הוועדה לפיקוח על הקרן לאזרחי ישראל, כנסת 25, פרוטוקול מספר 34, 2024-02-15 00:00

לימור סון הר-מלך: מי הוביל את הרעיון הזה, הפרדיגמה הזאת של בית מאזן? מאיפה זה קם?     

ענבל קרייזר: את מכירה במובן של מבוגרים, פסח הביא לארץ למבוגרים נכון?     

לימור סון הר-מלך:   כן

לימור סון הר-מלך:  פסח, אוקיי

ענבל קרייזר:  בזמנו פסח שיתף אותי שכמה שנים אחרי שהוא הקים את המבוגרים הוא רצה להקים לנוער, ואז בעמותה שלו אמרו " רגע, אבל אין אמות מידה", אז  הוא אמר "ממתי זה משנה? גם לא היה אמות מידה למבוגרים ופתחנו"

ענבל קרייזר:  ושמו לו ברקס והוא מאוד התעצבן, והוא אמר "רק כך נצליח לפתוח"

ענבל קרייזר:      אני לא הייתי מהפכנית כל כך לפתוח משהו ללא אמות מידה

ענבל קרייזר:  חיכיתי לאמות מידה, כל יום הייתי משגעת את יובל רווה, אתן מכירות אותו ד"ר יובל רווה הוא אחראי במשרד הבריאות על נוער

ענבל קרייזר:  ברגע שזה יצא הוא שלח לי ישירות ואמר לי "יאללה אנחנו הולכים על הדבר הזה", כי זה היה ברור כל כך

ענבל קרייזר:      זה היה גם מורכב מאוד

ענבל קרייזר:  מיכל המנהלת הצטרפה אליי בשלבי ההקמה כי אין מודל כזה וזה ללמוד יש מאין, אנחנו בין הפנימיות הטיפוליות, פוסט-אשפוזיות ומחלקה

ענבל קרייזר:  למחלקות הפסיכיאטריות לצערי לא כל כך נתנו לנו להיכנס ללמוד

ענבל קרייזר:  זה לא מפתיע מאוד, אני עבדתי בבית חולים הרבה מאוד שנים, עזבתי שלוש שנים לפני ואז אמרו לי "את כבר לא עובדת בית החולים ואת לא יכולה להיכנס"

לימור סון הר-מלך: יש שם אינטרסים אחרים

ענבל קרייזר: בדיוק

ענבל קרייזר:  אז לא יכולנו ללמוד, רק קיבלנו השראה מחברות, אבל לקחנו את המודל של המבוגרים ועשינו התאמות – מיכל הביאה את עולם בני הנוער ועשינו התאמות לאזורי בני הנוער ולמדנו תוך כדי תנועה

ענבל קרייזר:      אני חושבת שאיתן ציין את זה ממש יפה, הוא הגיע לפה אחרי חודשיים עדיין לא הייתה לנו מערכת חינוך והיינו בתוך תהיות רבות איך לעשות את זה נכון, בהתחלה התחלנו כמו במבוגרים מהמון טיפול, ראינו שזה לא הולך טוב, שהם צריכים יותר מרחב, שלא צריך למלא להם כל נקודה בתוך היום ושזו הייתה השאיפה הראשונה שלנו

ענבל קרייזר:      למדנו תוך כדי ומיכל בסוף קיבלה על עצמה באופן מלא את הניהול של הבית ועם צוות מוביל וכמובן עם הצוות החינוכי, והיום זה עובד באופן יפה מאוד ובשיתוף

ענבל קרייזר:      אולי נספר על סדר היום, על איך זה נראה בפועל

מיכל מגד: שלום, שמי מיכל מגד, אני מנהלת הבית

מיכל מגד:  אני אספר על סדר היום ואז תחיה תרחיב על המערכת החינוכית

מיכל מגד:      מתחילים השכמות ב-7:30, המדריכות מעירות אותם, כל נערה ונער מתארגנים, מסתדרים, צריך לסדר את המיטה

מיכל מגד:  אנחנו עובדים כאן גם על עניין שיקומי של הרגלי חיים נכונים

מיכל מגד:  הם יורדים למטה לשיחת פתיחה ואז יש את מערכת החינוך שנכנסת עד השעה 14:00, במקביל יש גם טיפולים פרטניים וקבוצות טיפוליות

מיכל מגד:  כל נער ונערה מקבלים פעמיים בשבוע טיפול של פסיכותרפיה פרטנית ממטפלת קבועה

מיכל מגד:  מטפלת  יכולה להיות מטפלת – באומנות, דרמה, CBT, DBT, פסיכולוג, עובדות סוציאליות קליניות

מיכל מגד:  לכל נערה אנחנו מתאימים את הטיפול שמתאים לה, טיפול יותר שיחתי או פחות שיחתי

לימור סון הר-מלך: מה זה חינוך? מה זה אומר?     

מיכל מגד: עוד מעט תחיה תרחיב על מערכת החינוך

מיכל מגד:  מערכת החינוך פועלת עד 16:00

מיכל מגד:      ארוחת בוקר, ב-14:00 ארוחת צוהריים, יש תורנויות צוהריים

מיכל מגד:  חלק מהמודל שלנו, מהאג'נדה, זה שהנערים  והנערות יהיו שותפים – בבישול, בניקיון, בקביעת התפריט

מיכל מגד:  לא נותנים להם לעשות פנלים וחלונות אבל הם שותפים, גם ברמה של תחושת השייכות – זה הבית שלנו, וגם ברמה התפקודית שיקומית שיתחילו לחזור לעניינים

מיכל מגד:      קבוצות טיפוליות, יש כל יום בין קבוצה אחת לשתיים

מיכל מגד:  שוב, זה יכול להיות קבוצת – דרמה, אומנויות, דינאמית, מיומנויות

מיכל מגד:  החל מ-16:00 צוות ההדרכה מגיע וזה זמן שהוא יותר חברתי, פעילויות חברתיות, זמן חופשי, חוגים

מיכל מגד:      ביקורים, יש לנו כל יום בשעות הערב

מיכל מגד:  כמובן שהורים יכולים להגיע מתי שהם רוצים, החברים באישור ההורים ובידיעה שלנו

מיכל מגד:  אנחנו מעודדים את הקשר עם העולם החיצוני, מתוך מטרה לא לייצר כאן בועת טיפול אלא שהם יצליחו להחזיק כמה שיותר את שגרת החיים בחוץ

מיכל מגד:      תחיה גם תספר אחר כך, לפעמים הם עושים זום בבית הספר שלהם, הולכים לעשות בגרויות, חוזרים

מיכל מגד:  זאת אומרת, יש פה גם את החיים החיצוניים לצד המקום האשפוזי

לימור סון הר-מלך: זו דינמיקה שקשורה לבני נוער

ענבל קרייזר: נכון, וגם החלק של לשמור על הרצף וחווית השייכות היא  קריטית

ענבל קרייזר:  לדוגמה, אחד הנערים שכרגע נמצא בתהליכים של צו ראשון, אז את כל המיונים, היה איזה מינוי למודיעין שהוא היה צריך לעשות, הוא עשה פה בבקתה מספר מיונים של מספר שעות שהוא היה צריך לעבור והוא ייצא לצו ראשון והוא יחזור

ענבל קרייזר:      אנחנו משתדלים מאוד, אולי להבדיל מהקפסולות שפעמים רבות בתי חולים מייצרים

ענבל קרייזר:  קהילה במקום הראשון, זה לשמור על רצף חיים מהחיים שלהם בבית וגם לאפשר להם אחר כך חזרה קלה יותר, כי אחרת לא עשינו כלום

ענבל קרייזר:  אם אנחנו יצרנו כאן משהו מדהים אבל אחר כך הם נפלו – זה לא שווה את זה

לימור סון הר-מלך: ואיך אתם מונעים את התלות?     

ענבל קרייזר: אז קודם כל הם כל הזמן בקשרים בחוץ,  כל הזמן בעבודת חוץ וגם ביצירת קשרים - -         

לימור סון הר-מלך: כי טוב פה מאוד

ענבל קרייזר: נכון

ענבל קרייזר:  הם יוצאים הבייתה גם שישי-שבת אחת לשבועיים כדי לשמור על שגרת חיים בחוץ

מיכל מגד: שזה חובה, אנחנו סוגרים את הבית פעם בשבועיים, כי הם רוצים להישאר פה, צריך לפעמים "לבעוט" אותם החוצה

לימור סון הר-מלך: אפשר להבין

לימור סון הר-מלך:  זה מקום שהוא מאוד מגן עליהם והוא מאפשר להם את הקצב שלהם

מיכל מגד: אבל גם במובן למשל של המשפחה

מיכל מגד:  מארק תציג את עצמך

מארק קרייזר: אני מארק בן הזוג של ענבל, ואני מעביר מיינדפולנס בבתים המאזנים וגם אחזקת הבתים ועוד כמה דברים

לימור סון הר-מלך: כן, כבר שמענו עליך בדרך, ראינו את כל הצ'יפים

מיכל מגד: חלק מהעיקרון של לשמור על החוץ, זה גם שהדרכות ההורים והתערבויות משפחתיות הם חובה

מיכל מגד:  ההורים מגיעים לפה לפחות פעם בשבוע לפגישה עם המטפלת

מיכל מגד:  יש לנו קשר הדוק עם המשפחות

ענבל קרייזר: אחד הדברים הכואבים שנתקלתי בהם, משפחה הגיעה לפה כשהאמא מספרת שהיא לא ראתה את הבת שלה במשך שבוע כשהיא אושפזה באיתנים, ואז היא הגיעה להביא לה ספרים

ענבל קרייזר:  אני חשבתי שאני מתמוטטת, אם לא הייתי מתוך המערכת הייתי אומרת "טוב, כי אני מנותקת אני לא מכירה", אני מכירה

ענבל קרייזר:  היא הגיעה להביא לה ספרים, אבל זה לא היה בשעות אז היא הייתה צריכה להשאיר אותם אצל השומר ואסור היה לה להגיד לה שלום

ענבל קרייזר:  היא אמרה להם "אני במשך שבוע לא ראיתי אותה, אם אפשר שרק תוציאו אותה שניה ואני אתן לה נשיקה וחיבוק, אני אתן לה את הספרים" ולא

ענבל קרייזר:  החוויה הזאת של הניתוק והניכור וההפרדה הזאת

ענבל קרייזר:       הנערה הזאת הגיעה לפה והאמא אמרה לנו "מה זאת אומרת כל יום אפשר לבוא לבקר?", היא הייתה בהלם והיא לא הבינה

ענבל קרייזר:  בנושא הזה של בריאות הנפש, כמה דברים יכולים להיות מתוקנים במסגרות האלה ביחס למחלקות על שלל גווניהן – מחלקות פסיכיאטריות פתוחות או סגורות

ענבל קרייזר:      אני חושבת שבאיזונים זה צריך להיות הפוך, ההיקפים צריכים להיות יותר בתים מאזנים שבאמת משקמים ומחזירים לעולם

ענבל קרייזר:  ושם זה צריך להיות הקצה

ענבל קרייזר:      כמו שבהרבה מדינות בעולם זה כבר קורה

ענבל קרייזר:  זה המצב באיטליה ובמקומות נוספים באירופה

ענבל קרייזר:  אני רוצה להדגיש את זה ואני דיברתי על כך במספר מקומות אני בעד יצירת פורום, אנחנו יכולים ללמוד האחד מהשני אנחנו לא נגד

ענבל קרייזר:  אנחנו יכולים ללמוד מהמחלקה, המחלקה יכולה ללמוד מאיתנו, אנחנו יכולים להפרות האחד את השני, זו לא תחרות

לימור סון הר-מלך: את רואה את זה כך כי יש לך מקום מאוד בריא ובטוח

לימור סון הר-מלך:  כנראה שבמקומות האלה אין כל כך - - - ואנחנו הרגשנו שיש תחושה של איום מהבתים המאזנים

לימור סון הר-מלך:  כשיש אינטרסים כלכליים ושל מעמד וכדומה אז זה יותר מורכב, אבל אני חושבת שהבשורה הזאת מתחילה להדהד

לימור סון הר-מלך:  כשהגענו להקצות את הכספים לטובת הבתים המאזנים הם עמדו שם ואמרו חייבים לדבר על המחלקות הפסיכיאטריות והמצב שלהם

לימור סון הר-מלך:  אנחנו באנו לשנות ולא לשמר את המצב הנתון ואני חושבת שבתים מאזנים זה - -

לימור סון הר-מלך:      כל הזמן מדברים על מערכת בריאות הנפש שהיא מורעבת ושהיא לא הולכת לשום דבר והיא כל הזמן סובבת סביב עצמה, בשביל לשנות דברים צריך לעשות צעד אחד שיוצא מחוץ לקופסה ואני חושבת שזו הפרדיגמה שיוצאת מחוץ לקופסה

לימור סון הר-מלך:  כרגע היא זאת שיוצאת, היה צריך שהם יצאו, והיא מביאה איזושהי בשורה אחרת בתחום של בריאות הנפש

לימור סון הר-מלך:      אני חושבת שביחס בכלל לחוסן של אזרחי מדינת ישראל, החוסן הנפשי, יש פה משהו שהוא לוקח את האנשים ונותן להם לעבור את ההתמודדות באופן הכי מכבד, נכון, ומותאם להתמודדות ומחזיר אותם לחיים, ללא מה שקורה במקומות האחרים שזה מנציח את החולי

ענבל קרייזר: נכון

ענבל קרייזר:  גם במיוחד שאנחנו מדברים על התערבויות בשלבים מוקדמים וההתערבות הזאת היא משמעותית מאוד, אנחנו עושים פה שינויים שלפעמים אנחנו רואים שהמסלול החיים אם הוא כרגע עובר התערבות עוד לפני שלב ההבחנה, ואני עובדת עם מבוגרים ואני רואה כבר את השנים הקודמות של ההזנחה ושל חוסר הטיפול והכרוניות שהביאו אחר כך למצבים האלה

ענבל קרייזר:  ואני אומרת, אם הייתי יכולה שם בגילאי 14-15 לייצר את ההתערבות הזאת - -     

לימור סון הר-מלך: אני קוראת לזה אזור הדמדומים, זה בדיוק המעבר הזה שיכולת לא לקבע ולא להגדיר

מארק קרייזר: אני חושב שהשאלה "האם?" היא כבר פתורה, זאת אומרת אני מסתכל על זה דרך משקפיים של אפילו לא הבת שלי, כי אז אני לא אובייקטיבי אלא בת של חבר, מישהו שאכפת לי ממנו ואני רוצה את טובתו

מארק קרייזר:  אני חושב שזה ברור לחלוטין שבמסגרת כזאת שמעבר לנעים – את זה קל לראות – זה מאוד יעיל, ממוקד, אישי, מלא טיפולים, אינטנסיבי, רואים אותך מקרוב, Follow-up צמוד מאוד

מארק קרייזר:  זה יעיל מאוד, מבחינתי בת של חבר מוזמנת לפה באופן חד-משמעי

מארק קרייזר:       אז "האם?" – פתור

מארק קרייזר:  עכשיו עוברים בעצם לשאלה של "איך?", איך לוקחים את זה ומתחילים לעודד אותו, לקדם אותו ולרתום את הדברים האלה לטובתו

לימור סון הר-מלך: לפני שהגעת דיברנו בדיוק על זה, שההקצאה הראשונה של הקרן לאזרחי ישראל זה רווחי הגז של מדינת ישראל

לימור סון הר-מלך:  הפירות של הקרן נכנסים לתוך הקרן וזה קצת מפעל הפיס כזה

לימור סון הר-מלך:  זה פרויקטים – חברתיים, כלכליים, חינוכיים

לימור סון הר-מלך:  וחלק מההקצאה שהקצנו בפעם הראשונה היה לטובת בינוי של בתים מאזנים, אני יודעת שיש תפעול אבל בסוף אנחנו - -     

קריאה: אני מכירה אותם

לימור סון הר-מלך: לא משנה, זה התחיל לייצר את השיח

לימור סון הר-מלך:  ולגבי מה שאמרת, הייתה ישיבה של ועדת הבריאות על תכנית של בריאות הנפש ל- 2024 ומנכ"ל משרד הבריאות ישב שם והוא לא דיבר על בתים מאזנים כחלק מהתוכנית, הוא לא הזכיר אותם

לימור סון הר-מלך:       אנשים נגשו אליי ואמרו "הוא לא דיבר על בתים מאזנים", לקחתי נשימה עמוקה והתחלתי לנאום, וחלק ממה שאמרתי בנאום הזה, זה שכל אחד ינסה לחשוב על בן משפחה, חבר, אדם אהוב, איפה הוא היה רוצה לראות אותו כשהוא מתמודד עם איזושהי התמודדות נפשית

לימור סון הר-מלך:  איפה הוא היה רוצה לפגוש אותו, במחלקה הפסיכיאטרית או בבית מאזן? וכשהוא שמע את הדברים הוא אמר "יש לנו תכנית", ברגע שהוא אמר את זה זה עובר לעשייתם כי מדובר בפרוטוקול, אתה לא יכול להגיד משהו שאחר כך אנחנו נביא אותו בפניך

לימור סון הר-מלך:      הוא אמר שיש תכנית ארבע-שנתית של בניה של 100 בתים מאזנים חדשים ותפעול שלהם

לימור סון הר-מלך:  אני אמרתי לו כך "אני רוצה לדעת, ב-2024 יהיו 25 בתים מאזנים חדשים ויתופעלו?", הוא אמר שכן

לימור סון הר-מלך:  אמרתי, אני אשאל שוב, כדי שלא יהיו אי הבנות "זה יקרה?", הוא אמר "כן

לימור סון הר-מלך:  אמרתי שכן, זו התוכנית וזה מה שיהיה"

לימור סון הר-מלך:      פה הסתכמו טענותיי

לימור סון הר-מלך:  צריך להתחיל משהו, נכון שכרגע יש 28 בתים מאזנים

קריאה: את מדברת על בני נוער או על מבוגרים?      

לימור סון הר-מלך: הכל

לימור סון הר-מלך:  יש גם לאלה וגם לאלה וגם להפרעות אכילה ויש גם מה שקשור למשרד הביטחון שזה בתים ייעודים להלומי קרב, פוסט-טראומה וכדומה

לימור סון הר-מלך:  אבל זה כבר מתחיל לקבל איזשהו הדהוד בעולם, משהו מתחיל לנוע

לימור סון הר-מלך:  זה קשה, צריך לשבת אצלנו בוועדות בשביל לראות - -     

ענבל קרייזר: זה מאוד קשה

ענבל קרייזר:  יש לנו נציגים בפורום, יעל שמגיעה אליכם

ענבל קרייזר:  אנחנו רוצים מאוד לקחת חלק שעוד לא נגענו בו – הילדים

ענבל קרייזר:  אנחנו רוצים לטפל בגיל הזה גם

לימור סון הר-מלך: איפה אמרנו לנו עכשיו שפתחו חדש לילדים?     

קריאות: בצפון של החינוך הדתי

לימור סון הר-מלך: יש עכשיו משהו של ילדים

ענבל קרייזר: זה לא ילדים זה נוער

ענבל קרייזר:  זה של אנוש יחד עם עמותת דעת של דני הירשברג

ענבל קרייזר:  לא ילדים, אנחנו עדיין מדברים על 12-18

ענבל קרייזר:  ואני מדברת על 6-12

ענבל קרייזר:  אמות המידה נתנו מ-6-18, אף אחד לא טיפל בגיל הזה

ענבל קרייזר:  אני לא יודעת אם אתן מכירות היום את הנתונים מהמחלקות

ענבל קרייזר:  בנס ציונה אנחנו עשינו קצת בדיקה של זה, יש 36 מיטות בפועל רוב הזמן הם על 42 ילדים, שזה מעבר להקצאה של ילדים

ענבל קרייזר:  ברור לנו בלי אפילו לבדוק שלפחות מחצית לא צריכים להיות בתוך המחלקה

ענבל קרייזר:  הייתה פה העובדת הסוציאלית שעובדת עשר שנים במחלקה ואמרה "וואוו, זה חלום, זה החלום"

ענבל קרייזר:      אנחנו דיברנו עם מכבי ואמרנו "אנחנו רוצים לעשות את זה", ואז מכבי אמרו "אין לנו איך"

לימור סון הר-מלך: מאוחדת אמרו

לימור סון הר-מלך:  למה לא? רגע תגידי לי, מה רצית לומר?     

קריאה: אנחנו לא נגיד עכשיו

ענבל קרייזר: כולם מדברים על 12-18, 6-12, אני יודעת, יכול להיות שמישהו - -     

לימור סון הר-מלך: למה? מה?     

ענבל קרייזר: שאלה טובה

ענבל קרייזר:  אני לא יודעת, זאת שאלה

ענבל קרייזר:  אני לא מכירה לגמרי, אנחנו התחלנו להיכנס לזה, זה מורכב יותר, זה דורש יותר תשומות

מיכל מגד: זה חדש, זה מורכב יותר, זה מסובך

מיכל מגד:  זה משהו אחר לגמרי

ענבל קרייזר: אבל זה ברור לנו שזה נדרש, ומה שנאמר לי ממכבי זה כך "אם אנחנו נוכל לקבל תקציב ייעודי לזה, אנחנו מחר חותמים אתכם שאתם תפעילו

ענבל קרייזר:  אנחנו צריכים איזושהי העברה של תקציב אלינו לטובת הדבר הזה"

ענבל קרייזר:  ואני אומרת שאני לא רוצה תקציב ישיר, אל תעבירו לי שום דבר, אני אעשה את המבנה אני אעשה הכל, תעבירו דרך הקופה ואנחנו נעשה

ענבל קרייזר:      מכבי עובדים אתנו מדהים על כל פרויקט חדש, הם הראשונים שחותמים איתנו, הם חתמו בנוער מהר מאוד, הם הראשונים שהגיעו לפה

ענבל קרייזר:  וגלעד בודנהיימר שהוא איש - -     

מארק קרייזר: גם הרבה פעמים הדינמיקה היא שאם מכבי חותמים אז כללית מיישרים קו ולא רוצים להישאר מאחורה בלי מענה

מארק קרייזר:  ואז זה קורה

מארק קרייזר:  את האבן הראשונה להפיל - -     

ענבל קרייזר: ולכן אני מסתפקת במכבי בשלב הראשוני

ענבל קרייזר:  אני חושבת שאנחנו צריכים להסתכל לשם, התחלנו ליצור רצף, אמות המידה טיפלו במשהו מסוים ואנחנו רוצים להרחיב את זה

מארק קרייזר: אני חושב שאם הייתי מרכז את המאמץ הייתי מרכז אותו מול מכבי, כי הרבה פעמים הם הולכים ראשונים ומשם זה כבר יבוא

ענבל קרייזר: נכון

ענבל קרייזר:  הם עכשיו גם מטפלים בתחום של תחלואה כפולה, שגם את זה אנחנו מאוד היינו רוצים

ענבל קרייזר:  הם באמת הראשונים שפתחו מרפאות לתחלואה כפולה וממש נכנסו לזה במלוא הכוח

לימור סון הר-מלך: פה אין תחלואה כפולה נכון?     

ענבל קרייזר: לא

ענבל קרייזר:  יש אבל לפעמים שימוש ספורדי שהיה בעבר, אבל לא משהו

לימור סון הר-מלך: לא משהו

ענבל קרייזר: תחיה, את רוצה לספר קצת על החינוך?     

תחיה אפשטיין: כן

תחיה אפשטיין:  אני רק חייבת להגיד לכם משהו כדי שתהיו גם אתם בתוך ההתרגשות שלי

תחיה אפשטיין:  היום כשהייתה מיני ההופעה, כל הזמן הייתי עסוקה בלהיזכר שבבוקר היינו צריכים "לגרד" חלק קטן מהמיטה כי הם לא רצו לקום

תחיה אפשטיין:  ממש לגרד

תחיה אפשטיין:  ואז אני רואה אותם שרים בהופעה כאילו אין מחר

תחיה אפשטיין:  אין קשר בין מה שהיה בבוקר לשעה-שעה וחצי לאחר מכן

תחיה אפשטיין:       תחיה אפשטיין, יועצת חינוכית

תחיה אפשטיין:  בית הספר הוא מה-1 לספטמבר, המקום קיים מפברואר אני לא יודעת איזה סדר יום היה, לא הבנתי

תחיה אפשטיין:  היינו חלוצים אמתיים

תחיה אפשטיין:      התחלנו ב-1 בספטמבר באפס הכל – אפס ידע, אפס הבנה, אני לא מעולם בריאות הנפש בכלל, אני לא מכירה את העולם הזה והייתה לי חניכה מצוינת

תחיה אפשטיין:  תהליכי עבודה – התחלנו מכלום, אמרתי גם לענבל ומיכל, תנו לנו עכשיו את המקום הבא בתור ואנחנו נפרוס לו את כל תהליכי העבודה שאנחנו בנינו פה, בעיני הגענו היום למקום מדהים בהבנת סדר-יום, באיך מלמדים את הילדים, קבלה של ילד, איך זה מתחיל מה יש באמצע ואיך הוא יוצא מפה, אפרופו רצפים

תחיה אפשטיין:      אני באופן אישי כיועצת חינוכית עסוקה ברצפים של הילדים בטרם הגיעו לפה, זאת אומרת, להיות בקשר עם בית הספר, לשמוע מההורים, להתקשר למחנכת ולמורים המקצועיים וכו', זה לפני שהוא מגיע וגם כשהוא מגיע שבוע-שבועיים ראשונים

תחיה אפשטיין:  ואחר-כך לאן הוא הולך – אם הוא יוצא מפה לבית הספר שבו היה קודם, מעולה

תחיה אפשטיין:  אז אנחנו מול הבית ספר בונים תכנית אישית הדרגתית

תחיה אפשטיין:  אנחנו יודעים כל יום מה הוא יעשה, בשבועיים הראשונים בדרך כלל

תחיה אפשטיין:      אחר כך בית ספר איתו בקשר

תחיה אפשטיין:  אם זה מצליח, לא תמיד השבועיים האלה מתקתקים

תחיה אפשטיין:  ואם לא, אם נגיד מסגרת אחרת ויש דבר כזה, יש ילדים שממשיכים אחר כך למשהו אחר, לפי השיח לפי מה שקורה פה, אז למצוא את המסגרת ולהיות איתם בקשר ולהציג את הילד ולהיפגש איתם, להיפגש ממש

תחיה אפשטיין:  היום בזום, ברוך השם

תחיה אפשטיין:       אבל להיפגש עם בית הספר ולחשוב ביחד איך ומה, בתוך כל זה יש תכנית אישית, מערכת אישית לכל ילד שעובדת בשעות 8:00-16:00, כל שעה לדעת מה הוא עושה, חלק מזה זה לימודים, חצי מהיום זה לימודים אולי פחות אפילו והחצי השני זה טיפולי, קבוצות וכל מה שיש פה

תחיה אפשטיין:       יש לנו שתי מחנכות, לפי שתי כיתות, 12 ילדים שישה ילדים בכל כיתה והמחנכת מחזיקה את זה לאורך כל החודשיים-שלושה, כמה שהילד נמצא

תחיה אפשטיין:  זאת אומרת, בשטף ביום-יום היא מחזיקה ואני את כל הלפני ואחריי, שזה גם על כל התקופה

תחיה אפשטיין:      אני רוצה להגיד משהו נוסף שיושב לי על הנשמה

תחיה אפשטיין:  אני לא כל-כך יכולה להיות פה יועצת בשנה הבאה, זה כואב לי מאוד

תחיה אפשטיין:  אנחנו לא בית ספר ואין לנו סמל מוסד, לא יודעת אם אתן מבינות או לא מבינות בכל הקטעים של משרד החינוך, אין סמל מוסד, אנחנו שייכים למתי"א, למתי"א אין קודים שבא לי לצרוח למה קוד מנהל אותנו ולא אנחנו מנהלים את הקוד? 2024, לא מצליחה לתפוס את זה

תחיה אפשטיין:  אין קודים לדווח עלינו, אז אני יכולה להיות רק מורה מן המניין בלי גמול ייעוץ, והמורות שלנו הם כמו מורה מקצועית, אין להן גמול חינוך שזה מחדל מטורף, כי הן עושות פה עבודה מטורללת מסביב לשעון, לאנשים פה כאילו אין להם חיים ואז גם לנו אין חיים

תחיה אפשטיין:      אני על גבול הפנסיה, אני בגיל 55 חלמתי לצאת לפנסיה מוקדמת ואני פשוט לא יכולה לעבוד פה שנה הבאה, כי אין לי גמול ייעוץ וזה פוגע לי - -, עזבו את הכסף שהשנה הזו אני מפספסת ולקחנו את זה כאילו על עצמנו, אז שנה אחת זה בסדר, אבל זה אלפי שקלים כל חודש, אני לא יכולה להרשות לעצמי לפנסיה

מארק קרייזר: נבטל את הפנסיה, תישארי פה

תחיה אפשטיין: רציתי לצאת לפנסיה כי אני 30 שנה בייעוץ, אבל עכשיו בשבילי זה משהו חדש אז הפנסיה מבחינתי קצת מתרחקת, אבל לפחות שיהיה את הגמול ייעוץ הזה ואת התנאים הלאה

תחיה אפשטיין:  אני ממש מכניסה אתכם כאילו לכיס האישי שלי אבל זה לא רק תחיה, אלה המחנכות

ענבל קרייזר: את מכירה את הסוגיה הזאת שיש לנו? אנחנו לא רשומים כסמל מוסד

לימור סון הר-מלך: הבית מאזן של דני

ענבל קרייזר: גם

ענבל קרייזר:  אין להם סמל מוסד, אותו סיפור

ענבל קרייזר:  הם עכשיו רק התחילו, הם אמורים להתחיל, אבל הם באותו סיפור כמו אצלנו, כי לא קיבלנו סמל מוסד, זה נמצא באגף החינוך

ענבל קרייזר:  אני מנסה בכל דרך אפשרית להגיע למי שרק אפשר, רציתי לקבוע פגישה עם קיש, הייתי בקשר עם הפרלמנטר שלו

ענבל קרייזר: מיכל וולדיגר רצתה לעזור לנו גם והיא אמרה שהיא תנסה לפנות לוועדות, אני לא יודעת איפה זה נמצא כרגע

לימור סון הר-מלך: קודם כל אם את רוצה שזה יקרה את צריכה להיות מאוד מאוד עקשנית

ענבל קרייזר: אני מנסה

לימור סון הר-מלך: וכל הזמן לשאול "מה קרה עם זה? מה נהיה עם זה"

לימור סון הר-מלך:  את יכולה גם לנדנד לי בשמחה רבה

לימור סון הר-מלך:  ככה דברים קורים בעולם

מיכל מגד: המערך החינוכי בנוער הוא קריטי

מיכל מגד:  אנחנו רואים את ההבדל, היינו בלי מערכת חינוך לבין מה שקורה כרגע עם מערכת חינוך, כמה זה תורם לתחושה של הנערים, להחזקה, לשגרה, לרצף הטיפולי ולרצף החיים ולראות את הצוות החינוכי המדהים שיש לנו פה שעובד בתת-תנאים מבחינת דברים רבים מאוד

לימור סון הר-מלך: את הבעיה הזאת יש בעוד מקומות, בעוד בתים מאזנים?     

ענבל קרייזר: כל החלופות אשפוז, גם בבית דניאלה לצורך העניין

לימור סון הר-מלך: אתן מכירות את בית דניאלה? זאת מערכת טיפול יום, זו מסגרת טיפול יום לבני נוער

מארק קרייזר: מה ההבדל אם היית עובדת במחלקה כזאת בבית חולים?     

מיכל מגד: במחלקה הכל בסדר, יש להם סמל מוסד, יש להם תקנים

מיכל מגד:  כמו שהייתי עובדת בבית הספר

מארק קרייזר: זאת אומרת שזה לא ממש לייצר תקדים

ענבל קרייזר: הטענה שלהם הייתה שמכיוון שזה קטן - - -, גם בבית דניאלה שזה שלוש כיתות גם יש בעיה, אז גם שלוש זה לא המינימום

ענבל קרייזר:  הם לא רצו בעצם לפתוח - - -     

לימור סון הר-מלך: אבל צריך להגיד שזה לא באמת שתי כיתות

לימור סון הר-מלך:  יש פה תחלופה של כל חודשיים-שלושה, זה כבר הרבה יותר כיתות

לימור סון הר-מלך:  ואם יש פה שתי כיתות במקביל, זה אומר שאתה מעביר פה הרבה יותר תלמידים מאשר 12 תלמידים בשנה

מארק קרייזר: אבל מה הטענה המהותית שלהם?     

ענבל קרייזר: בכל פעם הטענות מתחלפות, בהתחלה היה שאי אפשר לשייך את הנערים אלינו כסמל מוסד משום שהם לא משנים כתובת, שהנערים צריכים לשנות כתובת

לימור סון הר-מלך: מה קורה עכשיו עם המפונים?     

ענבל קרייזר: ואז הם אמרו "נכון" והטענה הזאת ירדה

ענבל קרייזר:  הם קיבלו סמלי מוסד במקומות שנפתחו

לימור סון הר-מלך: נכון, אני יודעת

ענבל קרייזר: גם במובן של תקציבים לצוותים, אבל אין לנו סייעות וזה מגיע לנו מתוקף היותנו בית ספר לחינוך מיוחד, אין לנו תקציבי קיץ, אנחנו אמורים לקבל תקציב הצטיידות

תחיה אפשטיין: אין לנו אפשרות לקבל רישיון לצאת לטיול

תחיה אפשטיין:  כמו שאנחנו מגישים על סמל מוסד, אנחנו רוצים להוציא עכשיו את הילדים לטיול, למה לא? זה נראה לי בסיסי

ענבל קרייזר: הצגה, טיול, אין לנו אפשרות לעשות את הדבר הזה

ענבל קרייזר:  אז בעצם כאילו יש לנו שעות שקיבלנו אבל הן מאוד מאוד מצומצמות

תחיה אפשטיין: שאלות פשוטות, רגילות בלי שום גמול, בלי שום דבר

מיכל מגד: המענה הוא מאוד מאוד דל, אבל עדיין העבודה היא מדהימה

לימור סון הר-מלך: כל מקום שאני מגיעה זה ככה, מכל הלב והנשמה

תחיה אפשטיין: אני טוענת שזאת הבעיה, כי אנחנו נסכים שנה הבאה לעבוד כך – אז הכל בסדר, מה הבעיה, ואז עוד שנה וגם הכל בסדר

תחיה אפשטיין:  אני לא יודעת מי יעצור את הדבר הזה

תחיה אפשטיין:  הכיף והעונג שלי לעבוד פה, או שאני אעצור ואגיד "סליחה, כך זה לא צריך להיות"

תחיה אפשטיין:  אני אומרת שאני באופן אישי ממש בדילמה

לימור סון הר-מלך: אני חושבת שאני צריכה להכיר את היקף התופעה ביחס, אם יש - - -     

ענבל קרייזר: שני בתים ועוד טיפול יום אחד שאנחנו מכירות בבית דניאלה

לימור סון הר-מלך: אין עוד דברים?     

תחיה אפשטיין: ועוד 25, בגלל זה שאלתי האם הוא הולך לפתוח גם לבני נוער השנה

לימור סון הר-מלך: גם וגם

תחיה אפשטיין: אז נגיד מתוך ה- 25 חמישה יהיו לגילאי בית הספר

לימור סון הר-מלך: נכון נכון, זו תופעה שתהיה

תחיה אפשטיין: אז אנחנו נהיה נגיד שבעה או שמונה, אז את יודעת זה כבר הולך וגדל אבל הבעיה שיעשו את זה בעוד חמש שנים כי אז יהיו אולי יותר, אבל בינתיים אנחנו בבעיה

לימור סון הר-מלך: כרגע זה שניים? פה ו-?     

קריאה: כפר חסידים

לימור סון הר-מלך: לא

לימור סון הר-מלך:  יש עוד

לימור סון הר-מלך:  יש עוד

לימור סון הר-מלך:  יש לנוער, אבל זה לא רק לנוער, הפרעות אכילה, אבל הרוב שם היה נוער

מיכל מגד: אחותי מתחתנת היום, אני צריכה ללכת

מיכל מגד:  אז תודה שבאתם שיהיה בשורות טובות

ענבל קרייזר: אני אמרתי שאנחנו בדילמה הזאת, אנחנו נעצור ונעשה את זה למבוגרים, עזבו למה אני שוברת את הראש, צריך להיות חלוץ עם כל המשמעות

ענבל קרייזר:  אנחנו בסוף מורידים המון כספים, אני לא צריכה לספר להם על הבלאי שבית כזה צריך להחזיק אותו

ענבל קרייזר:  ואנחנו כל פעם מוסיפים עוד דברים וצוותים

ענבל קרייזר:  יש פה צוותים ותיכף עדן בטח תרצה להגיד גם עליהם

ענבל קרייזר:  יש פה לא מעט צוותים ואנחנו מרפדים בכל מה שאפשר, אבל גם יש איזשהו גבול גם שאנחנו כמסגרת יכולה להחזיק לאורך זמן, כי אני רואה כמה הצוותים נפגעים מזה בסוף, צוות החינוך

מארק קרייזר: תחיה היא מתנה למקום הזה, היא שליחות והיא עושה את זה באהבה, זה מיזוג מדהים ואסור שזה יפסק ואני יכול להבין לגמרי את הפער שלה

לימור סון הר-מלך: ואסור שהיא גם לא תתוגמל כמו שצריך

מארק קרייזר: אין סיבה גם, כי יש גם תקדים כבר

ענבל קרייזר: עדן, את רוצה להגיד קצת עלייך ועל התפקיד?     

עדן רוגוזינסקי: כן, אני אשמח

עדן רוגוזינסקי:  אני עדן ואני הרכזת של המדריכות פה

עדן רוגוזינסקי:  המדריכות הן גם מדהימות ואני ארים להן

קריאות: ממש

קריאות:  הן הלב של הבית

עדן רוגוזינסקי: אנחנו נמצאים עם הנערים והנערות אחרי השעות של הדברים הרשמיים – טיפולים, לימודים, אנחנו פה בשעות הפנאי שלהם

עדן רוגוזינסקי:  אני ארשה לעצמי ואגיד שזה קצת כמו אמא שלהם

עדן רוגוזינסקי:  הם גם אומרים את זה, זה ממלא וכיף

עדן רוגוזינסקי:  מרביתנו סטודנטיות לפסיכולוגיה

לימור סון הר-מלך: שזה גם דבר מדהים

עדן רוגוזינסקי: הרבה פעמים הנערים שואלים "למה אתן עובדות פה?" כי אגב תגמול זה לא עכשיו עבודת הייטק או משהו כזה

עדן רוגוזינסקי:  אבל אני אומרת להם שאני מקבלת פה כל כך הרבה מעבר לכסף ואין פה מדריכה אחת שתגיד תשובה אחרת

עדן רוגוזינסקי:  זה באמת הלב שלי המקום הזה

מארק קרייזר: עדן עבדה גם במסגרת של המבוגרים

מארק קרייזר:  אף פעם לא שאלתי אותך מה את רואה פה ששונה לך מהמבוגרים בחוויה שלך?     

ענבל קרייזר: איפה היה לך יותר כיף?     

עדן רוגוזינסקי: אני חושבת שכיף זו מילה - - - זה שונה מאוד, אני חושבת שפה אני מרגישה שאני יותר משפיעה

עדן רוגוזינסקי:  במבוגרים יש איזה איבוד תקווה קצת, אחרי שהם כבר עברו כל כך הרבה אשפוזים, הם מגיעים אלינו ואומרים "אתם התקווה האחרונה שלי"

עדן רוגוזינסקי:  וכאן הם נערים אז אולי יש חוסר תקווה של בני נוער של "בא לי למות ולא בא לי להיות פה", אבל מרגישים עליהם את השינוי הרבה יותר

עדן רוגוזינסקי:  לראות התחלה וסוף של נערות פה זה מרגש מאוד

לימור סון הר-מלך: אני תמיד אומרת שזה עיניים אחרות

ענבל קרייזר: המקום הזה של המדריכות, יש פה בין 10-11 מדריכות בסך הכל, והן נמצאות מסביב לשעון 24/7, חוץ משעות הבוקר שגם שם רכזת לפעמים נמצאת בשעות הבוקר, ואחרי הצוהריים ובלילות הם נמצאים שם, ברגעים הקשים ובהתקפי החרדה ובניתוקים ובעבודה שקורית בצורה כל כך מדהימה

ענבל קרייזר:          עשינו בשבוע שעבר ערב הוקרה לכל העובדים ואני כל כך מוקירה את העבודה, עם כל הכבוד לי שאני באה כמו איזה סבתא, הם פה עם הלב ועם הנשמה וזה קשה

ענבל קרייזר:  זה לא רק – קל וכיף ומספק וזה גם הרבה מאוד עבודה וכשעושים פה מפגשי פרידה, ועושים מפגש מאוד גדול של הנערה ושל המשפחה שלה וכל הנערים, ומגיעים גם אלה שהיו איתה קודם ומגיעים לכאן כקהילה וכל המדריכות מגיעות, אלה פרידות מרגשות בטירוף וכולם בוכים נורא

ענבל קרייזר:       הן מספרות על התהליך ומה שהן מספרות עם כל הכבוד לפסיכולוג שעשה פה תואר שני ושלישי ולא יודעת מה,  זה על עדן שהייתה שם ברגע שהיא הייתה צריכה ושלא איבדה תקווה, שהחזיקה לה את היד שהייתה איתה בהתקף החרדה, שיצאה איתה רגע לחיבוק ולסיבוב הליכה, שהייתה איתה בפארק השרון ובפעם הראשונה היא יצאה מהתקף החרדה

ענבל קרייזר:  ת'כלס אלה הדברים שנוגעים

ענבל קרייזר:  עם כל הכבוד לנו

לימור סון הר-מלך: זה גם מה שפסח כל הזמן אומר

ענבל קרייזר: נכון

ענבל קרייזר:  זה המודל של הקהילה

לימור סון הר-מלך: וגם במודל הטיפולי, חשוב מי הם המטפלים שנמצאים במקום

לימור סון הר-מלך:  מי הצוות, מי הליווי

לימור סון הר-מלך:  וכל הזמן מדברים על חוסר באנשי טיפול ואת שומעת מה היכולות של מי שלומדת פסיכולוגיה והיא סטודנטית לפסיכולוגיה והיא יכולה לעשות מהפיכות

לימור סון הר-מלך:  זה קשור לכל המבנה הזה, זה לא יכול לקרות במקום אחר

עדן רוגוזינסקי: אני גם אוסיף שמעבר לזה שמרביתנו סטודנטיות, אנחנו עוברות הדרכות עם העובדות הסוציאליות אחת לשבוע ואנחנו מעבדות דברים שאנחנו עוברות פה, זה לא פשוט

עדן רוגוזינסקי:  יש לנו "אקדמיה" של ענבל, שזה כמו השתלמות שאנחנו לומדות דברים מבחינה פרקטית איך ליישם כאן

עדן רוגוזינסקי:      יש מעטפת מקצועית רבה, זה לא שאנחנו רק חמודים ויודעים לחבק

לימור סון הר-מלך: אנחנו יודעים

לימור סון הר-מלך:  אנחנו בהחלט מבינים את זה

עדן רוגוזינסקי: עוטפים אותנו ונותנים לנו כלים רבים

ענבל קרייזר: אנחנו עושים פה אחת לשנה במשך חצי שנה אקדמיה שזה אומר לימודים של – פסיכופתולוגיה וטיפול תרופתי ו-DBT ועכשיו הם עושים הכשרה ב-DBT שזאת עבודה על ויסות רגשי, הם עושים הכשרה של 15 מפגשים שמיכל מעבירה כי היא דיביטיסטית

ענבל קרייזר:       החלק הזה של שילוב של למידה ומקצועיות אל מול לב רחב ונתינה ויכולת להיות, זאת אומרת זה כל הזמן שילוב ודינמיקה ולשמחתי הבתים שלנו, שלושתם, השם שלנו ידוע בשילוב של מקצועיות וזה קריטי

ענבל קרייזר:  כי אתה יכול להיות נחמד אבל אם אתה לא יודע לעשות את הדברים נכון אז אתה חוטא

ענבל קרייזר:  וצריך לעשות אותם נכון וחכם וגם אתה צריך לבוא מתוך מקום - - -     

לימור סון הר-מלך: אני חושבת שכל הבתים המאזנים, לפחות שאני פגשתי, ברמת המקצועיות והשם

מארק קרייזר: יש עוד איזה פרמטר אחד שאני לא יודע אם נגעתם בו, זמן השהות של הנוער לעומת המבוגרים הוא ארוך יותר

לימור סון הר-מלך: כמה זמן?     

ענבל קרייזר: מבוגרים – חודש-חודש וחצי

לימור סון הר-מלך: וואוו

לימור סון הר-מלך:  קצר ממש

מארק קרייזר: ואצל הנוער זה יותר

לימור סון הר-מלך: מה זה מבוגרים?     

ענבל קרייזר: 18 ומעלה

ענבל קרייזר:  אנחנו מקבלים 18 עד 75

ענבל קרייזר:  ותשאלי איך זה עובד ביחד? מדהים, כמו סבתא ונכד בארוחת שישי

ענבל קרייזר:  מדהים

לימור סון הר-מלך: זה ריפוי הדדי

ענבל קרייזר: בדיוק

מארק קרייזר: הזמן ארוך יותר והנערים הם קצת יותר בשלב הפלסטלינה, ולכן התהליכים פה מורגשים מאוד במקום הזה

מארק קרייזר:  אני חושב שהפרמטר של הזמן זה וואוו, רואים אפקטים לשהות

ענבל קרייזר: אז אנחנו עושים דברים טובים אבל אנחנו נשמח גם לעזרה

לימור סון הר-מלך: אנחנו פה לעזור

לימור סון הר-מלך:  בגלל שאנחנו ראינו שאתם עושים דברים טובים ואנחנו מאמינים בזה, אני מאמינה בזה, אז באמת אנחנו נאבקים כדי שיהיה עוד מזה ומה שקיים שגם יהיה לו את היכולת לפעול כמו שצריך

לימור סון הר-מלך:      בסדר

לימור סון הר-מלך:  שמענו פה כמה דברים שאני חושבת שאפשר אולי לעזור מעבר למה שכבר אנחנו שותפים לו, אבל יש פה כמה דברים שהעלו שאני חושבת שחשוב לתת עליהם את הדעת

לימור סון הר-מלך:  וועדת החינוך

לימור סון הר-מלך:      
 תודה רבה לכם על המפגש הזה והאירוח המדהים והבוקר המהמם הזה שפתחתם לנו את היום

לימור סון הר-מלך:  תודה לך על החלומות ולך כי אי אפשר לעשות לבד דברים כאלה