואה שעלו אחרי 1953 ומקבלים רק מענק שנתי, בדגש על בני 90

מירב כהן:  נתחיל עם המבוגרים כדי לאפשר למבוגרים ביותר

מירב כהן:  נעשה משהו שבאמת אולי קצת יותר קשה להתנגד לו

מירב כהן:       כמובן שאם אני הייתי היום בממשלה היינו ממשיכים בקו שהתחלנו, היינו מביאים לזה תקציב מדינה חדש

מירב כהן:  התחלנו את זה, עשינו את זה, כל קדנציה שהייתה לנו עשינו את זה

מירב כהן:  אולי עכשיו, כיוון שזה לא כל כך בסדרי עדיפויות, לבוא לפחות עם הצעה צנועה, אל תביאו אפילו כסף חדש כביכול, קחו את הכסף שנחסך ולא מועבר לאלמנות ותיתנו את זה למי שעלה אחרי 1953 כשמתחילים מהמבוגרים ביותר ויורדים למטה

מירב כהן:       אנחנו נצטרך את עזרתכם קצת בלוודא את הנתונים ואת המספרים

מירב כהן:  נעבוד על זה ביחד, ננסה להשיג לזה רוב

מירב כהן:  אני לא יודעת להבטיח מה ייצא מזה, אני רק יודעת להבטיח שנעשה ככל יכולתנו וזו נראית לי הצעה פרקטית שאפשר לצאת איתה מהוועדה היום

טטיאנה (טניה) מזרסקי: נכון

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  תודה

מירב כהן: את רוצה להגיד עוד משהו לסיכום?      

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אנחנו מבינים שהמצב הוא לא צודק ולא שוויוני ואנחנו נעשה הכול ביחד לטובתכם, ניצולי השואה, ואנחנו נמצא שותפים גם בקואליציה, אני מאמינה

מירב כהן: נעשה הצעה ברוח הזו

אליהו ברוכי: אני רוצה שתי מילים, אפשר?      

מירב כהן: אחרון חביב, זה רק כי אני לא יכולה להגיד לך לא אף פעם

מירב כהן:  אחרון חביב ואנחנו נועלים את הוועדה

אלכסנדר ברמן: (מדבר ברוסית)

טטיאנה (טניה) מזרסקי: (תרגום חופשי מהשפה הרוסית): בפעם האחרונה הם יצאו להפגנה לפני 12 שנה בדיוק בנושא הזה, זו תהיה בושה למדינת ישראל אם אנשים בני 90 שוב יפגינו אם לא יהיה שום שינוי

מירב כהן: אתה צודק במאה אחוז

מירב כהן:  עם המילים החשובות האלה אני נועלת את הדיון, תודה רבה