ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 25, פרוטוקול מספר 126, 2024-01-15 00:00

עודד פורר: בוקר טוב לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, ישיבת הצדעה ללוחמים ולוחמות עולים חדשים במלחמת "חרבות ברזל"

עודד פורר:  אני רוצה לפתוח בציטוט שיר שכתב נתן אלתרמן ב-1948

עודד פורר:      "אחד מן הגחל     מסיפון אוניה מתנודדת הוא ירד אל רציף הנמל וחיכתה ברציף לו מולדת בדמות אוטו צבאי וסמל

עודד פורר:      היא את שמו בחותמת הטביעה, היא השליכה בגדיו אל השק ושבועה נוראה היא השביעה לקולו של הגשם הדק

עודד פורר:      ונראהו זוחל, או כורע, או עומד עם צלחת בתור, ונדע: ללא בית ורע קר ללחום את מלחמת הדור     עוד הארץ הזאת לא נתנה לו לא ידיד, לא פינה למקלט, לא שמחה מן האלף הללו

עודד פורר:  אשר לנו היו למתת

עודד פורר:      לא, כי רק את חייו, פליטי חרב הוא קבל על החוף מידה

עודד פורר:  אבל גם את חייו, אי בערב, הוא השיב בנפלו בעדה"

עודד פורר:          אני חושב שהשיר מבטא את הסיפור של מדינת ישראל מראשית ההתיישבות, עבור בהקמתה ועד ימינו

עודד פורר:  אנחנו מציינים 101 ימים לתחילת המלחמה, שבה אנחנו כבר שבעי קרבות ועדיין ישנם 136 חטופים בשבי

עודד פורר:  הישיבה הזו תהיה עם הרבה מאוד גאווה על העלייה למדינת ישראל ועל חלקם של העולים במאבק שלנו כאן, ובתוך כך גם עצב בזיכרון אלה שנפלו ושילמו את המחיר היקר ביותר כדי להגן על הזכות של העם היהודי לחיות בארץ ישראל

עודד פורר:  במהלך הישיבה נעבור בין המשפחות השכולות לבין הלוחמות והלוחמים שנמצאים ומשרתים עדיין כאן ובעקבותיהם באו משפחותיהם

עודד פורר:  הסיפור הזה הוא הסיפור של מדינת ישראל, הוא הסיפור של המלחמה שלנו כאן ושל החיים שלנו כאן

עודד פורר:      אני רוצה להודות בפתח הדיון לכל הארגונים שמסייעים לחיילים הבודדים ולחיילים העולים לאורך כל השנה

עודד פורר:  הישיבה הזאת מתקיימת בסיוע שלהם

עודד פורר:  הרשימות וההזמנות באו דרך הארגונים ובאמצעותם, לא ממשרדי הממשלה במקרה הזה, ולצערי גם משרד העלייה וגם משרדים אחרים לא העבירו ולא יכלו לתת לנו את השמות

עודד פורר:  לכן אני מתנצל אם יש מישהו שרצה להיות כאן ולא הצליח

עודד פורר:  זה היה בתום לב

עודד פורר:      בישיבה זו משתתפים גם נציגי משפחות החטופים מגרעין "צבר" ועשר משפחות שכולות, שתיים נמצאות בצרפת ויעלו באמצעות הזום, נציגי תוכנית "כנפיים" שעלו מארצות הברית ומקזחסטן שלחמו וחלקם נפצעו במלחמה

עודד פורר:  בישיבה גם משתתפים חבריו של אלי ולנטין גנסיה, זכרונו לברכה, שלחמו אתו בקרב שבו נפל והם נפצעו, הם ביקשו להגיע לכאן ולספר את סיפורו, נציגי "אח גדול", שלושה אחים שהגיעו מקולומביה, נציגי ארגון "צבר" שנמצאים כאן בעוד בני משפחתם לוחמים בעזה, ביניהם גם פצוע שידבר אתנו מבית החולים, ארגון "נפש בנפש", לוחמות "כיפות ברזל" ותותחנים ושני אחים לוחמים בסיירות שאמם מארגנטינה משתתפת אתנו בדיון

עודד פורר:  נמצאים גם מתנדבי מח"ל, מתנדבי חוץ לארץ שהם עוד לפני ההתאזרחות, נמצאים כאן בהליכי עלייה בעקבות התנדבותם לצה"ל, ונציגי נעל"ה, שעלו ללא הורים לארץ, סיימו את לימודיהם והתגייסו לצה"ל

עודד פורר:      בישיבה זו גם נזכור את הנופלים וגם נחזק את אלה שנמצאים אתנו

עודד פורר:  זו ישיבה ארוכה שבה אנחנו בעיקר ניתן במה למשפחות

עודד פורר:  נמצא אתנו שר הביטחון לשעבר, חבר הכנסת אביגדור ליברמן

עודד פורר:  בבקשה

אביגדור ליברמן: אני מוותר על זכות הדיבור, אני מעדיף לשמוע את המשפחות, אני מדבר מספיק

אביגדור ליברמן:   אני רוצה רק להגיד תודה, כולנו אסירי תודה ורוצים להביע הוקרה לכל המשפחות

אביגדור ליברמן:  זו עוד תרומה אדירה של העלייה לביטחון מדינת ישראל

אביגדור ליברמן:  תודה

אביגדור ליברמן:  אני מעדיף להקשיב למשפחות

עודד פורר: סמל אליה יהושוע, סגן אלישי ג'ייסון וסמל עומר שטרן, החברים של החייל הבודד סמל ולנטין אלי גנסיה, לוחם בגדוד 890 של הצנחנים שעלה מצרפת ונפל ב-7 באוקטובר

עודד פורר:  בבקשה

אליה יהושוע: אני סמל יהושוע אליה ואני הולך לדבר היום על איך אלי נפל ואיזה בן-אדם הוא היה

אליה יהושוע:  הוא היה אמור להשתחרר חודש אחרי, הוא החליט בכל זאת לעשות תרג"ד ולהמשיך את השירות שלו כשבוע

אליה יהושוע:  אם הוא לא הוא היה עושה הוא היה משתחרר, הולך לביתו ביום שישי

אליה יהושוע:  הוא נשאר בכל זאת לעשות את התרג"ד האחרון, בזכות זה הוא יצא למלחמה ונפל שם

אליה יהושוע:       הקפיצו אותנו ב-7 באוקטובר באזור 7:00 בבוקר, עלינו על מסוקים ישר לצפון הרצועה

אליה יהושוע:  כשהגענו למסוק אף אחד לא היה מוכן לזה

אליה יהושוע:  אני, שטרן ואלי עלינו על המסוק הראשון

אליה יהושוע:  ישר, עוד לפני שנחתנו, קיבלנו נ"ט באוויר, המסוק התרסק, כל החיילים ירדו ובשנייה שהחייל האחרון ירד ירו עוד נ"ט על המסוק והמסוק התפוצץ

אליה יהושוע:  התחלנו לחימה קשה בשטח פתוח

אליה יהושוע:  היו 60 מחבלים מולנו ובכל זאת הצלחנו להשמיד את כולם

אליה יהושוע:       מיד כשסיימנו את המשימה הזאת עברנו למשימה הבאה

אליה יהושוע:  הלכנו 3 קילומטרים לקיבוץ בארי

אליה יהושוע:  אני בטור הראשון, מאחורינו כ-120 חיילים ואלי בטור שמאל, גם מאחורה ועם 160 חיילים

אליה יהושוע:  אנחנו חוליית חוד, פותחים את השטח והולכים

אליה יהושוע:  בהליכה הזאת רואים הרוגים, יותר מדי, מהשיחים יוצאים אנשים שמתחבאים וצועקים "צה"ל, צה"ל"

אליה יהושוע:  אחרי זה נכנסנו בלי לחשוב לקיבוץ בארי

אליה יהושוע:  ישר נכנסים, בלי פחד, בשביל להציל אנשים

אליה יהושוע:  הולכים כ-200-300 מטר, מתחילה ההיתקלות הראשונה ומתחילה לחימה קשה של שש שעות ברצף

אליה יהושוע:      אחרי שש שעות ברצף מקבלים התקפה, צריך לתקוף, להתקדם לבית הבא, ובבית הבא אלי, אלישי ג'ייסון, עומר שטרן ואני הולכים בלי לחשוב, רצים, מדלגים קדימה, מחכים להיכנס לבית, מקבלים צרורות מכל מקום

אליה יהושוע:  אלי היה מאחוריי, היה חלון לידו, הוא קיבל צרור, קיבל כדור בגרון, ישר נפל על הרצפה

אליה יהושוע:  ניסו לטפל בו, אנחנו התחלנו לחימה, לא חשבנו

אליה יהושוע:  אני קיבלתי כדור ביד באותו מקום אז היינו חייבים לחזור אחורה, לבית אחרינו

אליה יהושוע:  היה קשה

אליה יהושוע:  ראיתי אותו על אלונקה בלי הכרה

אליה יהושוע:  אחרי שעתיים הצלחנו לפנות

אליה יהושוע:  הייתי שלושה ימים בלי לדעת מה אתו, מה קרה לו

אליה יהושוע:  שם ידעתי שהוא נפל, גיבור ישראל

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  סמל עומר שטרן, בבקשה

עמרי שרון: אני רוצה להגיד שאלי היה דמות מחזקת ומעודדת לכל אחד

עמרי שרון:  היה שלב שלכולם שם היה קשה ואלי עבר אחד-אחד, עודד את כולם, שימח את כולם, חיזק את כולם

עמרי שרון:  הוא היה דמות להשראה לכל אחד בצוות, בפלוגה, ובזכותו הרבה אנשים יצאו מזה בטוב ופחות פצועים

עמרי שרון:  הוא לחם שם בלי הפסקה והוא היה הכי קדימה, בלי פחד

עמרי שרון:  לכל מקום תמיד הלך בלי לפחד, אמיץ ביותר, דמות השראה לכולם וממש זכינו בו

עודד פורר: תודה

עודד פורר:  משפחת עזיזוב, הוריו של סמל ראשון ליאור עזיזוב, לוחם בגדוד 13 שבחטיבת גולני, מאשקלון, נפל ב-7 באוקטובר

נטליה עזיזוב: אני נטליה, אימא של ליאור עזיזוב, גיבור ישראל

נטליה עזיזוב:  כתבתי את מה שאני רוצה להגיד אבל אני אדבר מהלב

נטליה עזיזוב:  אני מאוד מתרגשת

נטליה עזיזוב:  אני הפכתי להיות בן-אדם חי מת, בן-אדם נכה שנשאר עכשיו בלי יד

נטליה עזיזוב:  ליאור היה הבן הבכור שלי וכל התקוות, כל החלומות, כבר לא יתגשמו

נטליה עזיזוב:  כולם אומרים לנו: אנחנו עוטפים אתכם ובסוף אנחנו לבד, אנחנו לבד עם כל הכאב שלנו כי אף אחד לא יכול להחזיר אותם עכשיו

נטליה עזיזוב:  אמרתי בלוויה שאנחנו קוברים את הגוף שלו אבל את הנשמה אי אפשר לקבור

נטליה עזיזוב:  עברתי הרבה דברים במדינת ישראל, החל מפיגוע ב-2005, אחר כך איבדתי את בעלי, ב-2010, ושוב זה חזר אלי

עודד פורר: את יכולה לספר לנו קצת על ליאור?     

נטליה עזיזוב: כן, אני אספר על ליאור

נטליה עזיזוב:  ליאור שירת בחטיבת גולני בגדוד 13, במחלקה פיקודית

נטליה עזיזוב:  באותו בוקר הוא היה במוצב פגה

נטליה עזיזוב:  ב-06:41 הוא התקשר אלי ואמר: אימא, יורים פה, אבל אני בסדר

נטליה עזיזוב:  שיחה שנייה ב-09:41, הכול כבר לחוץ, אבל הוא דאג לנו, לי, לבעלי, שאנחנו בסדר

נטליה עזיזוב:  אמרתי: אנחנו בסדר, תשמור על עצמך, על החברים שלך, ונתתי לו מסר, כאילו אמרתי לו – קשה לאימא להגיד את הדברים האלו – אל תיתן להם לקחת אותך חי

נטליה עזיזוב:  פשוט שלחתי את זה באנרגיות שלי

נטליה עזיזוב:      ליאור נלחם תשע-שמונה שעות בלי הפסקה

נטליה עזיזוב:  הוא טיפל בפצועים כי הוא למד מערכות בריאות ורצה להיות רופא לב, קרדיולוג, וזה לא יקרה

נטליה עזיזוב:  אבל הוא נפל כמו גיבור

נטליה עזיזוב:  הוא דיבר על זה

נטליה עזיזוב:  הוא היה מוכן

נטליה עזיזוב:  ב-2 בלילה, בהתכתבויות אחרי השעה 01:00, של המשמרת שלו, עם חברה שלו הוא כתב: נו, איפה הם? שיבואו כבר, אני מוכן

נטליה עזיזוב:  הילדים שלנו ידעו, הם ידעו, רק האנשים הגדולים פספסו את זה וקרה מה שקרה

נטליה עזיזוב:       ליאור צייר ציור – אני רוצה שכולם יראו את הציור – לפני שנתיים, בו אתם רואים לוחמים ללא פנים עם חרבות ברזל

נטליה עזיזוב:  יצא לי לדבר אתו הקיץ ושאלתי אותו: ליאור, מה ציירת? כי אני רואה שסיימת

נטליה עזיזוב:  הוא התחיל לצייר את זה לפני שנתיים, כשהוא היה בכיתה י"א-י"ב

נטליה עזיזוב:  הוא אמר: אימא, הציור נקרא "ההמונים" ואני אחד מהם

נטליה עזיזוב:  אז למה אתה עצוב, בן שלי? אתה צריך להיות גאה בעצמך

נטליה עזיזוב:  לא, אימא, את יודעת שגולנים נופלים בין הראשונים ואני אחד מהם

נטליה עזיזוב:  אמרתי: לא עלינו, לא עלינו, כי לא יכולתי להמשיך את השיחה

נטליה עזיזוב:  אתם רואים כאן חרבות ברזל

נטליה עזיזוב:  מאיפה הוא ידע? איך הוא קיבל את המסר? יש לי הרבה ציורים שלו במחברת, ציורים מאוד קשים, גם בנות מהשבי, אני אפרסם את זה בהמשך

עודד פורר: תודה רבה, יהי זכרו ברוך

עודד פורר:  משפחת איטלמן

עודד פורר:  סמל ראשון יובל בן יעקב מכפר מנחם, לוחם שריון בגדוד 77, נפל ב-7 באוקטובר

רומן איטלמן: שלום רב לחברי הוועדה, נציגי הכנסת, נציגי הצבא והורים שכולים, שמי ד"ר איטלמן רומן, אני הדוד של סמל ראשון יובל בן יעקב ז"ל, שנפל בקרב במחנה יפתח בצפון הרצועה ב-7 באוקטובר בבוקר, בין הראשונים

רומן איטלמן:  לצערי, אחותי, אמו של יובל, אמיליה, עדיין לא במצב שמאפשר לה להופיע והתבקשתי להיות פה היום

רומן איטלמן:  המעמד פה מחזיר אותי לאותו יום נורא, שלקראת הערב התבשרנו על נפילתו של יובל

רומן איטלמן:  רבים אחרים היו תלויים בין שמיים וארץ ימים ארוכים

רומן איטלמן:       לפני כ-14 שנים, ביום שאב המשפחה, חיים בן יעקב, עזב את המשפחה וניתק קשר לחלוטין נהייתי דמות אב בשביל יובל, לפחות השתדלתי

רומן איטלמן:  יובל גדל במשפחה חד-הורית, עם אימא ואחות, והיה ילד משפחה מדהים, ילד של אימא, שקט, חייכן, אהוב בין חברים וידידים, אבל תמיד עם טיפה עצב, קנאה, קנאה למי שיש לו אבא

רומן איטלמן:  עד כיתה ט' בערך היה קשור מאוד לאימא ולא התרחק יותר מדי

רומן איטלמן:  בכל הטיולים והמסלולים שעשינו תמיד היה חשוב לו שאמו, אחותי אמיליה, תצטרף

רומן איטלמן:  באמת ילד של אימא

רומן איטלמן:       אבל אז אחותו התגייסה ליחידה קרבית במג"ב, גם בני דודים אחרים לבשו מדים וכומתות של יחידות קרביות, הוא ראה אותי הולך וחוזר במילואים וגם הוא נדבק בחיידק, חיידק הלוחם הקרבי, הפטריוט, האכפתי, האחראי, אותו חיידק שנגועים בו אלפי חיילינו ברגע זה גם

רומן איטלמן:  הוא התחיל לברר עם חיילים וללמוד על היחידות השונות בצה"ל

רומן איטלמן:  הוא בחר בחיל שריון והמורשת המפוארת כמובן, הדובדבן שבקצפת, חטיבה 7, גדוד 77

רומן איטלמן:  זה הפך לחלומו

רומן איטלמן:       צווי גיוס, מבד"קים, מבחנים ואז הגיע לקצין מיון

רומן איטלמן:  כגודל הציפייה כך גודל האכזבה

רומן איטלמן:  נאמר לו שיש לו משקל עודף והוא לא יכול להתגייס לשריון, אבל כאן הוא לא עצר

רומן איטלמן:  הוא ביקש דחייה של 3 חודשים

רומן איטלמן:  הוריד לא פחות מ-32 ק"ג ב-3 חודשים כי הוא רצה שריון

רומן איטלמן:  רצה 7, רצה 77 וקיבל

רומן איטלמן:  טירונות, מסע כומתה, אימון הקמה, פלוגה מבצעית, מצטיין, מצטיין, מצטיין, ואז המג"ד מבקש שיעבור לחפ"ק מג"ד

רומן איטלמן:  הטובים ביותר מגיעים לשם, חלום

רומן איטלמן:  חפ"ק מג"ד 77 בחטיבה 7

רומן איטלמן:  מדהים

רומן איטלמן:      10 ימים לפני השחרור היו יום נפילתו

רומן איטלמן:  באותו יום ההשכמה הייתה שונה

רומן איטלמן:  צבע אדום נשמע

רומן איטלמן:  יובל ושאר החיילים והחיילות עמדו במרחב מוגן בפיג'מות ותחתונים ונשק אישי בלבד, ואז כרזו כי יש חדירה למוצב

רומן איטלמן:  המג"ד עם חצי צוות לא היה בבסיס, היה בסיור עמדות אליו יצא כשעה לפני כן, ויובל לקח פיקוד, תוך שניות

רומן איטלמן:  21 שנות לימודים וערכים נסגרו ב-3 שניות בגלל פז"ם, בגלל אחריות, בגלל אכפתיות, בגלל אהבה

רומן איטלמן:  חברתו הייתה בין החיילות

רומן איטלמן:  הכול ביחד

רומן איטלמן:       הוא ביקש מכיתת הכוננות לגשת לעלות על ציוד ולכלל הקצינים, החיילים והחיילות, לרדת לחמ"ל תת-קרקעי, שם הם ניצלו בסוף, ומחברו, עידו הרוש,  ביקש לצאת יחד אתו לעכב את החדירה

רומן איטלמן:  זה קורה בשניות ספורות

רומן איטלמן:  הם דורכים את הנשק כאשר כל אחד עם מחסנית אחת בלבד ויוצאים להסתער לכיוון הש"ג, מולם כ-30 מחבלי חמאס

רומן איטלמן:  הם החזיקו מעמד בין 8 ל-10 דקות

רומן איטלמן:  נשמע מעט אבל זה המון זמן, בשביל קרב זה המון

רומן איטלמן:  זה הספיק לשאר החיילים להסתגר בבונקר ולהישאר בחיים

רומן איטלמן:  מעל ל-40 איש שחיים היום

רומן איטלמן:  יובל בן יעקב ז"ל, עידו הרוש ז"ל ושלושה חיילי גולני ז"ל, כיתת כוננות, לא בין החיים

רומן איטלמן:  10 ימים לפני השחרור, עם מלא תוכניות לעתיד וגאווה על שירות בשריון חטיבה 7 גדוד 77

רומן איטלמן:       בשיר של בועז שרעבי מלפני הרבה שנים נאמר "מי ידע שכך יהיה ובכמה לילות ללא אימא יהפוך נער שכזה לבחור מסתער קדימה"

רומן איטלמן:  ב-22:00 באו קצינים להודיע לאחותי על נפילתו, ב-23:00 באו קצינים לבית ממול להודיע על נפילת חברו של יובל

רומן איטלמן:  תוך חודשיים ראשונים של לחימה ארבעה מתוך תשעה חברים נפלו

רומן איטלמן:  כאב בלתי נסבל על נפילתו של יובל וכל בוקר כאב נוסף עם השורה של "הותר לפרסום"

רומן איטלמן:       אני זוכר לפני 33 שנים, בהכנות לפני העלייה, את המילים של ההורים: אנחנו בגדול בסדר אבל חייבים לעלות בגלל ולמען הילדים, העתיד של הילדים והנכדים

רומן איטלמן:  היום רבים מאותם הורים קוברים את הילדים ואת הנכדים, וברור לכל שאין נורא מזה

רומן איטלמן:  היה מה שהיה וקרה מה שקרה, יהיו תחקירים ואת הנופלים לא ניתן להחזיר, וצריך איכשהו לחזור לחיים

רומן איטלמן:  אני לא יודע איך בינתיים, אבל חייבים את זה לחיים

רומן איטלמן:       אבל יש משהו שחשוב לעשות, ועכשיו אני פונה לחברי הוועדה, לממשלה ולמקבלי החלטות, בכם, ורק בכם, ועוד היום, נושאים אליכם עיניים בצפייה, האם אותם הורים יצטרכו לקבור גם את הנינים? אני מאוד מקווה שלא

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  אוסנת גץ, דודתו של החטוף עומר נאטורה, בזום

אוסנת גץ: שלום לכולכם, שמי אוסנת גץ ואני דודה של עומר נאטורה

אוסנת גץ:  תודה שהעליתם אותי לספר את הסיפור של עומר

אוסנת גץ:  עומר ב-7 באוקטובר נחטף ע"י חמאס ואני רוצה שקצת תכירו אותו ותלמדו עליו

אוסנת גץ:  עומר בחור אמריקאי, נולד, גדל והתחנך בניו-יורק, בלונג איילנד, בחינוך יהודי-ציוני, למד בבית ספר שכטר בניו יורק, וכשהוא סיים את לימודיו בתיכון, בהתייעצות עם הוריו, הוא החליט שהוא רוצה להגיע לישראל

אוסנת גץ:  שני ההורים שלו ישראלים-אמריקאים, דיברו בבית עברית, יש לו משפחה גדולה בארץ, אני דודה שלו ויש לו פה דודים נוספים וסבא וסבתא

אוסנת גץ:  הוא החליט לקחת שנה, gap year, ולהגיע לכאן למכינה קדם-צבאית

אוסנת גץ:       הוא בחר במכינת גליל עליון משתי סיבות: סיבה ראשונה שהיא מכינה למנהיגות, שמאוד התאימה לאופי שלו, וסיבה שנייה היא שזו מכינה שדווקא רובה ישראלים

אוסנת גץ:  עומר מאוד רצה להתחבר לעמיתים שלו, לבני גילו, לחבריו הישראלים

אוסנת גץ:  ואכן, הוא בילה את השנה הזאת באהבה גדולה, טיילו בישראל, התנדבו בישראל

אוסנת גץ:  השנה הייתה שנת קורונה, בסביבות אפריל הוא הגיע הביתה להורים והתחבט התחבטות אמיתית, הוא אמר: הכרתי את חבריי הישראלים ואני חושב שאני צריך להתגייס לצה"ל בדיוק כמוהם ולשרת את המדינה

אוסנת גץ:       ואכן, אחרי החלטה אמיתית וכנה שלו – ההורים תמכו בהחלטתו כמובן – הוא עלה לארץ והתגייס דרך גרעין "צבר", קיבל משפחה מאמצת בקיבוץ אפיקים והתקבל ליחידה מובחרת, אבל בעקבות שנת המכינה הוא הבין שצריך לחזק את הגדודים ובחר להתגייס לשריון

אוסנת גץ:  כשהוא התחיל את השירות בשריון הוא מאוד מאוד אהב את החיל, ואני יכולה להרשות לעצמי להגיד שגם אהבו אותו

אוסנת גץ:  הוא התקדם ויצא לקורס מט"קים ואחר כך איך שימש כ"גנן", מפקד בקורס מט"קים, ואחרי זה אף יצא לקורס קצינים

אוסנת גץ:       ב-6 באוקטובר, כמנהגו כמדי ערב שישי, התקשר להורים בניו-יורק, אמר להם: הוריי היקרים, סוף סוף, לאחר חודש החגים הקשה, שעבדנו בו מאוד קשה על הקו, על הגדר, אנחנו צופים שבת שקטה

אוסנת גץ:  עומר היה מפקד מוצב בין נירים לניר עוז וב-7 באוקטובר, איך שהתחילה המלחמה, הם היו הראשונים על הקו

אוסנת גץ:  יש לנו עדות מסרטון שפרסם החמאס שעומר והצוות שלו נחטפו מהטנק ומאז איננו יודעים עליו דבר

אוסנת גץ:       ההורים נמצאים על קו ישראל ניו-יורק, עושים כל מה שהם יכולים אל מול האמריקאים כדי לספר את הסיפור של עומר ושאר החטופים, נפגשו כמובן עם ביידן, עם בלינקן, עם חברי קונגרס

אוסנת גץ:  אח שלי, רונן, אבא של עומר, גם היה עם צוות המשפחות שטסו לקטאר ונפגשו עם ראש ממשלת קטאר

אוסנת גץ:  אנחנו כולנו פה במתח גדול, בציפייה, בכאב גדול

אוסנת גץ:       עברנו, כמו שכולכם יודעים, את יום ה-100 אתמול ויש לי בקשה בשמנו ובשם כל המשפחות: חייבים לעשות הכול להחזיר את כל החטופים

אוסנת גץ:  אנחנו לא יודעים מה מצבו של עומר, לא קיבלנו סימן חיים, אבל אנו בטוחים שהמבוגרים, הצעירים, החיילות, החיילים, כולם כבר חייבים אחרי 100 ימים בשבי לחזור הביתה חיים ובריאים ואנחנו ממש זועקים את זעקתנו להחזיר את כולם הביתה

אוסנת גץ:  עומר הגיע לישראל, תרם את תרומתו, נלחם על הקו, עשה כל מה שהוא יכול כדי להגיע לישראל ולהגן על היישובים

אוסנת גץ:  ממשלת ישראל חייבת להחזיר אותו ומהר

אוסנת גץ:  תודה לכם

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  נקווה שנראה אותו בקרוב בבית

עודד פורר:  אני רק אומר לנוכחים כאן, יש תרגום סימולטנית לאנגלית וצרפתית למי שצריך

עודד פורר:  חיים פרנקו, אביו של סרן כפיר יצחק פרנקו ז"ל, בן 22 מחטיבת 401, גדוד 52, נפל ברצועה ב-15 בנובמבר

חיים פרנקו: שלום לכולם

חיים פרנקו:  כפיר נולד בירושלים, עבר את כל ילדותו ונעוריו בירושלים, אנחנו מקטמון

חיים פרנקו:  הוא גדל על אהבת הארץ והתגייס במודעות שלמה שהוא צריך לשרת את הארץ

חיים פרנקו:  הוא רצה להיות בשריון

חיים פרנקו:  הוא אמר לי: השריון, אבא, זה הדבר שיש לו את הרגליים בארץ

חיים פרנקו:  אחרי שהוא עשה מספר פעמים את שביל ישראל מדרום לצפון, גם עם הישיבה שבה הוא למד, ישיבת נועם, וגם כפרט, הוא הוא פשוט רצה ממש לפעול להגנת הארץ

חיים פרנקו:      בשיחה האחרונה שהייתה לנו על נושא מדיני כביכול הוא אמר לי: אבא, מה שקרה ביום כיפור – אני מדבר על האירועים שהיו בכיכר דיזינגוף – זו לא מחאה, זה פגם, ופגם צריך לתקן במלחמה, כי אין תיקון לפגם, וזה מה שקרה

חיים פרנקו:  בסופו של דבר התאחדנו מסביב לסיפור הזה של הקרע שקרה בעם שלנו

חיים פרנקו:  הוא ידע שזה משהו נורא, הקרע הזה זה דבר שלא נתפס והוא ידע שזה ייגמר לא טוב

חיים פרנקו:  למרות זאת הוא היה בכיוון לבית חולים א-רנתיסי, כאשר הוא, כמ"מ מפקד הטנק שלו, הוציא את הראש כדי לבדוק למה זה לא מתקדם וקיבל באוזן כדור של צלף

חיים פרנקו:  זה קרה ארבעה ימים אחרי יום ההולדת ה-22 שלו, חודש וחצי אחרי אירוסין עם חברתו

חיים פרנקו:      מה-7 באוקטובר, כשהבאתי אותו לנקודת איסוף בירושלים, לא ראיתי אותו ולא דיברתי אתו כי לא היו להם טלפונים

חיים פרנקו:  כלומר, בשבילי הוא נעלם כבר מה-7 באוקטובר, בשבת בבוקר

חיים פרנקו:  אני רק רוצה להגיד שגיבורים כמו הילדים שלנו לא באו מכלום, הם באים ממשפחות שגידלו אותם על ערכים מאוד נדירים

חיים פרנקו:  אני שמעתי את המילים של הגברת כאן ואני אומר גם לה וגם לכולנו, אנחנו גם עם של גיבורים, אני מדבר על ההורים ועל המשפחות, כי הילדים לא גדלו כך על קרקע ריקה

חיים פרנקו:  הם גדלו ומה שהם הביאו לקרב זה האומץ שהם קיבלו בבית

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  משפחת ליאר, בבקשה

עודד פורר:  סמל ראשון נתן חי ליאר ז"ל, בן 20, מנתניה

לטיסיה ליאר: שלום

לטיסיה ליאר:  קודם כל הבאתי לך מתנה, ספר תהילים, כי אני חושבת שכל הילדים שלנו שנפלו על קידוש השם שומרים עלינו מלמעלה

לטיסיה ליאר:  זה הכי הכי חשוב

לטיסיה ליאר:  גם בפנים יש מדבקה שעשו החניכים של הבן שלי, שכתבו את המשפט שהוא הכי אוהב "תן חיוך, הכול לטובה"

לטיסיה ליאר:  זה בשבילך

לטיסיה ליאר:  תודה שהזמנתם אותנו

לטיסיה ליאר:      עלינו לארץ לפני 7 שנים, אחרי הפיגוע שהיה ליד הבית שלנו, פספסתי את הפיגוע ומאז אמרנו שהבית שלנו הוא פה בארץ

לטיסיה ליאר:  בצרפת נתן היה ילד ביישן ומאז שעלינו לארץ הוא פרח, כמו פרח

לטיסיה ליאר:  הוא היה מדריך בבני עקיבא לילדים בכיתה ד', בגיל 10, ותמיד דאג שכולם יהיו ביחד, שכולם מחייכים וכולם בסדר

לטיסיה ליאר:  הוא היה תמיד עם חיוך על הפנים

לטיסיה ליאר:  אחרי הבגרות – הוא היה בישיבת בני עקיבא – הוא החליט ללכת למכינה "גור אריה", מכינה שיש גם ישראלים וגם צרפתים, כדי להכין את עצמו להיות חייל

לטיסיה ליאר:  יש הרבה חיילים בודדים שיוצאים מהמכינה הזו

לטיסיה ליאר:  אחר כך נתן החליט להמשיך עם הישיבה לפני הגיוס כדי להתחזק

לטיסיה ליאר:       בדצמבר 2022 הוא התגייס לכפיר, לדוכיפת, ויצא ישר לקורס מ"כים

לטיסיה ליאר:  היה טקס שבוע שעבר, הוא היה מצטיין

לטיסיה ליאר:  כל מה שהוא עשה הוא עשה בצורה הטובה ביותר, אבל לא בשבילו, בשביל השני

לטיסיה ליאר:  נתן אף פעם לא חשב על עצמו

לטיסיה ליאר:  כשיצאו מביסל"ח ב-7 באוקטובר בבוקר הוא קודם חשב על החברים שלו, לקח יין וקורנפלקס כדי לעשות קידוש לחיילים וגם להתפלל בשביל כולם ואמר לכל החיילים שיהיה בסדר

לטיסיה ליאר:       הם נלחמו במשך ארבע שעות מביסל"ח עד כרם שלום, איפה שהוא נפל, וכל הזמן הוא שאל את החברים שלו אם הם בסדר, בלי פחד, בלי לחשוב על עצמו

לטיסיה ליאר:  כשהם הגיעו לכרם שלום היו רסיסים, רוב האנשים, אזרחים וחיילים, נכנסו לפניקה, ונתן, הבן שלי, אמר למפקד שלו: תברר שכולם בסדר, אני פה, יכול להציל את האזרחים, כי היו אולי 40 מחבלים שנכנסו לישוב

לטיסיה ליאר:  הוא קיבל טיל על הראש ונפל באותו רגע

לטיסיה ליאר:       הבן שלי תמיד חייך, עם אמונה גדולה, ולמרות שהוא היה צרפתי הוא לא רצה להגיד שהוא צרפתי, תמיד יצר חיבור בין צרפתים לישראלים, דאג שתמיד כולם ירגישו טוב

לטיסיה ליאר:  אנחנו צריכים להמשיך בדרכו

לטיסיה ליאר:  אני ומשפחתי רוצים לעזור לזכרו לעולים חדשים, לאנשים בצרפת לעלות לארץ, לחיילים בודדים שמרגישים פה לבד, כי אנחנו כולנו משפחה, וכמו שאומרים, הם נפלו אבל לא נפלו לשווא, כדי להיות עם חופשי בארצנו

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  יהי זכרו ברוך

עודד פורר:  מרלן אלקיים, אמו של רס"ר אליהו בנימין אלמקייס ז"ל, נמצאת בצרפת ותשוחח אתנו טלפונית

עודד פורר:  חבר הכנסת טייב יעזור לנו בשירותי תרגום

מרדכי בר-און: חבר הכנסת ליברמן, סליחה, הבן שלי נפל בשביל עם ישראל

מרדכי בר-און:  (אמרה דברים בשפה הצרפתית, להלן תרגומם על ידי בתה)

רבקה בר און: אימא אומרת שהיא תשמח אם תוכל להישאר כי כולנו פה אנשים פשוטים, כולנו דורכים על אדמת מדינת ישראל בזכותו ולכן היא תשמח אם כולם ישמעו אותו

אביגדור ליברמן: תודה רבה, אני יוצא לדקה וחוזר

מרלן אלקיים: (אמרה דברים בשפה הצרפתית, להלן תרגומם על ידי חבר הכנסת טייב)

מרלן אלקיים:       שלום לכולם, הבן שלי,   אליהו בנימין, היה אדם מיוחד

מרלן אלקיים:  אדם גדול, צדיק, גיבור ומלאך

מרלן אלקיים:  הוא אהב את כולם, הוא אהב לתת לאנשים, ככל שהוא נתן יותר הוא הרגיש טוב יותר, כלפי הוריו, כלפי אחיו, כלפי חבריו, וגם כלפי סתם אנשים שהוא ראה ברחוב ותמך בהם

מרלן אלקיים:  הוא אהב את ישראל מעומק נשמתו, עד למצב שהוא החליט לעלות לישראל ללא משפחתו והייתה לו תקווה אחת, שהוריו יעלו לישראל גם הם לגור לידו

מרלן אלקיים:  חזרנו לפריז כדי לארגן את הדברים והחלטנו לעלות לישראל

מרלן אלקיים:  אנחנו עוד חודש, בעזרת-השם, נהיה פה, קרוב לבננו, שלצערנו כבר לא בין החיים

מרלן אלקיים:  אני מודה לאלוהים שנתן לנו בן כזה, גיבור כזה, וזו פשוט הייתה מתנה

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  משפחת יאנג, משפחתו של סמל נתנאל יאנג ז"ל, בן 20 במותו

שונטל יאנג: (אמרה דברים בשפה האנגלית, להלן תרגומם

שונטל יאנג: )      תודה על האפשרות להיות פה

שונטל יאנג:  שמי שונטל, אנחנו ההורים של סמ"ל נתנאל יאנג, בננו האהוב

שונטל יאנג:  אנחנו באים מלונדון אבל אנחנו גם צרפתים

שונטל יאנג:  בבוקר שמחת תורה, ה-7 באוקטובר, הוא נפל בהגנה על ישראל, ביחד עם חברו עילי בר-שדה ושני מפקדים נוספים

שונטל יאנג:  נתנאל התעניין בתחומים רבים: הוא היה דיג'יי, מפיק מוסיקלי, חובב אופנה ואוהב כלבים

שונטל יאנג:  הוא היה דוד גאה לארבעה אחייניות שנהג לבקרן לעתים קרובות

שונטל יאנג:      אז מה מוביל בחור בן 18, כמו נתנאל וכמו הצעירים הגיבורים ששמענו עליהם עכשיו, להרגיש רצון עז להצטרף לצבא ההגנה לישראל? התשובה היא פשוטה: האהבה עמוקה שלו לישראל, כמו שאר הצעירים כאן

שונטל יאנג:  פשוט אהבה לארץ ישראל

שונטל יאנג:  למרות גילו הצעיר, נתנאל הרגיש קשר עמוק לישראל

שונטל יאנג:  עוד מגיל 10 הוא דיבר לעיתים קרובות על החלום שלו לשרת את מדינת ישראל

שונטל יאנג:  לנתנאל הייתה כמיהה חזקה לעשות עלייה ברגע שהוא יסיים קולג'

שונטל יאנג:       נתנאל הלך בעקבות אחיו הגדול דניאל, שהצטרף לצה"ל כחייל בודד לפני 17 שנה, ואחיו הגדול –  שנמצא פה מאחוריי – שעשה עלייה לפני 10 שנים

שונטל יאנג:  נתנאל היה נחוש לשרת את מדינתנו האהובה

שונטל יאנג:  הוא היה מאושר כשהוא התקבל לגולני, ליחידה 13

שונטל יאנג:  קבלת הכומתה היה אחד מהרגעים הגאים בחייו והשירות בצה"ל עשה אותו הכי מאושר שהוא אי פעם היה

שונטל יאנג:       הסיפור של נתנאל הוא עדות לכוח נחישות

שונטל יאנג:  למרות מספר מכשולים לאורך הדרך הוא נשאר נחוש להיות הגרסה הכי טובה של עצמו

שונטל יאנג:  בנוסף, היה לו רצון חזק לעזור לאחרים, שמענו אינספור סיפורים על נדיבותו ועזרתו לאחרים במהלך החודשים האחרונים, החל ממתן טיפים לגבי תקלוט כדיג'יי ועד תשלום עבור טיסה הביתה לחברו שנזקק לכך

שונטל יאנג:         נתנאל ניסה להציל חיים 

שונטל יאנג:  כאבא ואימא, הדבר היחידי שמנחם אותנו בתקופה טרגית זו הוא הידיעה שנתנאל נפל ברגע שבו הוא עשה מה שהוא נועד לעשות – הגנה על מדינת ישראל

שונטל יאנג:  האומץ שלו, האהבה שלו והמחויבות שלו לארץ תמיד ייזכרו

שונטל יאנג:  בזמן שמשפחתנו סובלת וכואבת מכך שלא נראה את נתנאל שוב, אנחנו ממשיכים להתפלל לשלום החיילים שנלחמים ו-136 החטופים שעדיין מוחזקים בשבי חמאס ומשפחותיהם שסובלות ולא יודעות את מצבם של אהוביהם

שונטל יאנג:  אנחנו מתפללים לשלומם וחזרתם המהירה הביתה

שונטל יאנג:  תודה רבה

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  משפחתו של סמ"ר אסצ'אלו סמה ז"ל, לוחם בגדוד 932 של חטיבת הנח"ל

פרנוס סמה: שלום, אני פרנוס, אימא של אסצ'אלו

פרנוס סמה:  כמו שאתם רואים אותו, הוא היה חייכן

פרנוס סמה:  קשה לי קצת לדבר בעברית אבל אעשה ככל יכולתי

פרנוס סמה:  עלינו ב-2007, הוא היה בן 4, היה ילד מיוחד

עודד פורר: תודה

עודד פורר:  אני רק אספר על אסצ'אלו שבתור ילד עולה חדש בפתח תקווה הוא התמודד עם גזענות כשלא הסכימו לקבלו לבית ספר בגלל מוצאו, הוא נאבק כנגד הנושא הזה, שזכה לפרסום, ואני חושב שמאז היה שינוי

עודד פורר:  טקלה סמה, אחיו, בבקשה

טקלה סמה: שלום, אני אח של סמל ראשון אסי סמה ואני רוצה להראות לכם את מה שהוא כתב

טקלה סמה:  הוא כתב יומן בעזה כל יום ואני אשמח להקריא לכם מעט ממנו:      "יום א' בעזה, הגענו סוף סוף לגבול, אחרי הליכה מתישה כמובן שעברנו ברגל ימין

טקלה סמה:  כשהגענו למקום שכבשנו ראיתי את כל הטנקים וכמות חיילים שלא ראיתי כמוה בחיי

טקלה סמה:  הטילים של טנקים מרעידים את האדמה, פיצוצים בכל מקום, בניינים הרוסים

טקלה סמה:  כל זה שימח אותי

טקלה סמה:  מה שנשאר זה רק לצוד אותם

טקלה סמה:  במפקדה הזאת יש מנהרה ראשית שממנה אפשר לצאת מכל חור באזור

טקלה סמה:  כל יום יש פה היתקלות של מחבלים

טקלה סמה:  הם לא רוצים לאבד את המנהרה הזאת

טקלה סמה:  נקודת אור נוספת - אתמול גדוד של חמאס יצא מהמנהרות עם דגל לבן ופשוט נכנעו

טקלה סמה:  כמובן שלא הרגנו אותם כי זה קלף לגבי החטופים"

טקלה סמה:       לפני שבוע המג"ד והמ"פ שלו היו אצלנו בבית

טקלה סמה:  המג"ד שלו סיפר לי שבאחד הלילות בשמירות אסי והצמד שלו היו באמצע שמירה, אסי לקח את המג"ד לצד ואמר לו: אני רוצה להיות יותר, אני רוצה להתקדם, תן לי עוד משהו, אני מוכן להיות השכפ"ץ שלך, אני מוכן לחטוף כדור בשבילך

טקלה סמה:  כמה ימים לאחר מכן אסי מצא שלושה מטעני נ"ט בתוך מבנה, הוא הלך להתריע לחברים שלו על המטענים ולמעשה הם הצליחו להינצל, ברוך-השם, אבל הוא עצמו נפגע, הוא, הצמד שלו ועוד שני חיילים

טקלה סמה:       משם פינו אותם לבית חולים אסותא

טקלה סמה:  אחד החיילים מיחידת החילוץ 669 אמר לי שהפינוי של אסי זה אחד הפינויים הכי מהירים שצה"ל עשה אי-פעם מעזה ועד אסותא, פחות מ-20 דקות, 17 דקות

טקלה סמה:  זה היה כל כך מהר שהם לא הצליחו לתת לו דם באמצע

טקלה סמה:  אסי היה שבועיים ויומיים בבית חולים

טקלה סמה:  כל יום עבר ניתוח, כל יום עבר אשפוזים, כל יום עבר סבל מטורף, ולמעשה בסופו של דבר זה ניצח אותו

עודד פורר: יהי זכרו ברוך

עודד פורר:  תודה רבה

עודד פורר:  משפחת בר און

עודד פורר:  מרלין, אמו של רב סרן משה אברהם בר און ז"ל, בן 23 בנופלו, מגולני

מרדכי בר-און: (אמרה דברים בשפה הצרפתית, להלן תרגומם:) אני עומדת כי בגולני, חטיבה 1, תמיד עומדים

מרדכי בר-און:  נתתם לי שתי דקות כדי לדבר על בני – שזה לא  הרבה, שתי דקות שמאפשרים לנו לחיות, עוד שתי דקות כדי להתקדם עוד יותר לכיוון גן עדן – על תרומתו לעם ישראל, כדי שאנחנו נוכל להיות פה ביחד, חיים ונושמים

מרדכי בר-און:  אני מבינה את הסבל שלכם, זה הסבל שלנו

מרדכי בר-און:  תמיד תהיה לנו הריקנות הזאת ובכל זאת אנחנו במקביל נהיה גאים שילדנו, זכרם לברכה, נפלו למען עם ישראל

מרדכי בר-און:  אנחנו כבר לא עולים חדשים, אנחנו ישראליים במאה אחוז

מרדכי בר-און:  נתנו ילד למדינת ישראל, ילד לעם ישראל ילד ישראל, ילד לארץ ישראל

מרדכי בר-און:       שלוש צורות יש לעלייה לארץ, אחת כדי לחיות בתור יהודי חופשי, השנייה מתוך פחד מאנטישמיות והשלישית כי אנחנו אוהבים את הארץ הזאת

מרדכי בר-און:  אנחנו עלינו לארץ לפני מספר שנים מתוך אהבה לעם ישראל, לארץ ישראל

מרדכי בר-און:  אנחנו מכבדים את מי שנפלו מ-1948 ולכן אנחנו מרגישים שהילדים שלנו צריכים לתת ולתרום את תרומתם למדינת ישראל, או בשירות לאומי או בצבא

מרדכי בר-און:       לעולם לא האמנתי שאני אתן את בני היחיד למדינת ישראל

מרדכי בר-און:  במהלך השבעה הבנתי שבני היה מנהיג

מרדכי בר-און:  הוא לא היה רק "גולני שלי", הוא היה מאסף

מרדכי בר-און:  נתן אהבה לכל חייליו, אפשר להם לפרוץ את גבולותיהם, בין בחייהם האישיים ובין בחייהם הצבאיים

מרדכי בר-און:  אהבתו הגדולה ביותר הייתה לעלות על הר החרמון ולמסור לחייליו תוך כדי שהוא מראה להם את ארץ ישראל, על זה אנחנו נלחמים

מרדכי בר-און:  אנחנו אנשים פשוטים, זה היה המסר שלו תמיד

מרדכי בר-און:  המסר של משה

רבקה בר און: אנחנו אנשים פשוטים שעושים דברים מורכבים בתנאים מאתגרים בצורה מצוינת

מרדכי בר-און: המשפט הזה יכול להיות של כולנו

מרדכי בר-און:  חברי הכנסת, מכיוון שהצלחתם לאסוף אותנו, נבחרתם על ידנו, והעם הבין שזו לא מלחמה על ארץ, זו מלחמת על קיומנו בתור עם ולא נוכל לנצח אותה אלא אם נתאחד

מרדכי בר-און:  אני מתחננת בפניכם בשם כל המשפחות, במיוחד המשפחות שאיבדו ילד, כדי שנוכל להמשיך לחיות פה ובכל העולם, בבקשה תתאחדו, בבקשה תשכחו את המחלוקות

מרדכי בר-און:  תמשיכו אחר כך אבל אנחנו ננצח במלחמה הזו רק מתוך אחדות

מרדכי בר-און:  עד הניצחון האחרון

מרדכי בר-און:  תודה רבה

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  סיגלית פישר, אמו של רס"ל אמיר פישר ז"ל, שעלה מדרום אפריקה, לוחם ביחידת דובדבן, נפל ב-7 באוקטובר

סיגלית פישר: הבן שלנו, אמיר פישר, או כמו שאנחנו קראנו לו, אמירון, נולד ב-14 בספטמבר 2001 ונפל ב-7 באוקטובר בכפר עזה

סיגלית פישר:  בן של סיגל ושרון, אח לאור, בת 24, נולד וגדל בנס ציונה

סיגלית פישר:  ילד מלאך, מלא אהבה, שמחה וטוב לב

סיגלית פישר:  בגיל 6 התחלנו את מסע הרילוקשיין שלנו ועברנו לגור ברומניה שנתיים ולאחר מכן בגאנה

סיגלית פישר:  אמיר עבר בגאנה את רוב חייו הבוגרים, עד גיל 18

סיגלית פישר:  היה שחקן כדורגל מקצועי ושיחק כדורגל כל תקופת החיים בגאנה וברומניה

סיגלית פישר:  בגיל 18, עם סיום הלימודים, נסע לשחק בליגה השנייה בפראג לאחר מבחנים ותנאי קבלה מאוד מאוד קשים

סיגלית פישר:       אמיר קיבל אישור ממיטב של בן מהגרים ולא היה חייב לשרת בצבא מאחר שעזב את ישראל לפני גיל 6, אבל אחרי שנה בפראג, בצעד ממש אמיץ, אחרי שהתייעץ אתנו, החליט שהוא עוזב הכול, את המשחק ואת החיים שהיו לו, וחוזר לארץ ועושה צבא, כך הכרנו את גרעין "צבר"

סיגלית פישר:  הבקשה היחידה שלנו הייתה שיעלה ויעשה את כל שלבי העלייה והקליטה דרך הגרעין מכיוון שאנחנו לא היינו בישראל ורצינו שהתהליך יהיה מסודר

סיגלית פישר:      אמיר שובץ לגרעין ניר יצחק ועבר את כל השלבים אתם – עלייה, קליטה, צו ראשון, שני, לימוד עברית, אימונים לגיבושים, משמעת

סיגלית פישר:  זה היה שינוי מאוד משמעותי בשבילו

סיגלית פישר:  הוא הכיר שם המון חברים טובים שליוו אותו גם אחר כך והיו חברים לחיים, התאמן, עשה גיבושים, התקבל לשלדג, עשה את המסלול של שנה וחודשיים, הודח ועבר ליחידת דובדבן

סיגלית פישר:  בדובדבן מצא את הבית, את המשפחה, גילה מה זה להיות ישראלי עם חברים ישראלים

סיגלית פישר:  אחים ממש, היה אומר לנו

סיגלית פישר:      אמיר היה יחיד ומיוחד

סיגלית פישר:  היה מוקף חברים טובים כל חייו

סיגלית פישר:  הייתה לו חברה מהיום הראשון שעלה לארץ, היו בני זוג 4 שנים, 4 השנים המאושרות בחייו

סיגלית פישר:  אין הרבה אנשים שיש להם את כל החבילה ולאמיר יש את כל החבילה, יש לו את הלב הכי טהור, רגיש, אכפתי, חכם, אוהב

סיגלית פישר:  הוא לא התעצבן ברצינות והכי אופטימי

סיגלית פישר:  מצד שני גם היה גבר אמיתי, עשה שטויות עם חברים, מציק לחברה שלו, קלמזי ואמיץ, ועם כל זה איכשהו גם קצת פרנואיד

סיגלית פישר:       היה לו חיוך שהצליח להשיג הכול בחיים

סיגלית פישר:  הוא אהב הכול ומכל הלב והיה תמיד הכי אמיתי, בלי משחקים

סיגלית פישר:  כל הרגשות שלו היו על השולחן, בגלוי

סיגלית פישר:  הוא ידע לבטא את עצמו במילים ובמעשים, תמיד היה אומר כמה הוא אוהב

סיגלית פישר:  הוא היה בן-אדם שכולו טוב

סיגלית פישר:  אני יכולה להגיד שיש הרבה דברים שהייתי משנה כדי לשנות את הסוף אבל בדבר אחד אני בטוחה והוא שאמיר היה עושה את אותו מסלול שוב ושוב ושוב

סיגלית פישר:  שלוש השנים האחרונות היו המאושרות בחייו

סיגלית פישר:      אני רוצה קצת לספר על מה שהיה שם

סיגלית פישר:  אמיר שלנו, לוחם דובדבן בקבע בן 22, ב-7 באוקטובר סגר שבת בבסיס, במישור אדומים

סיגלית פישר:  ב-08:00 בבוקר הוא התקשר אלינו, למשפחה, ואמר לנו שמקפיצים אותו

סיגלית פישר:  שאלנו לאן, הוא לא ידע לענות

סיגלית פישר:  לא יודע לאן הוא הלך ומה גודל האירוע

סיגלית פישר:  אמיר והצוות שלו עלו על ציוד והוקפצו לאזור העוטף

סיגלית פישר:  תחילה הגיעו לשדרות ולאחר מכן שינו מסלול לכיוון כפר עזה

סיגלית פישר:       הוא וצוותו הגיעו לכפר עזה באזור 09:30 בבוקר, מהכוחות הראשונים שנלחמו בקיבוץ

סיגלית פישר:  בדרך לשם אמיר אמר לחבר שלו מהצוות: הולכים להציל את הבית

סיגלית פישר:  הם נכנסו בש"ג ושם התחילה הלחימה שלהם

סיגלית פישר:  צוות יחיד מול עשרות מחבלים

סיגלית פישר:  הם הצליחו לטהר את האזור והתחילו במשימתם לטהר בתים ממחבלים

סיגלית פישר:  הם עברו שלושה בתים בהצלחה, טיהרו אותם, הצליחו להדוף את המחבלים ולהציל המון משפחות

סיגלית פישר:       בין הבית השלישי לרביעי היה מארב של מחבלים

סיגלית פישר:  אמיר וצוותו הותקלו

סיגלית פישר:  התחיל קרב יריות מכל הכיוונים, שם נפצעו שלושה חיילים ונהרגו שניים, אמיר שלנו ומפקד הפלוגה שלו, בן בורנשטיין ז"ל

סיגלית פישר:  אמיר נפל ישר באותו הרגע מכדור בפגיעה ישירה

סיגלית פישר:  לא היה לו זמן לחשוב או לדבר

סיגלית פישר:  חברים שלו משכו אותו לבית הכי קרוב והמשיכו בלחימה עד שפינו אותם

סיגלית פישר:  הם המשיכו להילחם ימים ולאחר מכן נכנסו לעזה להמשיך בלחימה

סיגלית פישר:  אמיר תמיד לחם כגיבור, לא פחד מכלום

סיגלית פישר:  תמיד הלך בראש והיה מוביל, וגם בשבת הזאת לחם בגבורה לצורך הגנה על המדינה ועל הבית שלו

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  נמצאת אתנו דרך הטלפון מצרפת ז'נבייב גנסיה, אמו של סמ"ר ולנטין גנסיה ז"ל, צנחן, לוחם גדוד 890, שנפל ב-7 באוקטובר

ז'נבייב גנסיה: (אמרה דברים בשפה הצרפתית, להלן תרגומם על יד חבר הכנסת טייב) ולנטין גדל במונפלייה שבצרפת

ז'נבייב גנסיה:  מגיל צעיר הוא חלם לעלות לישראל

ז'נבייב גנסיה:  בילדותו נתקל בקשיים מבחינה לימודית בית הספר והוא רצה לעלות לארץ, להשתקע ולתרום כמיטב יכולתו, הוא רצה להגיע כמה שיותר גבוה, הוא הגיע ליחידת צנחנים

ז'נבייב גנסיה:  פגשתי אותו באוקטובר 23, הוא היה כל כך גאה להיות ביחידה

ז'נבייב גנסיה:  הוא היה אמור לסיים את שירותו בחודש אוקטובר

ז'נבייב גנסיה:  הוא תמיד היה אדם שמח, היה פה בשביל לעזור לכולם ולדחוף את כולם להגיע כמה שיותר רחוק

ז'נבייב גנסיה:       הוא היה מרוכז מטרה, החליט לעלות לישראל, בנה את תיק העלייה שלו לבד, ללא עזרה מאף אחד, דבר שאני עדיין לא מסוגלת לעשות

ז'נבייב גנסיה:  פגשתי אותו בראש השנה ובשיחה שלנו הוא אמר שהוא רוצה להיקבר בהר הרצל

ז'נבייב גנסיה:  ב-7 לאוקטובר הוא הקפץ על ידי מסוק שהותקף ע"י טיל נ"ט

ז'נבייב גנסיה:  המסוק נפל באזור כפר מימון

ז'נבייב גנסיה:  הייתה לו מטרה אחת, להציל אזרחים

ז'נבייב גנסיה:  הם הצילו את תושבי כפר מימון ומה שהם הצליחו לעשות כדי להציל את תושבי בארי

ז'נבייב גנסיה:       מה-7 באוקטובר קיבלתי תמיכה רחבה מאוד

ז'נבייב גנסיה:  היה לי חלום, זה החלום של אלי ולנטין, שהוא יקבל אזרחות ישראלית, ואכן הכנסת חוקקה חוק ואלי ולנטין בשבוע שעבר קיבל אזרחות כבוד ממדינת ישראל

ז'נבייב גנסיה:  אני חושבת כמובן על כל החיילים שנפלו יחד עם בני

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  הפסיפס הזה מכל העולם של הנופלים הוא פשוט מצמרר, אך גם מחזק לראות עד כמה עם ישראל ומדינת ישראל חזקים

עודד פורר:  זה הסיפור של תקומת העם היהודי בארצו מחדש, של ה-130-140 שנה האחרונות, עוד לפני הקמת המדינה, עבור בכל מלחמות ישראל

עודד פורר:  יהי זכרם של החללים ברוך

עודד פורר:  שר העלייה והקליטה, בבקשה

אופיר סופר: תודה רבה, אדוני היושב-ראש, על הדיון החשוב, המרגש, העוצמתי, הייתי אומר גם החשוב מאוד לרוח העם

אופיר סופר:  אני רוצה להגיד תודה רבה לכל המשפחות על כך שנתתם לנו הזדמנות לשמוע, להתחבר, גם לסיפור של הלוחמים וגם טיפה – אני מניח שזה טיפה בים – לים הכאב הגדול שלכם

אופיר סופר:       בכנס פתיחת גרעין "צבר" שהיה לפני המלחמה אמרתי שבעיניי חיילים בודדים זה הדבר הכי מרגש והכי עוצמתי שיכול להיות

אופיר סופר:  אני חושב שחיילים לוחמים שעלו לשרת בארץ או שעלו ארצה ואחר כך התגייסו להיות לוחמים זוהי ממש תמצית הציונות, תמצית הציונות

אופיר סופר:  לקחת את כל ערכי הציונות, לרכז אותם לנקודה קטנה וחזקה, שבסוף גם כרוכה בהקרבה, זה משהו שמי שלא זכה, כמונו, כמו אנשים שנולדו בארץ, רק יכול לנסות לדמיין במה זה כרוך

אופיר סופר:  חיילים לוחמים שעולים ארצה לשרת את עמם, לשרת את ארצם ולשרת את מולדתם, וזו מולדת שהם לא נולדו בה

אופיר סופר:  אין דבר כזה בעולם כולו שאנשים לא נולדים במולדת שלהם אבל היא מולדת שלהם כי הם עלו אליה והיא מולדת שלהם הרבה יותר מכולם כי הם נפלו עליה

אופיר סופר:      כשאני אומר "תמצית הציונות" אני מדמיין לנגד עיניי את הגלות הארוכה שעברנו, למעלה מ-2000 שנות גלות ותקווה, מעשרות תפוצות, מכל קצוות תבל, עם תרבויות שונות, אבל היא מורשת אחת, עם מסורת אחת, של עם אחד, ותחשבו כל אחד על תלאות הגלות ותלאות השיבה לארץ

אופיר סופר:  כל גלות וכל תפוצה חוותה את זה, בין אם בפרעות, בין אם בשואה הארורה, בין אם במסעות מסודן

אופיר סופר:       כל הדברים האלה בסופו של דבר מתכנסים לנקודת זמן של השיבה ארצה ולהקמת מדינה לאור חזונם של נביאי ישראל

אופיר סופר:  אנחנו ממשיכים וזוכים לעשות את זה גם תוך כדי ימי הלחימה

אופיר סופר:  תוך כדי ימי הלחימה ממשיכים לעלות יהודים ארצה, ממזרח אירופה, ממערב אירופה, מצפון אמריקה וכל המקומות

אופיר סופר:  מי שעולה למדינה בימים אלו – אף אחד לא צריך להעיד עליו עד כמה הוא מחובר ועד כמה הוא קשור למורשת ולמסורת הזו

אופיר סופר:       האנשים הקדושים והגיבורים האלו שנפלו כאן על הגנת העם והארץ – אנחנו צריכים להיות ראויים להם

אופיר סופר:  אנחנו צריכים להיות ראויים להם, ראויים להם כעם, ראויים להם כנבחרי ציבור, בהתנהלות שלנו, בהתנהגות שלנו, בשיח שלנו, ולדעת להתרומם אל גודל השעה ואל גודל האתגר, כשאומות העולם כולן, בוודאי אלו החפצות בהשמדתנו, מסתכלות עלינו, מסתכלות על איך אנחנו מתנהלים ועל איך אנחנו נלחמים ביחד

אופיר סופר:      הכאב שלכם הוא אינסופי וקשה לומר מילות של נחמה אבל חובתנו כעם לזכור את כל הנופלים, את כל הנופלים, כל מי שהקיז את דמו ודמו נספג יחד עם דם חבריו, נמהל יחד עם דם חבריו באדמת הארץ הזו

אופיר סופר:  חובתנו לזכור את זה

אופיר סופר:  גם אנחנו במשרד העלייה והקליטה נפעל להנצחת אותם לוחמים, קודם כל כי הם ראויים לכך, אבל יתרה מזאת, הם הותירו אחריהם מורשת גדולה ודרך גדולה שתהיה נר לרגלי ילדי ישראל לנצח נצחים, לדורי-הדורות, על הדרך, ועל המסירות, ועל החובה, ועל סיפור חייהם, שלאור הדרך הזאת אנחנו כולנו נצטרך לחיות

אופיר סופר:  תודה רבה

עודד פורר: תודה רבה, אדוני השר

עודד פורר:  הסיפור של הלוחמים העולים מלווה את עם ישראל מראשית הציונות, מטרומפלדור ועד ימינו

עודד פורר:  יש כ-7,000 חיילים בודדים שמשרתים בצה"ל בכל רגע נתון, חלקם חסרי עורף משפחתי, רובם עולים חדשים שהגיעו לכאן ללא המשפחה או כחיילים עולים

עודד פורר:  המלחמה הזו עדיין נמשכת, אז אני רוצה לתת את רשות הדיבור לרב פקד אייל גרמאי, בן העדה האתיופית, שגיליתי שאתה גם המפקד של חבר הכנסת אלמוג כהן

משה טור פז: אי אפשר לפקד עליו

משה טור פז:  אתה יכול לנסות אבל לפקד עליו זה לא ילך

אלמוג כהן: אפשר לאלף נמר

אלמוג כהן:  אדוני היושב-ראש, כמה מילים על מפקדי היקר, אייל גרמאי

אלמוג כהן:  למעשה הוא לחם 400 מטרים ממני, בבית של רחל מאופקים המפורסמת

אלמוג כהן:  אני הייתי ברחוב הגורן

אלמוג כהן:  כל השנים האלה הוא אימן אותנו והקפיד אתנו על הנהלים, להכניס את הרגל כמו שצריך בזיג ולדרוך

אלמוג כהן:  באותו בוקר גילינו כמה שהוא גיבור, כמה שהוא דיבר עם רצון עז אמיתי להציל חיים

אלמוג כהן:  אייל, אנחנו מעריצים שלך, תודה על המורשת שאתה משאיר ותודה על הגבורה שהוכחת באותו היום

אייל גרמאי: תודה רבה לחבר הכנסת אלמוג

אייל גרמאי:  בוקר טוב לכולם, אני אייל גרמאי, משמש כסגן מפקד זרוע א' ביחידת יואב במחוז הדרומי

אייל גרמאי:  ביום ה-7 באוקטובר הייתי בחופשה בבית, באמצע ריצת הבוקר שלי

אייל גרמאי:  בסביבות 07:45 אני מקבל טלפון מקצין המבצעים שלנו שיש חדירה רב-זירתית בכל גזרת המחוז הדרומי ושצריך להקפיץ את היחידה שלי

אייל גרמאי:  אני סגן מפקד זרוע ביחידת יואב, משמש כממלא-מקום מפקד היחידה

אייל גרמאי:  עם קבלת השיחה אני מקפיץ את כל היחידה שלי שמונה כ-70-80 לוחמים

אייל גרמאי:       בסביבות שבע ורבע אנחנו מגיעים לשטח כינוס, תוך כדי תנועה לשטח הכינוס אני מקבל שיחות מחברים מאופקים

אייל גרמאי:  סנ"צ שי אבוקסיס, שהוא מנהל לחימה יחד עם חבר הכנסת אלמוג כהן באופקים, אומר לי: שלח לי כמה שיותר כוחות למקום כי יש מלא מחבלים שעושים שמות באזרחים

אייל גרמאי:  אני כמובן עף לכיוון שטח הכינוס כדי לתת מענה ראשוני לאזור אופקים ולזירות אחרות

אייל גרמאי:  במקביל אני מקבל שיחה נוספת מקצין שלי שנמצא במסיבה ברעים, שהוא מנהל לחימה באזור רעים כנגד מחבלים רבים שמקיפים אותו, וגם לו אני אומר: אני מגיע אליך, אני אקצה לך סד"כים וכוחות ברגע שנגיע לשטח כינוס

אייל גרמאי:       כאמור, אחרי רבע שעה אני מגיע לצומת גילת, שטח כינוס

אייל גרמאי:  מתדרך במידי את 12 הלוחמים הראשונים שהגיעו לשטח הכינוס

אייל גרמאי:  אני מבין שבאירוע מסוג של הרג המוני ממד הזמן מאוד משמעותי, לכן אני מחליט להגיע לאופקים עם הכוח הראשוני שהגיע לשטח הכינוס, תדריך ראשוני של מספר דקות ואני מגיע לכיוון אופקים

אייל גרמאי:  תוך כדי תנועה לאופקים משטח הכינוס אני מקבל שהלחימה העיקרית מתנהלת באזור שכונת משעול הגפן

אייל גרמאי:  אני מגיע למקום, חובר לשוטרים שהיו במקום בלחימה ומבקש מהם תמונת מצב ראשונית כדי להבין פחות או יותר מה קורה בזירה

אייל גרמאי:       אני מבין שבשכונת משעול הגפן, בצד הנגדי שחבר הכנסת אלמוג כהן נלחם בו, נמצאים מספר מחבלים

אייל גרמאי:  ברגע שהגעתי היה שקט מופתי, לא הייתה לחימה, היה שקט

אייל גרמאי:  מכווינים אותי, מצביעים לכיוון השכונה ואומרים לי שהלחימה נמצאת באזור רחוב התמר

אייל גרמאי:  אני לוקח את הכוח שלי, 12 לוחמים, לכיוון רחוב התמר, כשאני מתקרב לכיוון רחוב התמר אני מזהה בית דו-קומתי ולידו אני מזהה שלוש גופות של אזרחים, שבדיעבד התברר שאלה גופות של שוטרים שגרים באזור שחתרו למגע וניהלו קרב מול מחבלים שהיו במקום

אייל גרמאי:  אני מתקדם כמובן לכיוון הבית

אייל גרמאי:  אני מחליט באותו רגע – לא היה ירי באותה זירה – לבצע סריקה במקום

אייל גרמאי:  מבחינתי, האזור הזה הוא אזור נגוע, אזור מלוכלך, אזור חשוד במטרות של מחבלים, לכן אני מחליט לבצע סריקות באזור

אייל גרמאי:      אני מחלק את הכוח שלי לשני צוותים קטנים, כוח חיפוי וכוח פריצה

אייל גרמאי:  אני לוקח איתי 7-8 לוחמים לתוך הבית על מנת לבצע סריקה, אני מציץ לתוך חצר הבית הדו-קומתי, בדיעבד התברר שזה הבית של משפחת אדרי, רחל עוגיות וכו'

אייל גרמאי:  לפני כן כמובן אני לא יודע שמדובר בבית הזה

אייל גרמאי:  מבחינתי יש בית חשוד עם כל כל הסימנים המקדימים שראיתי לפני כן, הגופות של האזרחים שהיו בחוץ, ובתוך החצר אני מזהה מחסניות ריקות של קלאץ'

אייל גרמאי:  אני מבין שיש פה אירוע ושצריך לסרוק את הבית הזה

אייל גרמאי:  7-8 הלוחמים שלי מדלגים מעל הגדר, מתקדמים לכיוון פתח הבית

אייל גרמאי:  בצורה זהירה אנחנו נוקשים בדלת, אין מענה מהבית, עדיין היה ברור לי שהבית הזה חשוד עם כל הסימנים שהיו מסביב, ושחייבים להיכנס לבית בכל דרך אפשרית ולנסות לסרוק אותו

אייל גרמאי:      אני מחליט להיכנס דרך החלון

אייל גרמאי:  אני אומר ללוחמים שלי לשבור את החלון של הבית

אייל גרמאי:  הם שוברים את החלון

אייל גרמאי:  אני נכנס לתוך המבנה של הבית, לקומה הראשונה

אייל גרמאי:  זה היה המטבח, היה מה שנקרא בשפה שלנו זיג, מקום שאי אפשר לראות, שטח נקודת תורפה

אייל גרמאי:  אני מתקדם, נכנס ראשון פנימה, אני מזהה מחבל אחד, מנהל אתו קרב, ותוך כדי הקרב הזה – אני מדבר אתכם על מספר שניות – מצד ימין בגרם מדרגות מהקומה למעלה אני חוטף מכת אש מאוד רצינית של קלאץ', אני חוטף בשתי הידיים שלי מספר פגיעות, מספר כדורים

אייל גרמאי:  האקדח שלי עף מהידיים

אייל גרמאי:  ברור לי שיש לי מחבל אחד שחוסל, נוטרל, ויש עוד מחבל, כנראה מגרם המדרגות, שביצע את הירי מצד שמאל שלי

אייל גרמאי:       למעשה יש כמה אופציות: או שאני מחכה שם בשניות הראשונות עד שהכוח שבחוץ ייכנס – אלמנט הזמן מאד משמעותי – או שאני מחכה ועושים עליי וידוא הריגה

אייל גרמאי:  אני מחליט לחלץ עם הכוחות שיש לי, לצאת החוצה מהחלון בסיוע חברים שלי

אייל גרמאי:  בחוץ אנחנו חוטפים ירי, זריקות רימונים, מהקומה למעלה, ואז מתברר לנו גודל האירוע, שיש מחבלים גם בקומה הראשונה וגם בקומה שנייה

אייל גרמאי:  הכוח שהשארתי בחוץ, כוח החיפוי, נותן ירי לקומה למעלה כדי שלא יבצעו עלינו ירי משם

אייל גרמאי:  כך אנחנו מנהלים סוג של לחימה

אייל גרמאי:       אני מחליט, עם הפציעה שלי, לשפר ולהוציא את הלוחמים שלי

אייל גרמאי:  בשלב הזה כבר יש לי שלושה פצועים ולא היה לנו יותר מדי יתרון יחסי

אייל גרמאי:  אני מחליט להוציא את הכוח החוצה ולהיערך מחדש

אייל גרמאי:  יוצאים מהבית עם חיפוי של הכוח החיצוני שהיה במקום

אייל גרמאי:  אני פצוע די קשה בשתי הידיים שלי, עדיין הגוף מתפקד איכשהו והראש עובד

אייל גרמאי:  אני מוציא את הכוח לחצר הבית ואנחנו נערכים מחדש

עודד פורר: משם כבר לקראת החילוץ שהיה

אייל גרמאי: שם כבר מתחילים לחלץ אותנו, אחרי שהתרחקנו מהבית

אייל גרמאי:  יש לי כוח שנשאר במקום כדי שהמחבלים שנותרו - - -     

עודד פורר: כמה זמן היית פצוע עד שחזרת לפעילות אחר כך?     

אייל גרמאי: הייתי בבית חולים וולפסון שלושה שבועות, אחרי שלושה-ארבעה ניתוחים, וכרגע אני נמצא בשיקום מאוד רציני בידיים

אייל גרמאי:  ברוך השם, אני מקווה להבריא ולחזור למשימות

אלמוג כהן: מה שמפקדי שכח לומר, ההבדל מהחמאס הוא שהוא צעד בראש, בחמאס הם מאחורה

אלמוג כהן:  לכל אורך התנועה המבצעית לעבר הבית – בראש

עודד פורר: תודה

עודד פורר:  נמצא אתנו בזום אנטוניו דישי, ממקסיקו, מחזור מרס 22 של המכינה

עודד פורר:  התגייס במאי 22 למחו"ה אלון, שובץ בגולני, שירת כלוחם בגדוד 13, הוקפץ מהבית למוצב שלו בעוטף עזה כדי להילחם

עודד פורר:  במהלך הלחימה נפצע, עבר שיקום בארץ וכרגע הוא במקסיקו, אמור להתחיל לימודים

אנטוניו דישי: שלום, קוראים לי אנטוניו, אני בן 22, ממקסיקו

אנטוניו דישי:  במרס 2022 הגעתי לארץ עם החלום להיות לוחם ולהגן על המדינה שלנו

אנטוניו דישי:  עשיתי תוכנית מח"ל, שם הכרתי משפחה, משפחה של אנשים מכל העולם שעזבו הכול והגיעו לארץ לתת כל מה שהם יכולים בשביל המדינה שלנו

אנטוניו דישי:  במרס 22 התגייסתי למחו"ה אלון לעשות קורס עברית ובאוגוסט 22 קיבלתי שיבוץ לגולני, יחידה מספר 1

אנטוניו דישי:  הייתי בגדוד 13, עשיתי שירות ממש משמעותי ושם הכרתי אחים לכל החיים, הכרתי גיבורים שנלחמו עד הדקה האחרונה

אנטוניו דישי:       ממש חודש לפני סיום השירות שלי הגיע ה-7 באוקטובר

אנטוניו דישי:  ב-7 באוקטובר הייתי בבית, באזור 07:00 בבוקר המ"מ שלי התקשר ובלי לחשוב פעמיים לקחת את הנשק ואת האחריות שלי והלכתי כמה שיותר מהר לדרום

אנטוניו דישי:  הייתה לי הזכות להילחם ולהגן על הבית שלנו ועל כל עם ישראל

אנטוניו דישי:  אחרי כמה שעות של לחימה נפצעתי

אנטוניו דישי:  לא משנה כמה הייתי רוצה להמשיך להילחם ולהגן על הבית שלנו לא הייתה לי האפשרות

אנטוניו דישי:  ב-7 באוקטובר ובחודשים לאחר מכן ראיתי מה זה עם ישראל ומהי המדינה החזקה שלנו

אנטוניו דישי:       אני רוצה להגיד תודה למח"ל שנתן לנו את הזכות להתגייס ואני רוצה גם להגיד תודה לכל המדינה, לכל הרופאים ולכל האנשים שעזרו לי

אנטוניו דישי:  עכשיו טסתי חזרה למקסיקו, להיות עם המשפחה, אבל הנשמה והלב תמיד יהיו בארץ

אנטוניו דישי:  תודה רבה

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  יעקב עמאר, מקולומביה, נמצא פה יחד עם עוד שני אחיו, שלושה אחים חיילים בודדים מקולומביה, לוחמים, משתתפים בלחימה

יעקב עמאר רוטשטיין: כבוד המשפחות, חברי הכנסת וכולם, שמי יעקב, אני במקור מקולומביה, נולדתי וגדלתי שם, חיים ממש כיפיים

יעקב עמאר רוטשטיין:  בגיל 15 השתתפתי בתחרות בישראל בשם חידון התנ"ך העולמי

יעקב עמאר רוטשטיין:  מבחינתי התנ"ך היה אוסף סיפורים שקרו לאבותינו לפני הרבה זמן, אבל הגעתי והבנתי שזה לא סתם סיפורים מהתנ"ך, אנחנו קמנו לתחייה אחרי 2000 שנה

יעקב עמאר רוטשטיין:  הבנתי שחיכינו 2000 שנה כדי לחזור

יעקב עמאר רוטשטיין:  השמות שלנו, הדגל שלנו, והחלטתי שאני עולה

יעקב עמאר רוטשטיין:       עליתי לבד ובלי כלום, רק מזוודה וגיטרה

יעקב עמאר רוטשטיין:  למדתי עברית פה, עברית מודרנית

יעקב עמאר רוטשטיין:  הייתי מדבר עברית תנ"כית, הייתי אומר "ויהי כיסא"

יעקב עמאר רוטשטיין:  אחרי שלמדתי עברית התגייסתי לצה"ל כחייל בודד

יעקב עמאר רוטשטיין:  זה היה פרק חדש לגמרי בחיים שלי

יעקב עמאר רוטשטיין:  שירתי כלוחם ביחידה מובחרת, השתתפתי בהרבה מבצעים, גם לחמתי במבצע "צוק איתן"

יעקב עמאר רוטשטיין:  חשבתי שזו תהיה הפעם האחרונה שאני משתתף במלחמה

יעקב עמאר רוטשטיין:      היו לי רגעים מאוד קשים בצבא אבל היה לי ליווי של עמותה בשם "אח גדול", שמלווים חיילים בודדים והם באמת עזרו לי ברגעים הכי קשים, לא קשים פיזית, קשים שרק חייל בודד מבין אתגרים כאלה

יעקב עמאר רוטשטיין:  סיימתי את השירות

יעקב עמאר רוטשטיין:  סיימתי עכשיו תואר בהנדסה, אני מהנדס כימיה, בזכות קרן הישג, שנותנת מלגות לחיילים בודדים משוחררים

יעקב עמאר רוטשטיין:  עכשיו אני גר בנגב

יעקב עמאר רוטשטיין:  הכרתי את אשתי שם, שנמצאת פה, היא גם הייתה חיילת בודדה

יעקב עמאר רוטשטיין:       החלום שלי הוא שהנגב יפרח

יעקב עמאר רוטשטיין:  אמנם אני ואשתי היינו חיילים בודדים, אבל אנחנו שמחים שהבנים שלנו לא יהיו חיילים בודדים

יעקב עמאר רוטשטיין:  אני רוצה להגיד לכולם שאנחנו, אני וכל החברים שלי בצבא, כל החיילים הבודדים והבודדים המשוחררים, אנחנו נגן עליכם

יעקב עמאר רוטשטיין:  אנחנו לא חיילים בודדים כי יש לנו הרבה אחים, אחים שלא הספקתי להכיר ואחים שהכרתי והם לא איתי כי הם נפלו בקרב, אבל ננצח

יעקב עמאר רוטשטיין:  עם ישראל חי לתפארת

עודד פורר: תודה, יעקב

עודד פורר:  אני מסכים אתך

עודד פורר:  זה ביטוי "חייל בודד" פה בארץ, אבל אין דבר כזה חייל בודד

עודד פורר:  אנחנו מחבקים את כולם וכולנו באמת ביחד

עודד פורר:  אני חושב שהאירוע הזה מראה עד כמה העם הזה מיוחד

עודד פורר:  ריקי טריגלו, אימא של נדב, בבקשה

ריקי טריגלו: שלום, שמי ריקי טריגלו, אימא של נדב, חייל בודד, משרת בפחת"ק גבעתי

ריקי טריגלו:  נדב עזב את ישראל יחד אתנו, כשהיה בגיל 3

ריקי טריגלו:  אנחנו, גם מחוץ לישראל, תמיד ניהלנו ומנהלים בית ישראלי וציוני

ריקי טריגלו:  במהלך התיכון, כחלק משיעור היסטוריה, התלמידים התבקשו לבחור קונפליקט מדיני כלשהו בעולם, לספר עליו ולהציע פתרונות, נדב בחר כמובן בקונפליקט הישראלי-פלסטיני

ריקי טריגלו:  הוא קרא המון ספרים של מדינה מדינאים שונים  על הקונפליקט - - -     

עודד פורר: באיזה תיכון זה היה?     

ריקי טריגלו: בתיכון פרמונט בקליפורניה

ריקי טריגלו:  המורה אמר לו שזה קונפליקט מסובך מדי וביקש ממנו להחליף קונפליקט כי הוא לא יצליח לתת פתרונות

ריקי טריגלו:  נדב בחר בקונפליקט נוסף אבל עשה שתי עבודות ובאמת נבדק על שתי העבודות וקיבל ציון מרבי

ריקי טריגלו:  אבל באמת העבודה הזאת הייתה חלק מההחלטה שלו להגיע לישראל בסוף התיכון במקום ללכת לקולג', כמו כל החברים האחרים שלו

ריקי טריגלו:       הוא הגיע לישראל, הצטרף למכינת גליל עליון, מכינה למנהיגות

ריקי טריגלו:  בסיום המכינה הוא רצה להישאר בישראל ולהתגייס לצבא

ריקי טריגלו:  לנדב תמיד היה מאוד מאוד חשוב לעשות תפקיד חיוני ותפקיד משמעותי

ריקי טריגלו:  הוא נלחם על הפרופיל שלו – הוא לא קיבל פרופיל קרבי בהתחלה כי הוא עשה ניתוח בגיל מאוד צעיר – העלה לפרופיל 97 והצטרף לגבעתי

ריקי טריגלו:  הוא משרת בגבעתי היום

ריקי טריגלו:      נדב עם מורל מאד גבוה

ריקי טריגלו:  ב-7 באוקטובר הוא הוקפץ, כמו כל החברים שלו, ומאז הוא בעזה

ריקי טריגלו:  אנחנו מגיעים, כל פעם מישהו אחר מאתנו, לישראל

ריקי טריגלו:  כרגע במקרה עליתי על טיסה לפני יומיים, הגעתי ואני מקווה מאוד לראות אותו

ריקי טריגלו:  בפעם הקודמת הייתי פה במשך חודש ימים ולא זכית לראות אותו

ריקי טריגלו:  אני רוצה להגיד קודם תודה לגרעין "צבר", הגרעין שעוטף אותו

ריקי טריגלו:  נדב גר במרכז קליטה ברעננה

ריקי טריגלו:  תודה גם לשאר ההורים פה

עודד פורר: תודה לכם

עודד פורר:  נתן קלינסקי, נמצא אתנו בזום

נתן שרנסקי: שלום, אני נתן קלינסקי, עליתי מברזיל לפני 4 שנים, עם אחי הגדול

נתן שרנסקי:  עלינו ביחד, התגייסנו ביחד, הצטרפנו לגרעין "צבר" ביחד ובסוף הגענו לאותה חטיבה, לנח"ל

נתן שרנסקי:  הוא הצטרף לסיירת ואני לגדוד 931

נתן שרנסקי:  גם בעזה נפגשנו פעמיים

עודד פורר: איפה אתה עכשיו, נתן?     

נתן שרנסקי: עכשיו אני בבית חולים

נתן שרנסקי:  לפני כ-3 שבועות נפצעתי באזור ג'באליה

נתן שרנסקי:  הבית מאחורינו הפעיל מטען

נתן שרנסקי:  איבדתי שם את המ"פ שלי, הקשר שלו ועוד שמונה חברים שלי נפצעו

נתן שרנסקי:  כל החברים שלי עכשיו במצב טוב, יציבים

נתן שרנסקי:  אני בבילינסון עכשיו עם עוד שלושה חברים

נתן שרנסקי:  אני כבר באתי לשיקום, לאט-לאט אני מתקדם עם הקביים

עודד פורר: תהיה בריא ותשתחררו, בעזרת השם, כל החברים שלך ששם

עודד פורר:  קרן בן אהרון, אימא של טל בן אהרון, בבקשה

קרן בן אהרון: שלום לכולם

קרן בן אהרון:  אני רוצה קודם כל להביע תנחומים לכל המשפחות פה, המשפחות שלי גם כן, של חיילים בודדים ועולים חדשים, חזרה מהירה לחטופים, החלמה מהירה לפצועים ולאחל הרבה כוח לחיילים שלנו שעדיין לוחמים בשטח ולמשפחותיהם

קרן בן אהרון:  שמי קרן בן אהרון, נשואה לרז ואימא לארבעה ילדים, גל בן 22, טל בן 21, קורל בת 19 ואייל בן 14

קרן בן אהרון:  אנחנו מתגוררים בלוס אנג'לס כבר 28 שנים, שם הילדים נולדו וגדלו

קרן בן אהרון:  הבית שלנו הוא בית ישראלי לכל דבר ואם מישהו נכנס אלינו הוא לא ידע בכלל שהוא נמצא בארצות הברית

קרן בן אהרון:  בית שחוגג את כל חגי ישראל וקידוש בשישי

קרן בן אהרון:       מדי שנה אנחנו מארחים נציגים מיחידות 669 לערבי התרמה ותמיכה בחיילים וכל שנה הילדים שלי היו מרותקים לסיפורי הגבורה של הנציגים שמגיעים ומספרים אותם

קרן בן אהרון:  מאז ומתמיד אני אומרת לילדים שאחרי תיכון יש להם בחירה בין קולג' לבין שירות צבאי בישראל, בהנחה שאחרי צבא הם יבינו שצריך גם ללמוד

קרן בן אהרון:  הבן הבכור שלנו בחר קולג', טל בחר צבא, הבת השלישית, קורל, בחרה צבא, גם היא מתגייסת דרך פרויקט "צבר" ב-19 במרס לקרקל והולכת להיות לוחמת

קרן בן אהרון:  הבן הקטן, בן 14, רוצה להתגייס ולהגיע לקורס טיס

קרן בן אהרון:       טל שלנו ילד ישראלי בנשמה, אמריקאי בתרבות

קרן בן אהרון:  ילד שמח, ספורטיבי מאוד, אוהב אתגרים, אוהב אנשים ואהוב בחברה

קרן בן אהרון:  לפני הגיוס טל החליט שהוא מעוניין לעשות מכינה קדם-צבאית על מנת לספוג קצת את התרבות, את השפה ואת הסלנג הישראלי ונכנס למכינת חמש אצבעות בזיכרון יעקב, וכך עשתה גם אחותו וסיימה לא מזמן שנה במכינת נחשון, שלוחת שובל

קרן בן אהרון:  שניהם אחרי שנת מכינה אמרו לי: אימא, נתת לנו את המתנה של החיים, הבנו כמה חשובה המדינה שלנו וכמה זה חשוב לשמור על היהדות שלנו

קרן בן אהרון:  משם המשיכו לפרויקט "צבר" לקליטה ועלייה לישראל

קרן בן אהרון:      טל רצה לעשות משהו משמעותי מאוד בצבא, רצה לתרום למדינה והגיע לגיוס עם מוטיבציה בשמיים

קרן בן אהרון:  הלך ליום סיירות, נפצע בדרך ולמרות הפציעה עשה הכול על מנת להישאר לוחם

קרן בן אהרון:  היום הוא משרת בגבעתי, גדוד שקד, פחת"ק, בתפקיד קשר מ"פ

קרן בן אהרון:  הוא היה בנמ"ר השביעי בכניסה לעזה ותיאר את הכניסה הזאת כדבר הכי מפחיד שחווה בחיים

קרן בן אהרון:  הוא ראה, ועדיין רואה, מראות נוראיים, חווה אירועים קשים, שהעיקרי ביניהם הוא המוות של סמ"פ ידידיה אשר לב, זכרונו לברכה, שנהרג לו בידיים בהתקלות עם מחבלים בעזה

קרן בן אהרון:      אנחנו כהורים הגענו לחגוג עם הילדים בחגים, אז פרצה המלחמה

קרן בן אהרון:  בעלי והילד הגדול חזרו אחרי שבוע הביתה ואני מאז לא מסוגלת לעזוב

קרן בן אהרון:  עסוקה בהתנדבות ובעשייה

קרן בן אהרון:  רגשות מעורבים

קרן בן אהרון:  תחושת פחד, גאווה, עצבות, שייכות ודאגה

קרן בן אהרון:  הלילות שלנו הם לילות ללא שינה

קרן בן אהרון:  המיטה הופכת למקום ללכת אליו כשהחושך מגיע ולצאת ממנה כשזורחת השמש, לא ממש בשביל לישון בה

קרן בן אהרון:  אנחנו שמחים מאוד לדעת שהילדים חוזרים בחופשים למקומות שמחבקים אותם, דואגים להם ותומכים בהם, שזה פרויקט "צבר"

קרן בן אהרון:  הוא נמצא בגרעין רעננה, תודה רבה

קרן בן אהרון:  שלחנו ילד אמריקאי לישראל, קיבלנו גבר ישראלי שלוחם על קיומה של המדינה והספיק לקבור מפקד שהיה גם החבר הכי טוב שלו

קרן בן אהרון:  שאלוהים יחזיר לנו את כל החיילים לשלום בריאים בנפש ובגוף

עודד פורר: אמן

עודד פורר:  תודה רבה

עודד פורר:  פטריסיה גיזלה קורלס

עודד פורר:  תדבר בספרדית ובנה יתרגם אותה

עודד פורר:  בבקשה

פטריסיה ג'יזלה קורלס:  שלום, אני אימא של חייל בצבא, חייל גאה וגיבור

פטריסיה ג'יזלה קורלס:  הוא ביחידת פיקוד והצלה של פיקוד העורף

שלומית אבינח: מאיזו מדינה?     

גונסאלו אזקיאל אסקאלנטה: אנחנו מארגנטינה, אני נמצא כאן 15 שנה ואחי הקטן נמצא פה שנתיים וחצי

עודד פורר: אחיך הקטן הוא זה שמשרת כרגע?     

גונסאלו אזקיאל אסקאלנטה: כן, אני בדיוק סיימתי גם מילואים

עודד פורר: איפה אתה משרת?     

גונסאלו אזקיאל אסקאלנטה: גם בחילוץ והצלה

פטריסיה ג'יזלה קורלס: הגעתי כחלק מפרויקט Hug של "נפש בנפש", שמביא הורים של חיילים בודדים, עולים חדשים

פטריסיה ג'יזלה קורלס:  הבן שלי הגיע לישראל, זה בעצם בני השני שמגיע לארץ כי הבכור כבר חי כאן הרבה שנים

פטריסיה ג'יזלה קורלס:  עכשיו אחיו הקטן בצבא

פטריסיה ג'יזלה קורלס:  הוא היה בעזה ובדיוק יצא

פטריסיה ג'יזלה קורלס:  אני רוצה להודות על כל מה שעושים בשביל החיילים שלנו והילדים שלנו

פטריסיה ג'יזלה קורלס:  תודה

עודד פורר: תודה רבה

דן אילוז: אני חייב להגיד שאני אף פעם לא מבין את זה שמודים על מה שעושים לחיילים – צריך להודות לחיילים

עודד פורר: לוי טבצניקוב, חייל מילואים, נמצא אתנו בזום

לוי טבצניקוב: שלום לכולם

לוי טבצניקוב:  אורחים נכבדים, חברי הכנסת, המשפחות השכולות היקרות, כבוד גדול בשבילי להופיע כאן ולנאום

לוי טבצניקוב:  קוראים לי לוי טבצ'ניקוב, אני בן 27, נולדתי באוקראינה, בעיר דונצק

לוי טבצניקוב:  הגעתי לארץ לפני 8 שנים

לוי טבצניקוב:  רבים שואלים אותי עד עכשיו: עלית לארץ כדי להתגייס? אני תמיד עונה להם שעליתי לארץ כדי לחיות פה ולגור םה וחלק מהחיים כאן זה שירות בצה"ל, גם בסדיר וגם במילואים

לוי טבצניקוב:  אני הסתרתי מהוועדה הרפואית שיש לי אסתמה כדי להיות לוחם

לוי טבצניקוב:  זה באמת מוזר אבל זה עבר, פשוט עבר, כל האסטמה שלי עברה וזה לא הפריע לי בשום צורה

לוי טבצניקוב:      עליתי לארץ דרך תוכנית "סלע" שבכרמיאל והתגייסתי לקרבי, לתותחנים

לוי טבצניקוב:  שירתי בגדוד 55, עם כל התעסוקות המבצעיות וכל האמונים, וממש לפני המלחמה – סיימתי את השירות הסדיר שלי כבר בסוף 2019 – באחת מהתעסוקות המבצעיות במילואים פנה אלי מפקד הסוללה שלי ואמר: תקשיב, אתה חייל טוב, האם אתה רוצה לצאת לקורס קצינים במילואים? מסתבר שיש כזה דבר קורס קצינים במילואים

לוי טבצניקוב:   הציע לי לצאת והסכמתי

לוי טבצניקוב:  בקיץ הזה סיימתי קורס קצינים במילואים, היום אני סגן בגדוד 531, מפקד מחלקת סיור

לוי טבצניקוב:       עשיתי את זה כי רציתי לתרום עוד, להמשיך לתרום למדינת ישראל ולהיות משמעותי ולנצל את הפוטנציאל שלי

לוי טבצניקוב:  כקצין טרי שסיים לא מזמן את קורס הקצינים ב-7 באוקטובר התעוררתי מהאזעקות במבשרת ציון, איפה שאני גר, ופשוט ביום אחד הייתי צריך להכיר את כל המחלקה שלי – כי לא הכרתי אותה לפני – ב-9 באוקטובר היינו כבר מוכנים ויצאנו לעוטף

לוי טבצניקוב:  שם עשינו שלושה חודשים של ירי, כ-16,000 פגזים בצפון רצועת עזה, ולחמנו

לוי טבצניקוב:  סיימתי בדיוק עכשיו את השירות שלי ואני מוכן לחזור בכל רגע אם יהיה צורך בתעסוקה מבצעית או התפתחות בגבול הצפוני

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  נמצא אתנו בנימין סניידר, עולה חדש, סטודנט, נפצע במלחמה

עודד פורר:  בבקשה

בנימין סניידר: שלום, קוראים לי בן סניידר ואני בן 24

בנימין סניידר:  לפני שש שנים עליתי לארץ מארצות הברית והתגייסתי לצה"ל כחייל בודד

בנימין סניידר:  נולדתי בקונטיקט, גדלתי בקהילה אורתודוקסית-מודרנית ולמדתי בבתי ספר יהודיים

בנימין סניידר:  גדלתי בסביבה מאוד ציונית ומאוד התחברתי לתרבות הישראלית, לארץ ישראל

בנימין סניידר:  ידעתי כבר בגיל קטן שארצה לעבור לגור בארץ ולהתגייס לצה"ל ובאמת כך קרה

בנימין סניידר:  עליתי ישר אחרי סיום הלימודים בתיכון, בגיל 17

בנימין סניידר:      עברתי את תהליך הקליטה דרך גרעין "צבר" והתגייסתי לסיירת מטכ"ל

בנימין סניידר:  בזמן המסלול עברתי ליחידת יהל"ם, לפלגת סילוק פצצות

בנימין סניידר:  השלמתי שם מסלול של שנה וארבעה חודשים, שבסופו זכיתי למעמד מצטיין המסלול

בנימין סניידר:  שירתי בסדיר בעיקר בגבולות לבנון וסוריה ונשארתי שם גם לעוד שמונה חודשי קבע נוספים

בנימין סניידר:  בזמן הזה עברתי לגור בבית של בנג'י, בית מוכר לחיילים בודדים לוחמים ולוחמות, שהיווה עבורי בית ומשפחה אמיתיים לשנתיים הבאות

בנימין סניידר:  שם הכרתי את המשפחה המאמצת שלי בארץ, עומרי ונועה כהן וארבעת ילדיהם, שעד היום עוזרים לי בכול

בנימין סניידר:      אחרי שהשתחררתי טסתי לטיול הגדול בדרום אמריקה

בנימין סניידר:  כשחזרתי לארץ מצאתי את עצמי בשלב הכי קשה עבור כל חייל בודד וזה ההסתגלות לחיים עצמאיים בארץ אחרי הצבא

בנימין סניידר:  עברתי לגור בחיפה, מקום שבו לא הכרתי אף אחד, ונשארתי בלי שום מסגרת או קהילה באזור המגורים שלי

בנימין סניידר:  מצאתי עבודה בהייטק וגם התנדבתי בעמותת "ישראליז", שעוסקת בהסברה הישראלית דרך סיפורים אישיים

בנימין סניידר:  למדתי שנה במכינת הטכניון, אותה סיימתי כמצטיין המכינה

בנימין סניידר:  התקבלתי ללימודי הנדסת חשמל בטכניון

בנימין סניידר:  אתמול היה היום הראשון שלי בלימודים

בנימין סניידר:  בנוסף התקבלתי לקרן הישג, קרן מלגות לחיילים בודדים מצטיינים ודרכם אני מתנדב בפנימייה ומעביר סדנאות לבני נוער

בנימין סניידר:       ב-7 באוקטובר הייתי בדיוק יומיים אחרי חזרה מטיול בתאילנד, כך שעדיין לא התרגלתי לחיים חזרה בארץ

בנימין סניידר:  כבר באותו היום גויסתי למילואים ביחידה והתחלנו להתכונן לכניסה הקרקעית

בנימין סניידר:  ביום הרביעי למלחמה, שהיה גם יום ההולדת שלי במקרה, נכנסתי לבארי על מנת לאתר אמל"ח מסוכן וגופות באחת השכונות

בנימין סניידר:  לאחר מכן הצק"פ שלי עבר לגבול לבנון, שם ביצענו משימות ערכיות במטרה למנוע חדירות מחבלים לשטחנו

בנימין סניידר:  במקביל לפעילויות המבצעיות עסקתי באופן עצמאי גם בהסברה ובחיבור יהודים בחו"ל למצב המתעדכן במדינה שלנו

בנימין סניידר:       אחרי כמה שבועות הצק"פ שלי ירד לדרום ונכנסנו לעזה, תחילה בבית חאנון

בנימין סניידר:  ביום הרביעי שלי בעזה, בזמן ביצוע משימה בחזית הלחימה, נתקלתי בפיר שעוד לא נחשף ובאותו רגע הופעל עליי מטען

בנימין סניידר:  בהתחלה הוגדרתי כפצוע קשה ופינו אותי במסוק של יחידת 669 לבית החולים הדסה עין כרם

בנימין סניידר:  לאחר סריקות בחדר טראומה הוגדרתי מחדש כפצוע קל

בנימין סניידר:  נשארתי עם כ-50 רסיסים בגוף ופגיעה בשמיעה

בנימין סניידר:  האמת, שבתור מישהו שמבין היטב באפקט הרסני של פיצוץ מטען, אני יכול להגיד שזה נס בלתי נתפס שזה כל מה שקרה לי

בנימין סניידר:  עכשיו אני בתהליך שיקום תחת משרד הביטחון ואני חוזר לחיים הסטודנטיאליים ולהתנדבות עד שאהיה כשיר לחזור ללחימה

בנימין סניידר:  תודה

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  שרה קראון, עלתה מניו יורק, לוחמת תותחנים במילואים, נמצאת אתנו בזום

שרה דורון: שלום, קוראים לי שרה, עליתי בגיל 18 מניו יורק

שרה דורון:  בגיל 9 היה לי חלום כבר לעלות לארץ, לא חשבתי שאני אעשה את זה, הייתי פה במדרשה ואז התגייסתי עם תוכנית מח"ל

שרה דורון:  אחרי שנה ועשרה חודשים בשירות בתותחנים עליתי לארץ דרך "נפש בנפש", שממש עזרו לי גם תוך כדי השירות – אין על יום הסידורים שלהם – ואז נשארתי בארץ

שרה דורון:      ב-7 באוקטובר הייתי בירושלים, קמתי לשמע האזעקות

שרה דורון:  אני דתייה אז אני לא משתמשת בפלאפון, פתחתי את הטלפון ופשוט חיכיתי להודעה שתקרא לי למילואים

שרה דורון:  בדרך כלל לא קוראים לנו למילואים

שרה דורון:  הוקפצנו ב-7 באוקטובר

שרה דורון:  עכשיו סיימתי שלושה חודשים בשטח, לא פשוט, מאוד משמעותי

שרה דורון:  אני לא יכולה לדמיין את עצמי יושבת בבית, להיות בעורף

שרה דורון:  אני ממש שמחה שהייתי יכולה להיות שם ולשרת ולהגן על המדינה שלנו איך שאני יכולה

שרה דורון:  השבוע חזרתי לימודים

שרה דורון:  אמרו לנו שאנחנו חוזרים במרס אך קיבלנו הודעה לפני כמה ימים שאנחנו חוזרים בעוד שבועיים

שרה דורון:  אז כרגע אני סטודנטית וחוזרת למלחמה לעוד 40 ימים

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  תשמרי על עצמך

עודד פורר:  נטלי עוזרי, לוחמת "כיפת ברזל" במילואים, עלתה מקנדה

נטלי עוזרי: שלום, קוראים לי נטלי עוזרי, עליתי לארץ ב-2015 עם "נפש בנפש"

נטלי עוזרי:  התגייסתי לצבא בתור לוחמת להגנה אווירית "כיפת ברזל" עם גרעין "צבר"

נטלי עוזרי:  אחרי השירות שלי למדתי את התואר הראשון שלי כאן בארץ והתחלתי לעבוד בתוכנית חיילים בודדים עם "נפש בנפש"

נטלי עוזרי:  אני יועצת של חיילים בודדים

נטלי עוזרי:  אני מאוד גאה להיות פה

נטלי עוזרי:  זו זכות לתרום למדינה שלנו ושנמשיך להיות חזקים, שכולם יחזרו הביתה בשלום

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  מטאו וייסה, סיירת צנחנים, מארגנטינה

עודד פורר:  אח נוסף משרת בדובדבן

עודד פורר:  אימא שלך גם פה?     

מטאו וייסה: כן

מטאו וייסה:  היא גם רוצה לדבר אז אני אתרגם אותה, היא דוברת ספרדית ואנגלית

ברברה גולדשמיט: (אמרה דברים בשפה האנגלית, להלן תרגומם

ברברה גולדשמיט: )      שלום, שמי ברברה גולדשמיט, באתי דרך "נפש בנפש" במסגרת מבצע Hug

ברברה גולדשמיט:  יש לי שני בנים תאומים, שניהם בצבא, אחד בדובדבן ומטאו בסיירת צנחנים, ויכולתי לבוא לחבק אותם ולהיות איתם

ברברה גולדשמיט:  תודה, נויה ופרדריקו שהבאתם אותי לכאן

ברברה גולדשמיט:  אני מאוד גאה בשני הבנים שלי

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  אני חושב שאנחנו צריכים למחוא לכם כפיים

עודד פורר:  האימהות והמשפחות של החיילים מתמודדות עם קשיים מורכבים, גם מבחינת התחושות והגעגוע וגם מבחינת אופן החיים בצורה הזו והמרחק

מטאו וייסה: שמי מטאו, לוחם צנחנים

מטאו וייסה:  אימא שלי פה איתי, אח שלי בבסיס

מטאו וייסה:  אני רוצה להגיד ממש בקצרה כי קשה להסביר למי שלא באמת עשה עלייה מה המשמעות של זה ומה זה להיות פה ולהילחם פה

מטאו וייסה:  לפני שלוש שנים עליתי מארגנטינה, למדתי בבית ספר לא יהודי, פרטי, גרמני, כי המשפחה שלי הגיעה מגרמניה

מטאו וייסה:  היו לי מלא חברים לא-יהודים, כשבחרתי לעלות הם אמרו לי: למה אתה עולה? למה אתה רוצה להתגייס לצבא אחר וללכת למדינה אחרת? כל המשפחה שלך וכל החברים שלך נמצאים בארגנטינה

מטאו וייסה:       אז זאת בדיוק הסיבה

מטאו וייסה:  ביחידה שלי בצבא, בצוות, מצאתי את המשפחה שלי, מצאתי חברים, מצאתי הכול

מטאו וייסה:  זאת באמת הסיבה

מטאו וייסה:  בזכות עם ישראל, בזכות הלוחמים, בזכות החיילים הבודדים מדינת ישראל קיימת, ואני בטוח שסבא וסבתא רבא שלי יהיו גאים בהחלטה שלי

מטאו וייסה:  אני רוצה להגיד גם תודה ל"נפש בנפש", שכמה פעמים אימא שלי הגיעה לארץ בזכותם

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  ג'סי סואוס, בבקשה

ג'סי סואוס: בוקר טוב לכולם

ג'סי סואוס:  אני ג'סי סואוס, אימא של מתיאס רצינסקי

ג'סי סואוס:  הבן שלי לוחם בצנחנים, גדוד 890 והוא נלחם עם אלי גנסיה, זכרונו לברכה

ג'סי סואוס:  אני לא רוצה לדבר רק על עצמי או על הבן שלי אלא גם על המשפחות החיילים הבודדים כדי שתבינו מה זה להיות משפחה של חייל בודד, שאנחנו רחוקים מהילדים שלנו

ג'סי סואוס:       ב-7 באוקטובר, כשהמלחמה פרצה, וקראתי בקבוצת הוואטסאפ של ההורים "החבר'ה בלחימה" טסתי לארץ

ג'סי סואוס:  נשארתי פה כמעט חודשיים והתנדבתי בכל צורה כדי להיות עסוקה וכדי לא לחשוב על מה שקורה

ג'סי סואוס:  זכיתי לראות את הבן שלי רק שלוש שעות במשך החודשיים האלה ועכשיו, בזכות "נפש בנפש", הגעתי עוד פעם

ג'סי סואוס:  למזלי אני דוברת עברית ויכולתי להשתתף בקבוצת הוואטסאפ של ההורים של הגדוד, אבל בארגנטינה אנחנו הרבה משפחות לא מדברות עברית וקשה לנו לדעת מה קורה בכלל פה

ג'סי סואוס:  במשך החודשים האלה לא קיבלנו שום הודעה מהצבא

ג'סי סואוס:  מאוד קשה לדעת מה קורה עם הילדים שלנו כי לרובם אין טלפונים

ג'סי סואוס:       כמה מילים על מתיאס

ג'סי סואוס:  עשינו את טקס בר המצווה של מתיאס פה בארץ, הרב נמצא פה לידי

ג'סי סואוס:  באותו שבוע היה טקס השבעה בכותל, הוא ראה זאת ואמר: אימא, פעם אני גם אהיה שם ואני גם אהיה חייל

ג'סי סואוס:  הוא עלה ארצה לבד

ג'סי סואוס:  הוא עלה 14 קילו כדי להתקבל לצנחנים בגלל שהוא היה מאד רזה והוא עשה מאמץ מאוד מאוד גדול

ג'סי סואוס:  אני אימא גאה ואוהבת של הבן שלי ושל כל החיילים שהחליטו לעלות ארצה

ג'סי סואוס:  תודה לכולם

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  נמצא אתנו ידידיה אברהם נמט, בוגר תוכנית "כנפיים", שירת בשריון

עודד פורר:  בבקשה

ידידיה אברהם נמט: שלום, שמי ידידיה אברהם נמט

ידידיה אברהם נמט:  בדיוק לפני שבועיים סגרתי 8 שנים בארץ

ידידיה אברהם נמט:  עליתי כי גדלתי על אהבת ישראל וציונות ובגיל 24, אחרי תואר ראשון, עליתי לבד כדי להתגייס, שזה היה חלום ילדות שלי

ידידיה אברהם נמט:  נלחמתי להתגייס בתור לוחם והצלחתי, לוחם במסייעת בגדוד 75 בחטיבה 7

ידידיה אברהם נמט:  מאז השחרור יום-יום אני גם מתנדב במשטרה, בסיור, בתחנת לב תל אביב

ידידיה אברהם נמט:       ב-7 באוקטובר קיבלתי שתי הקפצות, מהמשטרה וגם מהמילואים, כמובן שהבנתי את המשמעות

ידידיה אברהם נמט:  טסתי לצפון, הגענו ממש בצהריים לבסיס, משם הוצאנו את כל הכלים, טסנו לעמדות והיינו חלק משמעותי מהגנת הצפון

ידידיה אברהם נמט:  אני רוצה לנצל את ההזדמנות היום להגיד תודה קודם כל לנופלים ולמשפחותיהם ולהגיד תודה לכל התושבים בצפון שם וכל הארגונים שתמכו בנו

ידידיה אברהם נמט:  לא פשוט היה

ידידיה אברהם נמט:  כל תושבי הצפון פתחו את בתיהם, בישלו, ולא רק זה, גם העסקים השאירו את המפעלים כדי שנוכל להיכנס למקלחות, לשירותים

ידידיה אברהם נמט:  הם תמכו בנו בכל מה שהיינו צריכים

ידידיה אברהם נמט:  אז קודם כל רציתי להגיד להם תודה ולכולם

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  זהבה גאולה כהן, גם מארצות הברית, שירתה במג"ב

זהבה גאולה כהן: דורות חלמו להגיע לישראל ולנו הזכות להגן עליה

זהבה גאולה כהן:  שלום, קוראים לי זהבה כהן, עליתי לפני ארבע שנים עם התוכנית "נפש בנפש" עם חלום להגן על מדינת ישראל ולהחזיר לאלה שנתנו לי את ההזדמנות לקרוא למדינה הזאת הבית שלי, כי בלי ההקרבה שלהם לא תהיה לנו מדינה בכלל

זהבה גאולה כהן:  התגייסתי עם עזרת "כנפיים", שהיא התוכנית שנותנת מענה מקיף לעולים צעירים בודדים מרגע שהם מגיעים לישראל ועומדים בפני תהליך הגיוס לצה"ל

זהבה גאולה כהן:      אני שירתי במג"ב ירושלים, בעיר העתיקה, ובמשך השירות שלי חיוויתי פיגועים, מבצעים ועכשיו מלחמה

זהבה גאולה כהן:  ב-7 באוקטובר הייתי בירושלים וקיבלתי את ההקפצה להגיע לבסיס

זהבה גאולה כהן:  כשנכנסתי לחדר ראיתי את החברה שלי, רוז לובין

זהבה גאולה כהן:  רוז לובין, סמלת ראשונה, עולה חדשה וחיילת בודדה, שנרצחה בפיגוע בעיר העתיקה בדיוק חודש אחרי ה-7 באוקטובר

זהבה גאולה כהן:  ב-7 באוקטובר היא הייתה בקיבוץ שלה, חגגה את החג עם המשפחה המאמצת והחבר שלה, קיאן

זהבה גאולה כהן:  קיבוץ סעד, אם מישהו לא יודע, זה קיבוץ שנמצא ממש ליד קיבוץ בארי, נחל עוז וכפר עזה, שם היא נלחמה נגד חמאס עם כיתת הכוננות והחבר של קיאן

זהבה גאולה כהן:       רוז הייתה אישה חיובית, חזקה ואמיצה, גדלה בג'ורג'יה בארצות הברית, ארבעה אחים והורים מדהימים, שלצערי פגשתי בנסיבות כל כך עצובות

זהבה גאולה כהן:  אישה שידעה את משמעות החיים מבלי להזדקק לחיות עד 120

זהבה גאולה כהן:  היא לא רק הייתה באותו גדוד ופלוגה אלא גם באותו הצוות שלי ובחדר

זהבה גאולה כהן:  היא הייתה השמש שלי, ובמיוחד בתקופה כל כך קשה, הכוח שלי ואחותי

זהבה גאולה כהן:  בדיוק כמו רבים מאתנו שעלו לישראל, היא גם באה לארץ עם חלום שהגשימה להגן על הארץ שלנו

זהבה גאולה כהן:  הוזמנתי היום לא בשבילי אלא בשבילה וכל החיילים הבודדים והעולים שנפלו למען המדינה בגאווה ובכבוד בשם עם ישראל

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  יהי זכרה של רוז ברוך

עודד פורר:  איליה קונן, שירת בצנחנים

איליה קונן: שלום לכולם

איליה קונן:  אני מתרגש להיות פה

עודד פורר: אנחנו מתרגשים שאתה פה אתנו

איליה קונן: אני רוצה להגיד תודה לעמותת "כנפיים" שהזמינו אותי לדבר פה ולספר את הסיפור שלי, למרות שאני מרגיש שהסיפור שלי לא כזה משמעותי ומרגש

איליה קונן:  יש פה כל כך הרבה סיפורים של אנשים שנפלו, גם חברים שלי וגם אנשים שאני מכיר – ראיתי פה תמונות, גם חברים משותפים שלי ואני מכיר אותם

איליה קונן:  אז קצת עליי

איליה קונן:  הגעתי לארץ דרך תכנית נעל"ה ב-2017

איליה קונן:  סיימתי את תוכנית נעל"ה ב-2020 ואמרתי לעצמי שאני חייב להתגייס לצה"ל

איליה קונן:  ממש הרגשתי שאני חייב להגיע למקום משמעותי, שאני יכול לעשות משהו משמעותי למען המדינה הזאת

איליה קונן:  רציתי להגיע לחטיבת צנחנים, שירתי בגדוד 101

איליה קונן:  השתחררתי לפני חודש וחצי בגלל הפציעה, נפצעתי בעזה מרסיס בכתף ממש בתחילת התמרון

איליה קונן:  כמו רבים פה, הוקפצתי ב-7 באוקטובר לעורף, היינו שבועיים בהגנה על היישובים ומשם התחלנו להתכונן למשימה הבאה

איליה קונן:  אני מאוד מאוד מתרגש להיות פה

קטי קטרין שטרית: עדיין משרת?     

איליה קונן: לא, סיימתי את השירות שלי

קטי קטרין שטרית: בגלל הפציעה?     

איליה קונן: כן

עודד פורר: מאיפה עלית?     

איליה קונן: מבלרוס

איליה קונן:  אני מאוד מאוד שמח שאני פה

עודד פורר: אנחנו שמחים גם שאתה פה

עודד פורר:  איתן אפלבוים, בבקשה

איתן לבני: שלום, קוראים לי איתן אפלבוים, נולדתי וגדלתי בסנטיאגו, צ'ילה

איתן לבני:  תכננתי להתגייס כי תמיד חשבתי שזו המדינה שלנו, זה המקום של העם היהודי, זה המקום שבו השורשים של העם הזה באמת עמוקים והיכן ש-2000 שנה לפניי היו יהודים שנפלו בשבילנו, אז חייבים להמשיך עם זה

איתן לבני:  זו הסיבה שהגעתי לפה

איתן לבני:  התגייסתי למחו"ה אלון, למדתי שם קורס עברית שלושה חודשים ואחרי זה התגייסתי לחטיבת הנח"ל

איתן לבני:  היה לי שירות פשוט, לא משהו מעניין, קו, אימון, קו, אימון, עד ששלושה חודשים לפני המלחמה העבירו את המחלקה שלי מגדוד 50 לפלגת עורב, סיירת נחל, והיינו עושים חצי-חצי עם המחלקה

איתן לבני:       למה אני אומר את זה? למה אני חושב שזה מעניין? כי אני יודע שכולכם פה מדברים על המשפחות שלכם, על הילדים שלכם ועל כל אלה שאינם פה, נראה לי שאנשים שלא היו שם ב-7 באוקטובר, לא ראו את הקיבוצים והמוצבים, לא יבינו בחיים כמה גיבורים כל האנשים שנפלו בקרב

איתן לבני:  הם פשוט הקרב שעמד בין האויב, בין המחבלים, לאזרחים, כדי שילדים יוכלו ללכת לבית ספר, כדי שאנשים יוכלו ללכת למשרד לעבוד

איתן לבני:       מה שאני מבקש מכל האנשים פה ומכול אלה ששומעים אותי, קחו שנייה לזה, שאנחנו פה בזכות אנשים כמו אלה שבמחלקה שלי, כמו כל האחים האלה שנפלו, כמו אלי, שהיה אתי במכינה, ובמכינה כל מה שהוא עשה זה לרוץ ממקום למקום, כל מה שהוא רצה זה לעשות גיבושים ולהגיע רחוק ולהגן על העם היהודי

איתן לבני:  אז קרו לנו כמה פעמים בהיסטוריה של העם הזה שאנחנו שוכחים את השורשים שלנו ושוכחים שהעולם נגדנו ושאנחנו חזקים כי אנחנו תמיד ביחד, אז אני מזמין אתכם ואת כל מי ששומע אותי לא לשכוח את זה

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  עמית דיין, ממיאמי, בבקשה

עוזי דיין: שלום, קוראים לי עמית דיין, אני בת 20, הגעתי לבד ממיאמי, פלורידה, בשביל להגשים את החלום שליווה אותי מהילדות, שירות משמעותי בצה"ל

עוזי דיין:  אני מאוד גאה להיות במעמד הזה ולהיות מתוכנית מח"ל, מתנדבי חוץ-לארץ

עוזי דיין:  אני אספר לכם קצת בקצרה עליי אבל אני חושבת שאני רק חלק מהסיפור הגדול

עוזי דיין:  שירתי כמדריכת קליעה במתקן אדם והייתה לי הזכות להדריך לוחמים מכל יחידות החי"ר, גולני, גבעתי, כפיר, נח"ל וצנחנים

עוזי דיין:       הקושי שחישל, בין אם זו השפה, בין אם זה להיות רחוקה מהבית החם, לעמוד מול קהל, לעבור מבחנים ולהיות הכי טובה בשביל שבסוף אוכל לתרום את חלקי ולהרגיש סיפוק, זה לעמוד לצד החיילים בחום ובקור, כשיש מלא בוץ בנעליים וכשחול ממלא את העיניים, זה לשים לב לחייל שהוא קצת פחות בולט ולראות גם אותו, זה להיות הכי משמעותית שאת יכולה כל יום מחדש, עם חיוך שלא יורד מהפנים, למרות הגעגוע העז למשפחה שנמצאת כמעט בחצי השני של העולם

עוזי דיין:      אבל מה שבאמת אני רוצה לספר לכם ואת מי שאני רוצה שבאמת תכירו זה את אלי

עוזי דיין:  הכרתי את אלי במכינת מח"ל

עוזי דיין:  אלי היה חייל בודד מצרפת שלא ידע מילה אחת בעברית ולא מילה אחת באנגלית, ולמרות הקושי בתקשורת בינינו נהיינו חברים טובים

עוזי דיין:  החלום של אלי היה לעשות שירות משמעותי והוא עשה הכול על מנת להתגייס להכי טוב

עוזי דיין:  הוא הגיע לחטיבת הצנחנים

עוזי דיין:  אלי סיים בהצטיינות את הטירונות ואף זכה לקבל בטקס הסיום את הכומתה של המפקד שלו כאות הערכה והוקרה על פועלו במחלקה

עוזי דיין:      ב-7 באוקטובר קפץ הוקפץ אלי להגן על קיבוץ בארי

עוזי דיין:  אחרי שעות של לחימה קשה אלי נכנס כראש הכוח לטהר את אחד הבתים, נורה ונהרג

עוזי דיין:  אלי המיל חיילים ואזרחים רבים

עוזי דיין:  אם אתם שואלים אותי מהי ציונות, מהי הקרבה, מהם הערכים, אני רואה את החיוך של אלי

עוזי דיין:       אני רוצה להודות למדינת ישראל, ולמשרד הפנים בפרט, שהגשימו לאלי את החלום האחרון ונתנו לו אזרחות ישראלית ואזרח כבוד

עוזי דיין:  כמו כן, להודות למדריכים המדהימים של מח"ל שליוו אותנו לאורך כל הדרך

עוזי דיין:  אז כששואלים אותי מה זה מח"ל בשבילי אני יכולה להגיד שמח"ל הוא הבסיס לעיצוב ההתפתחות האישית שלי וזה ילווה אותי כל חיי

עוזי דיין:      דבר אחד אחרון, כמו שאתם יודעים, אלי ולנטין גנסיה היה חייל בודד בחייו ואני מבקשת מכם שהוא לא יהיה חייל בודד במותו

עוזי דיין:  אני מבקשת מכל אחד בחדר הזה לבקר את אלי בהר הרצל

עוזי דיין:  הוא נמצא בחלקה ב' 13

עוזי דיין:  13 תודה לכולם

עודד פורר: תודה לך

עודד פורר:  יהי זכרו ברוך

עודד פורר:  שיראל בריינס, בבקשה

ישראל ברזילי: שלום, קוראים לי שיראל, אני בת 21, הגעתי מבריסל, בלגיה, דרך מסלול מח"ל כדי להתנדב לצבא

ישראל ברזילי:  התחלתי את המסלול שלי עם המכינה של מח"ל במרס 22 במרכז קליטה בכרמיאל

ישראל ברזילי:  הייתה מכינה מאוד משמעותית בשבילי כי למדתי הרבה על המדינה שלנו וגם כי הכרתי הרבה חברים, שהם חברים לכל החיים

ישראל ברזילי:  אחרי המכינה של מח"ל התגייסתי במאי 22 למחו"ה אלון, שם עשיתי קורס עברית של שלושה חודשים, ומשם שובצתי לקורס משא"ן כדי להיות מש"קית שלישות

ישראל ברזילי:      נכנסתי לסדיר כמש"קית שלישות בבסיס אוגמ"ר 80, בגדוד תקשוב 681, שנמצאת ליד אילת

ישראל ברזילי:  ממש נהניתי מהשירות שלי והיה מאוד מאתגר ומעניין

ישראל ברזילי:  אהבתי לעזור ולטפל באנשים של הגדוד שלי עם כל מה שהם היו צריכים

ישראל ברזילי:  השתחררתי בנובמבר 23 ועכשיו אני בתהליכים של עלייה

ישראל ברזילי:  אין לי ספק שאני אגור פה בארץ

ישראל ברזילי:  לגור פה בארץ זה לגור במדינה שלי, איפה שאני מרגישה בית בלי אנטישמיות

ישראל ברזילי:       לפני שאסיים אני רוצה להגיד כמה מילים על אלי

ישראל ברזילי:  הייתה לי את ההזדמנות והזכות להכיר את אלי במכינה של מח"ל כי הוא היה הייתי במחזור וגם כי גרנו ביחד באותה עמותה של חיילים בודדים בהרצליה

ישראל ברזילי:  אלי היה בן-אדם מדהים

ישראל ברזילי:  כל הזמן שם בשביל כולם ותמיד-תמיד עם החיוך

ישראל ברזילי:  זה היה הכי חשוב בשבילו, לעשות הכול עם חיוך

ישראל ברזילי:  חיוך על הפנים כל הזמן

ישראל ברזילי:  אני רוצה שתדעו שאלי היה הבן-אדם הכי ציוני שהכרתי

ישראל ברזילי:       הוא היה חייל בודד הכי ציוני מכל החיילים הבודדים שהיו אתנו במח"ל במכינה

ישראל ברזילי:  הוא אהב את ארץ ישראל בכל לבו והוא היה עושה הכול – אני חוזרת על זה, הכול – כדי להגן על המדינה שלנו ולהציל אנשים

ישראל ברזילי: ב-7 באוקטובר זה מה שהוא עשה, הוא הגן על קיבוץ בארי והציל יותר מ-70 האנשים, ואז נפל כגיבור ישראל

ישראל ברזילי:  היום אני מבקשת מכם לזכור אותו, לזכור את הפנים שלו וגם את החיוך המדהים שלו

דן אילוז: לסיום אני רוצה להגיד תודה למדריכים של מח"ל שתמיד היו שם בשבילי, במהלך השירות וגם עכשיו בתקופת המלחמה

דן אילוז:  תודה למח"ל על התמיכה והעזרה, באמת אין כמוכם

דן אילוז:  תודה גם לחברי הכנסת על ההזדמנות לשבת פה ולדבר ולהראות מי אנחנו, החיילים הבודדים

דן אילוז:  תודה

דן אילוז: תודה לכם

דן אילוז:  אתם לא צריכים להגיד לנו תודה על כלום, אנחנו צריכים להגיד לכם תודה

דן אילוז:  הדובר הבאה פליפה זאיטס

דן אילוז:  בבקשה

פליפה זאיטס: שלום, קוראים לי פליפה זאיטס, אני בן 21, במקור מסאן פאולו, ברזיל

פליפה זאיטס:  התגייסתי לחטיבת הצנחנים, קודם למחו"ה אלון, בגדוד 202

פליפה זאיטס:  הייתי מאגיסט כל השירות שלי וזה משהו שאני לא אשכח

פליפה זאיטס:  כשאסון ה-7 באוקטובר קרה הייתי בבית, בברזיל, במיוחדת חו"ל כדי לסיים את השירות שלי, ומשם מפקד המחלקה שלי, אורי אורגד, הקפיץ אותי

פליפה זאיטס:  הוא אמר: פליפה, תגיע לארץ, הצוות צריך אותך

פליפה זאיטס:  הגעתי לארץ אחרי שבוע של לחימה ומשם חברתי לצוות, נכנסתי לעזה והייתי שם 43 יום

פליפה זאיטס:  התגייסתי כי איך שאני רואה את זה, אני לא מתנדב לזה, אני חייב את זה

פליפה זאיטס:  אני לא הבנתי איך זה קורה שכל הישראלים בגילי, 18-21, עכשיו בשירות ומגנים על הבית ואני סתם שם יושב בבית

פליפה זאיטס:  אני חייב להגן על הבית שלנו

פליפה זאיטס:       אני רוצה לספר על חוויה מרגשת שקרתה לי בשירות

פליפה זאיטס:  לחטיבת הצנחנים יצאתי מהבית ביום ראשון ופתאום עובר ליידי ילד, עוצר, מסתכל עליי ואומר: אימא, תראי, חייל

פליפה זאיטס:  זה היה רגע שבו ממש הבנתי מה אני עושה פה ולמה אני עושה את זה

פליפה זאיטס:  לאחר מכן באותו היום, בתחב"צ עד ההסעה לבסיס, הגיעה איזו סבתא ואמרה: חייל, תודה לך

פליפה זאיטס:  זה סתם רגע מרגש כי לפני הצבא הייתי בארץ כתייר כארבעה חודשים והדרך שהאנשים מסתכלים עליך פשוט שונה, רואים אותך כחייל, כמישהו שסומכים עליו, וזה מה שממלא את הלב שלי

פליפה זאיטס:      אני רוצה להודות מאוד למח"ל שכל הדרך עזרו לי, לכל המדרכים, הייתי במכינה עם כל החברים פה בכרמיאל

פליפה זאיטס:  לאורך כל הדרך מח"ל עזר לי, גם עכשיו, כשאני בדרך לעלייה, הם עוזרים לי עם כל המסמכים והכל

פליפה זאיטס:  אבל יש לי בקשה לכנסת, לחברי הכנסת, אני מרגיש שיש משהו שחסר בתמיכה של החיילים הבודדים במה שקשור לשירות לפני ואחרי

פליפה זאיטס:  יש לי מלא חברים שגם הגיעו מהבית, כשהגענו לפה הגענו בלי מקום להישאר בו, לא היה מקום שכבר סידרו לנו, אז פשוט עברנו מבית של חבר לבית של חבר עד שנכנסו לצבא

פליפה זאיטס:  כשאתה נכנס לצבא אתה מוגן, אבל עד השלב הזה אתה לא מוגן

פליפה זאיטס:  גם בשחרור, כשאתה משתחרר, עוד אין לך את התמיכה של המדינה וזה משהו שלדעתי - - -     

עודד פורר: אנחנו נבקש התייחסות מצה"ל לעניין הזה

עודד פורר:  תודה רבה

עודד פורר:  דבר אחד אני יכול להגיד לך, ברגע שאמרת "תחב"צ" הבנתי שאתה כבר נקלטת לגמרי, עם ראשי-התיבות פה במדינת ישראל

עודד פורר:  תודה רבה

עודד פורר:  סנדרו סיורידזה, בבקשה

סנדרו סיורידזה: שלום, שמי סנדרו, עם כל סיפורי הגבורה פה בהתחלה אמרתי שאשב בשקט, צנוע, ואפילו לא אדבר, כי מי אני יחסית לכל האנשים שנפצעו ולצערי גם אינם היום, אבל החלטתי לשתף בפרט קטן על עצמי שמרגש אותי עד היום

סנדרו סיורידזה:  עליתי מקזחסטן לפני שמונה שנים בתוכנית נעל"ה

סנדרו סיורידזה:  גדלתי בקזחסטן כמישהו שלא יודע מה זה ישראל, שום דבר

סנדרו סיורידזה:  ההורים שלי לא שמרו מסורת, לא כלום, לא ידעתי מה זה ישראל, מה זה עברית, מה זה יהודים, ואז איכשהו גיליתי את התוכנית ואמרתי שאחקור את הזהות החדשה שלי ועליתי לארץ

סנדרו סיורידזה:  חיילים בודדים אולי יזדהו אתי, הייתה לי הרבה פעמים מחלוקת לגבי הזהות שלי, מה אני? אני קזחסטני? אני ישראלי? אני יהודי? מה אני?      ב-8 באוקטובר חתרתי להתגייס, התגייסתי, כמובן שהסתרתי את זה מההורים שלי שעדיין בקזחסטן כדי שהם לא ייבהלו כי בשבילם – הם משווים את זה למלחמת העולם השנייה, הם לא יודעים מה זה מלחמה בישראל

סנדרו סיורידזה:  אחרי חודש החלטתי שאני מגלה להם

סנדרו סיורידזה:  אחרי שגיליתי להם אבא שלי פתאום הוא רשם לי דברים הגיוניים: בני, עזוב, אולי תחזור הביתה, ופה נפלה לי ההבנה בפעם ראשונה בחודש הזה שלא חשבתי לחזור לקזחסטן חזרה

סנדרו סיורידזה:  כל החודש אני לובש מדים ומחשבה אחת על לחזור לקזחסטן לא עברה לי בראש

סנדרו סיורידזה:  אז הבנתי שזהו, נהייתי ישראלי לגמרי, אפשר לשכוח מאיפה באתי, העיקר שאני עכשיו פה

סנדרו סיורידזה:  אז דווקא מהבחינה הזו המלחמה הזאת עזרה לי להבין כמה דברים אישיים

סנדרו סיורידזה:  זה חלק מהחיים שלי

סנדרו סיורידזה:  זה הסיפור

סנדרו סיורידזה:       אני רוצה בהזדמנות הזו להודות לתוכנית "כנפיים" שבאמת לאחר הגיוס מלווה חיילים, עוטפת אותם בחום ואהבה וגם עוזרת בדברים פרקטיים, כמו ליווי אישי וכל מיני ליוויים

סנדרו סיורידזה:  אז תודה לנציגים

סנדרו סיורידזה:  וגם "נפש בנפש", שבדיוק היום בבוקר גיליתי שאושר לאימא שלי להגיע לארץ והיא מעולם לא הייתה פה

סנדרו סיורידזה:  אז בחודש הקרוב היא תטוס לפה, פעם ראשונה בחייה שהיא בכלל יוצאת מקזחסטן, פעם ראשונה שהיא טסה ופעם ראשונה שהיא טסה לארץ

צגה מלקו: כמה זמן לא ראית אותה?     

סנדרו סיורידזה: לא ראיתי אותה קרוב לשנה

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  יישר כוח

עודד פורר:  נעמי ברקת, בבקשה

ניר ברקת: תודה רבה

ניר ברקת:  קוראים לי נעמי ברקת, אני בת 20, עליתי מצרפת לפני שנתיים

ניר ברקת:  קודם כל אני רוצה להגיד שזה ממש מרגש אותי לשבת פה אתכם ואני מרגישה שזו זכות להיות פה עם כל המשפחות של גיבורי ישראל שלנו

ניר ברקת:  אני אפילו לא מרגישה בכלל רלוונטית לבוא ולדבר על עצמי אבל אני אנסה

ניר ברקת:  עליתי לפני שנתיים

עודד פורר: מאיפה בצרפת?     

ניר ברקת: ממרסיי

ניר ברקת:  השארתי מאחוריי משפחה, חברים, הכל, והגעתי

ניר ברקת:  כשהתחלתי את מכינת מח"ל זה היה מטורף

ניר ברקת:  לא הגעתי כל כך ציונית ופשוט הרגשתי שהגעתי למקום שהייתי צריכה להיות בו

ניר ברקת:  זה היה מובן מאליו פשוט

ניר ברקת:  התגייסתי, עשיתי איתם מחו"ה אלון שלושה חודשים, למדתי עברית

ניר ברקת:  הגעתי בלי שפה, בלי כלום, מילה לא דיברתי, ואחרי שלושת החודשים האלה שובצתי ללוחמי מעברים, תפקיד מאוד קשה שלצערנו הרב לא מעריכים מספיק

ניר ברקת:  כרגע אני משרתת בעוטף ירושלים

ניר ברקת:  אנחנו תופסים את כל המחסומים

ניר ברקת:  התחלתי את הדרך שלי, יצאתי לפיקוד, הייתי מ"כית, סיימתי את השירות שלי כמ"כית

עודד פורר: המשפחה שלך עוד במרסיי?     

ניר ברקת: כן

עודד פורר: אני חייב להגיד לך, אני שומע אותך מדברת, את ישראלית לגמרי

ניר ברקת: תודה רבה

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  אדי טריגר, מולדובה, בבקשה

אדוארד טריגר: אני פה כנציג תוכנית נעל"ה וקצין מילואים שהשתחרר לפני יומיים - - -     

עודד פורר: אתה עלית ב-93'

אדוארד טריגר: כן

אדוארד טריגר:  עליתי בנעל"ה ב' ואחרי 25 שנות שירות בצה"ל התקבלתי לעבוד בתוכנית נעל"ה

אדוארד טריגר:  אני רוצה להגיד שמשפחתי ואני עלינו מולדובה, קישינב, שעברה פוגרומים בעבר, ולצערי קיבלנו אחד כזה לא מזמן

אדוארד טריגר:  אנחנו עדיין נעשה הכול, אבל הכול, כדי להמשיך לעלות לפה ילדים מקישינב ומשאר העולם שיחיו פה ושלא יהיו עוד פוגרומים

אדוארד טריגר:  תודה

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  אולג סבז'ינצב, בבקשה

אולג סבז'ינצב: שמי אולג, עליתי בגיל 14 בתוכנית נעל"ה, נוער עולה לפני הורים

אולג סבז'ינצב:  עליתי לפנימייה, למדתי בפנימייה בירושלים, חוות הנוער הציוני, מכיתה ט' עד י"ב, שם הכרתי את אשתי, שיושבת כאן גם

אולג סבז'ינצב:  תמיד ידעתי שאני רוצה להתגייס לקרבי בסוף הלימודים והתגייסתי לחטיבת כפיר

אולג סבז'ינצב:  עשיתי מסלול לוחם, קורס מ"כים, קורס קצינים

אולג סבז'ינצב:  השתחררתי כי החלטתי שאני רוצה לתרום עוד יותר ולהיות במקום שאני משפיע על מדינת ישראל

אולג סבז'ינצב:  התחלתי לעסוק מהשורש, התחלתי לעסוק בתחום החינוך, פיתחתי מערכת למוסדות חינוך

אולג סבז'ינצב:  אחרי כמה שנים של עבודה די קשה, היום עובדים במערכת כ-450 מוסדות חינוך, כולל עיריות, עיריית ירושלים ועיריות נוספות בארץ

אולג סבז'ינצב:      כמה חודשים לפני ה-7 באוקטובר נכנסתי לתפקיד מ"פ בחטיבת הנגב, חטיבת 12

אולג סבז'ינצב:  7 באוקטובר תפס אותנו, עם אשתי ועם תינוק, בנופש מבצעי בטבריה

אולג סבז'ינצב:  משם הוקפצנו לדרום

אולג סבז'ינצב:  בפועל פגשתי את הפלוגה שלי רק במלחמה

אולג סבז'ינצב:  נכנסתי להיות מ"פ עוד לפני קורס מ"פים ואותו עשיתי במלחמה

אולג סבז'ינצב:  התחלנו להתכונן לכניסה קרקעית

אולג סבז'ינצב:  אחרי כמה שבועות נכנסנו, הייתי בבית חאנון, באמצע דצמבר השתחררנו כדי להתכונן לכניסה הבאה

אולג סבז'ינצב:  תוך זמן קצר אנחנו חוזרים לפעילות מבצעית גם בתוך הרצועה

אולג סבז'ינצב:  אני רוצה להגיד תודה לכל מי שהגיע לכאן, באמת תודה, מחמם את הלב לשמוע את כל הסיפורים

אולג סבז'ינצב:  תודה לתוכנית נעל"ה, משפחת נעל"ה, שמלווה את כל בוגרי נעל"ה כל הזמן, כל הזמן שואלים

אולג סבז'ינצב:  תודה רבה

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  פקד הרמן מרקוביץ', בבקשה

הרמן מרקוביץ': צהריים טובים לכולם

הרמן מרקוביץ':  תודה רבה על ההזמנה

הרמן מרקוביץ':  שמי הרמן מרקוביץ', אני עוד רגע בן 40, נשוי לאישה מקסימה, אבא לילד בן 11

הרמן מרקוביץ':  אני מתגורר כרגע במודיעין

הרמן מרקוביץ':  למדתי תואר ראשון בקרימינולוגיה בחיפה, תואר שני ביהדות ומזרח תיכון בקריית אונו, והיום אני קצין במשטרת ישראל

הרמן מרקוביץ':  נולדתי בארגנטינה, אי אפשר להסתיר את המבטא, נולדתי בבית שומר מסורת, בצל אנטישמיות וניאו-נאציזם שאז היה בדרום אמריקה

הרמן מרקוביץ':       בגיל 15 הגעתי לארץ לפנימייה בקיבוץ בית אלפא כחלק מפרויקט נעל"ה, הנעל"ה הראשון מדרום אמריקה

הרמן מרקוביץ':  נוער עולה לפני הורים – אמנם זה כבר הפך להיות חלק משפת היום-יום שלנו אבל להיות עולה חדש, ילד לבד ללא הורים, במקום רחוק מההורים, בגיל 15, זה לא דבר פשוט

הרמן מרקוביץ':  בעזרת הליווי הצמוד שקיבלתי מהחברים של הפרויקט למדתי עברית, למדתי בגרויות, אבל הכי חשוב מזה, למדתי את ערכיה של מדינת ישראל

הרמן מרקוביץ':  למדתי שערכים זה לא רק ערך אלא שעל ערכים לא צריכים רק לדבר אלא גם לעשות אותם

הרמן מרקוביץ':       בסיום הלימודים התגייסתי לסיירת גולני כצלף הצוות

הרמן מרקוביץ':  הכרתי את שטחי איו"ש, את רצועת עזה ואת לבנון

הרמן מרקוביץ':  תשעה אחים היו איתי

הרמן מרקוביץ':  תמיד זה מעלה לי חיוך על הפנים

הרמן מרקוביץ':  אחד דתי, אחד חילוני, אחד קיבוצניק, אחד מושבניק וכמובן אחד תל-אביבי

הרמן מרקוביץ':  עד היום אנחנו בקשר

הרמן מרקוביץ':  כך באמת הבנתי את רעיון כור ההיתוך של בן גוריון

הרמן מרקוביץ':  כולנו צוות אחד ושבט אחד

הרמן מרקוביץ':  הנה מה טוב ומה נעים שבת אחים גם יחד

הרמן מרקוביץ':  אלה באמת דברים שמלמדים אותי ושמלווים אותי כל החיים מאז שהגעתי לארץ

הרמן מרקוביץ':      היום אני משרת במשטרת ישראל כבר 12 שנים

הרמן מרקוביץ':  המלחמה לקחה מאתנו 60 לוחמים, 60 שוטרים

הרמן מרקוביץ':  את רובם הכרתי מכל מיני תפקידים

הרמן מרקוביץ':  שמחתי לשמוע את גרמאי, גם אני עברתי תחת פיקודו

הרמן מרקוביץ':  בעוטף עזה מתגוררות הרבה משפחות של יוצאי דרום אמריקה, אנשים שמחים שתמיד מחייכים, מחייכים לעולם, אוהבים את ישראל ובעלי אידיאולוגיה חזקה להתיישבות ועבודת כפיים

הרמן מרקוביץ':  שאלתי את עצמי איך אני יכול לעזור למשפחות שלהם כי ברור לנו שקשה מאוד להיות פה, אבל מי שעולה חדש, ומקודם דיברתם על זה, מאוד קשה לדעת שיש לך משפחה שנמצאת במלחמה בצד השני של האוקיינוס

הרמן מרקוביץ':      כקצין משטרה הצלחתי להפעיל כוחות רבים על מנת לשמור על השקט ולמנוע חיכוך בערים המעורבות

הרמן מרקוביץ':  אין-ספור מבצעים, אין-ספור מעצרים, אבל על זה אני לא אפרט היום

הרמן מרקוביץ':  כחלק ממשפחת נעל"ה, ועל-כך שאני באמת רואה את עצמי כעולה חדש אשר גדל על בסיס ערכיה של מדינת ישראל ביחד עם החברים ועם המשפחה, פתחנו מוקד טלפוני

הרמן מרקוביץ':  יחד עם המוקד הטלפוני הזה הצלחנו ליצור קשר עם משפחות מכל העולם על מנת להרגיע אותם, על מנת להסביר להם, להעביר להם את המסר

הרמן מרקוביץ':  וכמו שמקודם אחד הנציגים אמר, יש הרבה דוברי ספרדית שנמצאים פה בארץ שעדיין לא מבינים מה זה להיות במלחמה וקצת קשה להם להבין את התמונה האמיתית

הרמן מרקוביץ':  שם נכנסנו ושם הדגשנו

הרמן מרקוביץ':      ביקרתי משפחות שאיבדו את יקיריהם

הרמן מרקוביץ':  לחלקן, כחלק מתפקידי, היית צריך להודיע להם הודעה מרה

הרמן מרקוביץ':  חיבקתי אותן, חיזקתי אותן ולדעתי הצלחתי לגרום לחלק מהן לא לאבד תקווה, שזה הדבר הכי חשוב לדעתי

הרמן מרקוביץ':  תודה לכם

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  חבר הכנסת דן אילוז, בבקשה

דן אילוז: תודה, קודם כל, לכל מי שהגיע, לא רק בגלל שהגעתם אלא גם בגלל השירות שלכם, כמובן גם למשפחות השכולות שהיו כאן לפני כן

דן אילוז:  אני חייב להגיד לך, אדוני היושב-ראש, שאני קצת בסערת רגשות כי אני לא יודע מה להרגיש, גם גאווה מאוד גדולה, גם עצב על הסיפורים של המשפחות השכולות שדיברו, גם הזדהות

דן אילוז:  אני חייב להגיד שאני מתחבר מאוד להרבה מאוד מהסיפורים כמי שגם עלה לארץ

דן אילוז:  עליתי לארץ בעצמי והתגייסתי אחרי שעליתי לארץ לפני 15 שנה

דן אילוז:       יכול להיות שאם לא הייתי חבר כנסת כרגע אז גם אני הייתי במדים כמוכם

דן אילוז:  לכן אני מרגיש הזדהות רבה מאוד עם הסיפורים, עם הרוח ועם הערכים

דן אילוז:  אבל מצד שני, באותה נשימה, אני חייב להגיד בכנות שאני מרגיש קטן לידכם

דן אילוז:  אנחנו פה פוליטיקאים, חושבים שאנחנו אנשים חשובים, ואז שומעים את מה שאתם נותנים לעם ישראל, את כל הרוח, את כל הציונות, ואני מרגיש ממש ממש קטן

דן אילוז:  הדבר היחיד שאני יכול להגיד זה שאני יוצא מפה עם איזושהי משימה מאוד מאוד ברורה והיא ללכת לאורכם, גם לאור הגיבורים שיושבים פה שנלחמים בצה"ל, וגם להבדיל אלף אלפי הבדלות בין החיים לבין המוות, הגיבורים שנפלו בקרב

דן אילוז:       שמעתי כאן שלושה מסרים מאוד מאוד ברורים שאני יוצא איתם: אחד, אחדות, לא רק כי אתם ביקשתם אחדות, דרשתם אחדות, הרבה מאד אנשים פה, אמרתם שאתם רוצים לראות את עם ישראל מאוחד, אלא גם בגלל מה שרואים פה, אנשים מכל הסוגים, דתיים וחילונים שבאו מכל העולם, ימנים ושמאלנים – אני מניח, אפילו לא שאלנו ולא צריכים לשאול כי זה לא רלוונטי – מאוחדים

דן אילוז:  זה מה שחשוב

דן אילוז:  הדבר השני הוא ערבות הדדית והדבר השלישי שגם כן שמענו הרבה מאוד הוא להמשיך עד לניצחון

דן אילוז:  זה שלושת המסרים שאני יוצא אתם מפה

דן אילוז:  תודה רבה שהגעתם

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  חברת הכנסת מלקו, בבקשה

צגה מלקו: תודה, אדוני היושב-ראש, תודה לכולכם

צגה מלקו:  אתמול קברנו את רס"ל אנדועלם קבדה מקריית גת, גם עולה חדש

צגה מלקו:  הוא היה מילואימניק

צגה מלקו:  אחרי שסיים את השירות הסדיר שלו התגייס למילואים ונפל

צגה מלקו:  הסיפורים של המשפחות השכולות מראים את התקבצות העם היהודי בכל העולם

צגה מלקו:  היום מרגישים אותו דבר, מי שנמצא פה, מי שעולה חדש, המשפחות ששמענו מרחוק, דרך הטלפון או הזום, אני בעצמי עולה חדשה, עולה ותיקה

צגה מלקו:       אני גם עליתי בגיל 16, כנערה, ושמונה שנים הייתי בלי הוריי

צגה מלקו:  ראיתי זכות גדולה להגיע לארץ ישראל, חלמנו והתפללנו להגיע לירושלים

צגה מלקו:  הכמיהה לירושלים

צגה מלקו:  הצלחנו להגיע אבל לא זכיתי כמוכם לשרת שירות צבאי כי באותה תקופה ויתרו על הנערות יוצאות אתיופיה שהגיעו בלי משפחה

צגה מלקו:  כל ראשי התיבות שאתם משתמשים, מושגים ומונחים צבאיים – אני לא הכרתי אבל אני לומדת אותם דרך ילדיי, וכמובן אם אחיי

צגה מלקו:       העם היהודי נמצא בתקופה מאוד מאוד קשה, אבל יחד עם זאת העם היהודי חזק

צגה מלקו:  אני חושבת שכל עולה חדש יסכים איתי, כולנו לה שעלינו ואנחנו מרגישים איזו זכות גדולה זה להיות פה

צגה מלקו:  זה הבית שלנו

צגה מלקו:  אנשים באים להילחם

צגה מלקו:  זה פשוט לא יאומן

צגה מלקו:  חברי דן אמר קודם שכל פעם אמרו פה "תודה", אבל אתם לא צריכים להגיד לנו תודה, אנחנו צריכים להגיד לכם תודה

צגה מלקו:       אני רוצה להגיד יישר כוח, תמשיכו

צגה מלקו:  אנחנו לא נפקיר אף אחד

צגה מלקו:  מה שאמרת, עמית

צגה מלקו:  לא נפקיר, נגיע כל שנה ונזכור אותו בהר הרצל

צגה מלקו:  אני מבטיחה לך באופן אישי

צגה מלקו:  זה באמת נוגע ללב

צגה מלקו:  דבר אחד תזכרו, פה אין לי מישהו בודד, מה שטוב בישראל

צגה מלקו:  בשמונה השנים שהייתי בישראל לבד, בלי הוריי, עם ישראל התגייס, שבתות, חגים, כל פעם, לא הרגשתי בודדה

צגה מלקו:  לכן, תרגישו באמת שאנחנו ביחד, יש לנו בית אחד, הבית הזה ואנחנו צריכים לשמור עליו

צגה מלקו:  אין ספק שבסופו של דבר אין לנו מקום אחר

צגה מלקו:  גם אני מקווה ומתפללת שהעם היהודי שנמצא בגולה יבוא לביתו

צגה מלקו:  אין יותר בטוח מזה

צגה מלקו:  תודה רבה לכם

צגה מלקו:  אני מצדיעה לכולכם

צגה מלקו:  תודה שהגעתם

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  חבר הכנסת שטרן, בבקשה

אלעזר שטרן: תודות לכם כבר אמרו פה ובאמת זה מרגש

אלעזר שטרן:  אני רוצה, עודד, גם להודות לך ולשלומית, לצוות הוועדה

אלעזר שטרן:  אני חושב שזה אירוע לא פשוט לארגון, לבחור, להביא את האנשים לכאן, וכל מי שנוכח פה או צפה בנו –  או יצפה, ואני מקווה שהרבה עוד יצפו במה שהתרחש פה מסביב לשולחן – יוצא הרבה יותר חזק

אלעזר שטרן:      אני מתעסק עם חיילים בודדים כמעט 50 שנה בהרבה מאוד פרויקטים

אלעזר שטרן:  אנשים שיושבים בשורות האחרות מכירים את המעורבות שלי, את העשייה, אבל לא בשביל זה באנו לכאן

אלעזר שטרן:  אני אומר את זה כי בשנים הראשונות לא הבנתי איך אפשר להיות חייל בודד, בגלל שגם להיות "רק" חייל זה קשה

אלעזר שטרן:  עד שאתה יוצא הביתה, מי פוגש אותך וכו' ואמרנו לעצמנו: וואי, חיילים בודדים עוד לא פוגשים את ההורים, את המשפחה

אלעזר שטרן:       עכשיו אנחנו גם הורים ללוחמים וחיילות, ושוב חושבים על כך שגם להיות הורה שנמצא במיאמי, בסן דייגו, בלוס אנג'לס, בקזחסטן, לא משנה איפה – ואתם יודעים איך נראים הלילות, הורים תיארו את זה מאוד יפה פה, אז תחשבו איך נראים לילות של הורים שנמצאים רחוק-רחוק מכאן

אלעזר שטרן:  הם לא מסתכלים ואומרים: אוקיי, עכשיו אני יודע שהבן שלי או הבת שלי בסדר, הם כל הזמן תחת אותה תחושה

אלעזר שטרן:      אני הייתי קצת גם קצין חינוך ראשי אבל זו סדרת חינוך שאני לא יודע לבנות כמוה

אלעזר שטרן:  אני חושב שהחוכמה שלנו תהיה לקחת את מה שהיה פה, לראות את ההתרגשות שלנו, את התקווה שנבנית פה, את העוצמות שאתם משדרים גם לאחרים, לקחת ולהפיץ את זה

אלעזר שטרן:  תודה לחיילות ולחיילים הבודדים ולכל המעגלים שעוטפים אותם כאן ושם

אלעזר שטרן:  תודה לכם

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  חברת הכנסת מלינובסקי, בבקשה

יוליה מלינובסקי: תודה

יוליה מלינובסקי:  אדוני היושב-ראש, אני נמצאת בתחושות מעורבות

יוליה מלינובסקי:  כולם אומרים פה תודה, ובאמת יש על מה, מצד שני, היינו צריכים מלחמה כדי לראות את האנשים האלו, להכיר בקיומם ובבעיותיהם

יוליה מלינובסקי:  אני רק מזכירה לך שכאשר בכנסת ה-20 העברנו חוק סיוע לחיילים בודדים בשכר דירה לא כל כך התלהבו מזה

יוליה מלינובסקי:  למה? היינו צריכים להילחם כדי להסביר שחייל בודד הוא בסיטואציה אחרת, הוא צריך סיוע נוסף

יוליה מלינובסקי:       אז אני מצפה שגם ביום שאחרי המלחמה, וזה הכי חשוב, אנחנו נראה את העולים חדשים ולא נגדף אותם, לא נתייג אותם ולא נגיד שהם לא מספיק טובים

יוליה מלינובסקי:  אני מאמינה ששמעתם את הדברים האלו, נכון? ונזכיר גם יום אחרי המלחמה שאנחנו ביחד ולא נחלק את האנשים עד כמה הם יהודים, פחות או יותר, אלא באמת ביחד, ונדע לכבד אחד את השני ונדע לדאוג לחיילים הבודדים גם אחר כך

יוליה מלינובסקי:      אני לא רוצה לדבר על אנשים ולשבח אותם חלילה כשהם פצועים או מתים, אני רוצה לדאוג לאנשים האלו, לעולים חדשים, לחיילים, כשהם בחיים ולתת את מלוא ההוקרה ומה שמגיע

יוליה מלינובסקי:  עצם זה שהם עלו לארץ זה לא פשוט, אדוני היושב-ראש

יוליה מלינובסקי:  אתה לא חווית את זה, אתה דור חמישי בארץ, אבל מי שעשה את זה לפניך חווה את כל הקשיים

יוליה מלינובסקי:  אז כל אלה שמדברים פה על ישראל ראשונה, שנייה, שלישית, חמישית, כולנו עולים חדשים בצורה כזו או אחרת

יוליה מלינובסקי:  אל תשכחו את זה

יוליה מלינובסקי:       אני זוכרת 7,000 עולים חדשים שמשרתים היום בצבא שלא יכולים להתחתן

יוליה מלינובסקי:  גם את זה אני זוכרת

יוליה מלינובסקי:  אנחנו חייבים לעבור תיקון, את התיקון הזה ביחד

יוליה מלינובסקי:  אני לא צריכה שום דבר אחר

יוליה מלינובסקי:  חמאס עשה לי את זה ב-7 באוקטובר יופי-יופי ובחינם

יוליה מלינובסקי:  הוא הראה לנו שאנחנו יהודים, אנחנו ישראלים וכולנו ביחד

יוליה מלינובסקי:  בטבח הזה הם לא בדקו: זה עולה חדש וזה יהודי על-פי ההלכה וזה לא, טבחו בכולם

יוליה מלינובסקי:  זה הלקח שאני לוקחת

יוליה מלינובסקי:       אני גם בעצמי, בטח אתם מבינים, עשיתי עלייה

יוליה מלינובסקי:  זה לא זר לי

יוליה מלינובסקי:  מובן לי

יוליה מלינובסקי:  אנחנו מדינת עולים, אנחנו מדינת עלייה וכל מי ששוכח את זה פשוט לא מכיר בעובדות

יוליה מלינובסקי:  אנחנו נמשיך לפעול גם לטובת העולים החדשים לדורותיהם, ולא משנה מאיזו מדינות, היו פה שפות מכל העולם, וכמובן לחיילים, לחיילים הבודדים בפרט, כי זו סוגיה נפרדת והם תמיד צריכים קצת יותר מהאחר

יוליה מלינובסקי:  תודה רבה לך על הכנס הזה

יוליה מלינובסקי:  לכולנו יש לעשות שיעורי בית

עודד פורר: תודה

עודד פורר:  סגן-אלוף ענבר סיטבון, בבקשה

ענבר סיטבון: צהריים טובים

ענבר סיטבון:  אני קודם כל אשתתף בצערן של המשפחות השכולות שכיבדו אותנו בסיפורי הגבורה של החיילים הלוחמים שלנו, שימשיכו כנראה לספר את סיפוריהם עוד דורות רבים

ענבר סיטבון:  לאימהות שיושבות פה – גם אני אימא, אמנם לילדים קצת יותר קטנים – אני רוצה לחזק את ידכם בלילות הקשים שאתן בטוח עוברות, ולכם, החיילים הבודדים, שאני, וגם לי שיושבת פה, קמות כל בוקר כדי לעשות יותר טוב, יחד עם הארגונים ועם העמותות, כדי לתת לכם במהלך השירות הכי טוב שאנחנו יכולים, כדי שיהיה לכם שירות קצת יותר קל, כי אנחנו יודעים כמה זה קשה להיות חייל בודד, בטח להיות חייל בודד שהוא לוחם, וזאת פשוט זכות מאוד מאוד גדולה לשרת לצדכם ואתכם ולדעת שזאת המשימה של מה שאני עושה בשירות הצבאי שלי

ענבר סיטבון:      אני אתייחס רגע בצורה עניינית ומקצועית לדברים שעלו פה, גם כי אני חושבת שזאת במה שיכולה מאוד להשפיע על הדברים

ענבר סיטבון:  החיילים הבודדים, יחד עם העמותות והארגונים, אנחנו נותנים את המעטפת בשירות הצבאי, ולאחר השירות הצבאי אני חושבת שאנחנו צריכים לשלב כוחות הרבה יותר טוב יחד עם מוסדות ממשלתיים כדי להביא את החיילים הבודדים להישאר בארץ

ענבר סיטבון:       אנחנו יודעים אמנם בשנה הראשונה לשחרורם מצה"ל לתת להם אולי מענקים ולגור בבית החייל ועוד כל מיני דברים, אבל בסוף צריכה להיבנות פה תוכנית לקלוט את החיילים הבודדים הללו, בטח כאלה ששירתו שירות משמעותי ומלא בצה"ל, ולאפשר להם גם פתרון דיור, גם הנחות וגם שילוב באוניברסיטאות ובלימודים אקדמאים מטעם המדינה

ענבר סיטבון:  אני חושבת שאנחנו יכולים לעשות את זה היום הרבה-הרבה יותר טוב

ענבר סיטבון:  אני גאה מאוד לשרת בצה"ל, ובטח בתפקידי, ובטח לצדכם

עודד פורר: תודה

קרן בן אהרון: רציתי לדבר לגבי מה שחברת הכנסת יוליה אמרה

קרן בן אהרון:  אנחנו כהורים לחיילים בודדים יכולים לראות את הילדים שלנו רק אם אנחנו מגיעים לישראל או אם הילדים מגיעים אלינו

קרן בן אהרון:  אם חייל יגיע אלינו זה נדיר כי הוא לא יכול לקבל כל סוף שבוע או שבוע כן שבוע לא להגיע הביתה

קרן בן אהרון:  העניין של הטיסות – יש משפחות, הורים לחיילים בודדים, שאין להם דרך לראות את הילדים שלהם אם הם לא מגיעים לכאן, אין להם תקציב גם להגיע לכאן, לטיסה לכאן

קרן בן אהרון:       אני יודעת שעכשיו, בלחימה, כמו שחיילים רגילים כאן צריכים לראות את אימא ואת אבא שלהם כך גם חיילים בודדים, הם צריכים לראות את ההורים

קרן בן אהרון:  אז נכון ש"נפש בנפש", וכל הכבוד ל"נפש בנפש", נתנה כרטיס טיסה להורה בזמן לחימה להגיע, אבל אם יש דרך להקל על ההורים בכרטיס טיסה – אל-על החברה שטסה לפה ישירות – ולהוריד מחירי טיסה להורים לחיילים בודדים, לעשות איזושהי דרך שיהיה יותר קל להורה לראות את הילד שלו או לילד לראות את ההורה שלו, אנחנו נשמח

קרן בן אהרון:  בזמן מלחמה עלות כרטיס טיסה היא 3,000 דולר

עודד פורר: חד-משמעית

עודד פורר:  זו סוגיה שנצטרך לדון עליה

עודד פורר:  גיל יוגב, אביו של בועז מנשה יוגב, זכרונו לברכה, בבקשה

גיל יוגב: שלום, שמי גיל יוגב, אני אבא של בועז מנשה יוגב, הי"ד, שנהרג בשבת שמחת תורה

גיל יוגב:  הוא היה באותו זמן במוצב נחל עוז כחלק מיחידת קומץ, יחידה שאחראית על הנושא של הגבולות

גיל יוגב:  שם הוא היה בשבת

גיל יוגב:  כמובן שהם קמו ב-06:30

גיל יוגב: 5 בבוקר, אזעקות, הלכו למיגונית, שם הוא נלחם עד שעה 11:20, אתו עוד שלושה חיילי גולני, עשרה ניצלו מהמיגונית הזאת ספציפית אחרי שבועז נהרג

גיל יוגב:       אנחנו הגענו לפה כחלק מפורום הגבורה, פורום של משפחות נופלים, פורום א-פוליטי שמאוגדות בו גם משפחות דתיים, חילונים, גם דרוזים

גיל יוגב:  אנחנו רוצים לחזק את מדינת ישראל, את ממשלת ישראל, כנסת ישראל, להמשיך את מטרות המלחמה עד הסוף, למוטט את החמאס, לשלוט ברצועת עזה בצורה מלאה, וכמובן-כמובן לשחרר את כל החטופים, שהם אחים שלנו

גיל יוגב:  לצורך זה באנו לפה, לחזק, וגם אתם כחברי כנסת יכולים להשפיע על המדיניות ולחזק את מדינת ישראל

גיל יוגב:  דיברו פה על נושא של אחדות, אחדות של עם ישראל, זה לא פחות חשוב, זה יביא את הניצחון במלחמה הזאת

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  דן שטיינברג, אביו של אלוף משנה שטיינברג יהונתן, זכרונו לברכה, מח"ט הנח"ל

דן שטיינברג:   שמי דן שטיינברג, אבא של אלוף משנה יהונתן שטיינברג, הי"ד, מח"ט הנח"ל שנפל בשבת, ביום הראשון למלחמה בבוקר

דן שטיינברג:  יהונתן השאיר אישה, יסכה, עם שישה ילדים, מגיל 18 עד גיל 6, גר בשומריה שמדרום לקריית גת, יצא בבוקר השבת לכיוון כרם רעים, שם הגדס"ר של הנח"ל היה, כדי לחבור אליהם, ונתקל במארב של 12 מחבלים על כביש 241, בין צומת אורים לצומת מעון, פרק מהרכב ולבדו נלחם באותו מארב עד שהכדורים פגעו בו והוא נהרג

דן שטיינברג:      כאמור, אני אחד מחברי פורום הגבורה, שמעתם מה זה, פורום א-פוליטי

דן שטיינברג:  מה שחשוב לי זה המסר שהוא השאיר לנו

דן שטיינברג:  המסר שהוא השאיר לנו משתקף בדבריו – הוא דיבר הרבה אבל אצטט את דבריו מאירוע השבעת טירוני הנח"ל בכותל – "הצהרת השבועה אותה נשאתם היום הינה נקודת ציון משמעותית בתוך מסע שלם, מסע זה כולל בתוכו את ההבנה כי לא האני הפרטי הוא זה שעומד במרכז אלא חיי הכלל, העם והמדינה, עד כדי מוכנות למסור את הנפש למענם"

דן שטיינברג:      כך הוא גם אמר, בין השאר, לבן שלו בן ה-6 כשהוא שאל אותו מה עושים עם חייל שמפחד לצאת למלחמה

דן שטיינברג:  הוא ענה לו – יש לנו אפילו את ההקלטה כי הוא שלח לו את זה בהקלטה, הוא היה אז מח"ט בנימין ולא היה לו זמן לדבר אתו בארבע עיניים – "החייל שמפחד צריך לשכוח את כל הדברים האישיים שלו, את כל הדברים שהוא אוהב, שהוא רוצה בשביל עצמו, לחשוב רק על הכלל, רק על עם ישראל כולו וכך לחזק אותו, לחזק אותו ולהסביר לו שהשם נלחם אתנו ביחד, עד שיפסיק לפחד"

דן שטיינברג:      זה המסר של יוני וזה המסר של כל החיילים, הדור הזה של החיילים, הבנים שלנו שנפלו ואלה שנמצאים גם כן בשטח

דן שטיינברג:  יש לחשוב על הכלל, על כלל העם, על כלל המדינה, יש לחשוב על מיטוט החמאס, לא כיפוף החמאס, להחזיר את החטופים, שליטה מלאה ברצועה ולקיים את החלטות שהממשלה קיבלה בנושא הזה

דן שטיינברג:       עצירת הלחץ הצבאי, הורדת הרגל מהדוושה, בין אם זה מתבטא באי כניסה לאזורים כמו לרפיח או לציר פילדלפי או הסכמה להחזרת התושבים בצפון הרצועה לבתיהם, לשג'אעייה, בעת הזאת, (כאשר התושבים בעוטף עזה לא יכולים לחזור), ובין אם זה בהכנסת ציוד הומניטרי ללא קבלת שום תמורה, מינימלית אפילו, אף לא לגבי החטופים, זה בלתי אפשרי להמשיך כך, זה ימוטט את העם, זה לא ימוטט את החמאס, זה ימוטט את האחדות – ודיברנו פה על האחדות שכולם מבקשים – השורה בעם היום בעורף ובחזית, יביא למעגלי שמחה וניצחון

דן שטיינברג:  אנחנו רואים את זה בכל הטוויטרים למיניהם של אויבינו, כבר עכשיו שמחה וניצחון בקרב אויבינו, מה שיגרום לדמורליזציה שאת תוצאותיה מי ישורנה

דן שטיינברג:      רק לחץ צבאי מסיבי יביא לשחרור החטופים היקרים מאוד לליבנו

דן שטיינברג:  מי כמונו, ששכלנו את היקירים שלנו, יודעים מה משפחות החטופים עוברות

דן שטיינברג:  אחדות תביא לניצחון

דן שטיינברג:  יש לשמר את האחדות ולהוקיע את המפלגים בעם

דן שטיינברג:  בכוחכם, חברי הכנסת מכובדיי, להביא לשינוי ברוח העם כפי שמשתקף בתקשורת ובמדיה, אולי לא בבניין אבל בתקשורת כן

דן שטיינברג:  אנחנו, בפורום הגבורה, כמו ברוב חלקי העם, מצפים מכם, מכובדיי, להתעורר, להתגבר, לתת רוח גבית, לדרוש מקבינט המלחמה לעמוד עם חוט שדרה איתן, להורות לצבא להשלים את משימתו כפי שהוחלט באופן חד-משמעי וברור בממשלה

דן שטיינברג:  תודה רבה

עודד פורר: תודה רבה

עודד פורר:  אני רוצה לסכם את הדיון

עודד פורר:  ראשית, להודות לכל משפחות הנופלים שבאו לכאן, וכמובן לכל החיילים, הלוחמות, הלוחמים, מי במילואים, מי בסדיר, מי שעוד מעט יהיה חזרה במילואים

עודד פורר:  אמרת, חבר כנסת שטרן, "סדרת חינוך", אני חושב שחברי הכנסת קיבלו פה איזושהי סדרת חינוך על המשמעות של עלייה לארץ והמשמעות של המדינה הזו, שהיא באמת מיוחדת במינה, שקיבצה מכל התפוצות עולים מכל כך הרבה שפות וכולם נכנסים בסוף ביחד לאותו הצוות, לאותו הנגמ"ש, לאותה היחידה, לאותה הפלוגה, לאותה הספינה, ונלחמים יחד למען העם והארץ

עודד פורר:  אין הבדל בין טרומפלדור שנפל כלוחם שעלה לכאן בראשית שנות ה-20 לבין הלוחמים שנופלים כאן היום

עודד פורר:  לכולנו אותה מטרה, שיהיה בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל

עודד פורר:  עם כל הפתוס של האמירה הזו, אני חושב שב-7 באוקטובר כולנו הבנו עד כמה היא נכונה ועד כמה המלחמה הזו עדיין כאן

עודד פורר:       אני רוצה להגיד לכם תודה, לכל מי שלוקח ולקח חלק, בין אם הוא נולד בארץ ובין אם לא

עודד פורר:  אני חושב שהיה חשוב שהכנסת תשמע קצת את הסיפורים המיוחדים של כל אחת ואחד מכם

עודד פורר:  אני רוצה להגיד תודה למנהלת הוועדה ולצוות שלה, מירב וחנה

עודד פורר:  לארגן ישיבה כזו, עם כ-40 דוברים, בכנסת ולהושיב את חברי הכנסת בשקט לחכות לתורם לדבר אחרי כולם זה לא פשוט

עודד פורר:  זה לא היה קורה בלי המסירות שלכן, יישר כוח

עודד פורר:  אני רוצה להזמין את מי שנשאר כאן, יש סיור שהזמנו לכם עם הדרכה בכנסת

עודד פורר:  יש לכם פה סיכות לבגד למזכרת של הכנסת ושל דגל ישראל

עודד פורר:  תזכרו אותנו כי אנחנו אתכם לא נשכח בחיים

עודד פורר:  זה בטוח

עודד פורר:  תודה רבה

עודד פורר:  הישיבה נעולה