ועדת המשנה לספורט, כנסת 25, פרוטוקול מספר 4, 2024-01-23 00:00

סימון דוידסון: בוקר טוב לכולם

סימון דוידסון:  כמה מילות פתיחה: בוקר קשה מאוד למדינת ישראל, וזה מצטרף לעוד בוקר קשה ועוד בוקר קשה, ואנחנו חווים תקופה נפשית מאוד קשה לכל עם ישראל

סימון דוידסון:  אני קודם כול משתתף בצער המשפחות של הנופלים, מחזק ובאמת מאחל החלמה לפצועים, ולמרות הימים הקשים האלו אנחנו צריכים להסתכל קדימה

סימון דוידסון:  והדיון הזה, התפקיד שלו, המשמעות שלו והחשיבות שלו היא לראות מה קורה ביום שאחרי

סימון דוידסון:  רובכם מכירים אותי, כמעט כולם, ואתם יודעים את האג'נדה שלי ואת תפיסת העולם שלי

סימון דוידסון:       אני באמת בתוך תוכי, גם כאחד שעבר את כל התהליך של ספורט במדינת ישראל ויודע מה הספורט יכול לעשות לאדם

סימון דוידסון:  איך הספורט משנה נוער, איך הספורט מונע מלהגיע למצבים של אלימות, של פשע, של סמים, של אלכוהול, של עומס על החברה הישראלית והופך את האנשים לטובים יותר

סימון דוידסון:  ואני מנסה בכל נקודה שאני נמצא בה להשפיע ולגרום לכך שהילדים שלנו יזכו למה שבכל מדינה – גם מתקדמת וגם לא מתקדמת בעולם – זוכים

סימון דוידסון:  לצערנו במדינה לא מספיק

סימון דוידסון:       התקצוב של הספורט במדינת ישראל הוא בדיחה עצובה, עלובה אפילו

סימון דוידסון:  ואם אני אגיד לכם את המספר, קארין, שכמה מגיע בסוף לאיגודים ולאגודות את לא תאמיני שזה במדינת ישראל: 280 מיליון שקל בסוף מכל הברבורים מגיע לאגודות, לאיגודים ולספורט ממדינת ישראל כולל אנשים שנמצאים פה, כולנו באותה סירה

סימון דוידסון:  וכשבאים עכשיו ואומרים אנחנו נתחיל לקצץ – אז אין כבר ממה לקצץ כי זה כל כך מעט שכל קיצוץ שיהיה הוא קוטע איגודים שלמים, אגודות, אם זה העתיד של הילדים שלנו והעתיד של הספורטאים האולימפיים שלנו

סימון דוידסון:  והיה לי חשוב, פניתי לרון ואמרתי לו רון אנחנו צריכים לדבר על מה אנחנו עושים, כי אנחנו נמצאים בסיטואציה שיש מאות רבות של פצועים, לצערנו, אלפים מהשבעה באוקטובר

סימון דוידסון:      נמצאים פה ספורטאים אולימפיים שיספרו את הסיפור שלהם, מה הספורט עבורם

סימון דוידסון:  נמצאים פה האנשים הכי חשובים בספורט הנכים במדינת ישראל וכל אחד ידבר

סימון דוידסון:  אני רוצה קודם כל להגיד תודה למשה מוץ מטלון שהגיע, אתה השותף שלי בדבר הזה, יושב ראש הועד הפראלימפי; ניסים סספורטס, מנכ"ל ההתאחדות לספורט נכים; אבי לחיאני, ממלא מקום יושב ראש ההתאחדות לספורט נכים; רון בולוטין כמובן, ספורטאי אולימפי בעצמו, אלוף אולימפי, המנהל המקצועי של הוועד וגם של ההתאחדות וראש המשלחת לפריז

סימון דוידסון:       אני מזכיר לכולם שעוד כמה חודשים יש משלחת אולימפית ופראלימפית למשחקים האולימפיים, ומדינת ישראל נורא תרצה מדליות והשרים שלנו נורא אוהבים להצטלם על הפודיום, אבל כדי שזה יקרה אנחנו צריכים לדאוג לזה שמהיום עד המשחקים האולימפיים המשלחות לא יפגעו והספורטאים האולימפיים יקבלו את כל מה שהם צריכים לקבל, כי גם שם יש פגיעה עכשיו ואנחנו יודעים מה זה פגיעה בספורטאי אולימפי כמה חודשים לפני

סימון דוידסון:  יש לנו כמובן ספורטאים אולימפיים, ואנחנו נתחיל קודם כל עם שרת האנרגיה לשעבר, חברה טובה שהיה לי מאוד חשוב שהיא תגיע, חה"כ קארין אלהרר, בבקשה

קארין אלהרר: תודה רבה חבר הכנסת דוידסון על הדיון החשוב מאוד הזה

קארין אלהרר:  אני זוכרת איך אחרי כל אולימפיאדה פראלימפית, כל תחרות פראלימפית, כל הפוליטיקאים במדינת ישראל כותבים הודעות "האח, הידד" לאותם ספורטאים שחוזרים עם הישגים חסרי תקדים

קארין אלהרר:  באמת, רואים את המדליות, רואים את ההישגים הסופר-מרשימים שהם מביאים איתם

קארין אלהרר:  ואז, כשבודקים מאחורה, לא בכותרות העיתונים, כמה השקיעה מדינת ישראל כדי שהדבר הזה יקרה – מגלים, שלרוב, המשפחות הם אלה שהשקיעו

קארין אלהרר:  האנשים בעצמם הם אלה שהשקיעו

קארין אלהרר:      עכשיו אני רוצה להגיד לך, זה בוקר קשה מאוד שבו נודע לנו על עוד 21 משפחות שנהרסו

קארין אלהרר:  מה שלא מדברים עליו, זה על הפצועים

קארין אלהרר:  אתם יודעים, הם מאושפזים ואף אחד לא יודע איזה מסע הם עוברים ומחלקות השיקום מלאות ואם אנחנו רוצים לעזור להם לעלות על המסלול בחזרה אנחנו צריכים להשקיע כסף כדי שהם יגיעו גם לספורט

קארין אלהרר:  הם לא חייבים להיות במשלחות הפראולימפיות, אנחנו צריכים כן לייצר להם אופק, להיות הישגי, כאדם עם מוגבלות, אני יודעת, שרוצים להיות שווים

קארין אלהרר:  השוויון הזה, מה לעשות, עולה כסף ובספורט, גם בספורט הכללי, משקיעים מעט מאוד, אתה יודע את זה, אבל הספורט הפראלימפי, שווה פחות

קארין אלהרר:      אז אני יודעת שהימים הם ימים קשים, אני יודעת שהימים הם ימי קיצוצים

קארין אלהרר:  אני גם יודעת שלפני שמקצצים בכלום, נוגעים במקומות שיש בהם שומנים; זה לא המקום של שומנים, זה לא המקום לקצץ בו, תשאירו את הקטן הזה, תנו אופק לאנשים, תנו להם מקום שבו יהיה להם ערך גבוה יותר

קארין אלהרר:  אתה יודע, נועם גרשוני הוא סיפור הצלחה, הספורט עזר לו, ויש אחרים ואני, אתה יודע, תמיד אנחנו אומרים שנהיה ראויים להם, שחלק מהנהיה ראויים להם זה גם שתהיה כאן מדינה שיודעת ומבינה שאנשים עם צרכים מיוחדים צריכים גם ספורט עם צרכים מיוחדים

קארין אלהרר:  אז אני קוראת למשרד התרבות והספורט, אני קוראת לשר ואומרת לו אל תחכה רק להתגאות במדליות שלהם, תעזור להם מעכשיו, תן לאנשים את האופק, תן לנו להגיד שאנחנו ראויים לכל הדבר הזה

סימון דוידסון: תודה רבה קארין

סימון דוידסון:  לגבי משרד הספורט חשוב לי להגיד ששבוע שעבר היה צריך להיות דיון מאוד חשוב לגבי הקיצוצים במשרד והופעל עליי לחץ מאוד גדול כדי שאני אדחה את הדיון הזה, דחיתי את הדיון הזה והדיון הזה שאנחנו יושבים בו היום נקבע לפני הרבה מאוד זמן ואנחנו לא דוחים אותו, אבל הפלא ופלא מי לא נמצא פה עכשיו בדיון הזה? משרד הספורט

קארין אלהרר: כנראה כדי לא להשפיל מבט

סימון דוידסון: וזה מאוד מכעיס אותי, וזה דבר שאני אעמוד מולם, וזה מאוד מטריד הנושא הזה כי בסוף זה מראה על החשיבות של הדיונים בכנסת, גם לגבי משרדים אחרים אבל במיוחד לגבי משרד הספורט, מאוד מכעיס אותי

סימון דוידסון:       לפני שאנחנו נעבור למשה מוץ מטלון אני רוצה שוולדימיר בליאק יאמר מילות פתיחה

סימון דוידסון:  הוא שותף, קודם כול – ספורטאי עבר, גם הילדים שלו ספורטאים, והכי חשוב – הוא גורם מאוד דומיננטי בוועדת הכספים ששם מתרחשות כל ההעברות, וחשוב מאוד שיהיה עם יד על הדופק כדי שאם תהיינה פתאום איזשהן תזוזות, שאני אדע עליהן

סימון דוידסון:  ולדימיר, בבקשה

ולדימיר בליאק: תודה רבה

ולדימיר בליאק:  קודם כל תודה לך על הדיון הזה, דיון חשוב

ולדימיר בליאק:  זה בוקר כל כך קשה, מאוד קשה לעשות את המעבר מהכאב והשכול לנושאים אחרים

ולדימיר בליאק:  זה הדיון הרביעי שלי מהבוקר, וכל פעם אני פותח, כמובן, בתנחומים למשפחות הנופלים ושאנחנו מתפללים לרפואת הפצועים

ולדימיר בליאק:       אתה זוכר שלפני כחודש וחצי דיברנו על הנושא הזה, הייתי בשפיים בביקור אצל מפוני כפר עזה והתקשרתי אליך ודיברנו דווקא על הנושא הזה, כי הנושא הזה של הספורט הפראלימפי בעיניי הוא חלק אינטגרלי מתהליך הרפואה ומתהליך השיקום של הפצועים, אבל לצערי הרב יש הרבה מאוד פצועים, יותר מדי פצועים, וזו חובתה של מדינת ישראל להתגייס כאן ולקבוע מדיניות בנושא של שיקום הפצועים כאשר הספורט הפראלימפי הוא מפואר במדינת ישראל, עם הרבה מאוד הישגים, וחובתה של מדינת ישראל לקבוע פה מדיניות ברורה, חלק מזה זה גם לשים כסף

ולדימיר בליאק:  ואני בטוח שאנחנו, החל משבוע הבא, לכשהתקציב יגיע לוועדת הכספים – אנחנו נילחם שם יחד כנגד הקיצוץ

ולדימיר בליאק:  באמת, אין ממה לקצץ, ואנחנו כאנשי ספורט מבינים את זה

ולדימיר בליאק:  אבל אני מצפה שיחד איתנו, בוועדת הכספים, יילחם גם ידידי מיקי זוהר, שר התרבות והספורט, שהוא יהיה לידנו ונילחם ביחד כי זו המשימה המשותפת שלנו, זוהי לא רק משימה של אנשים שאוהבים ספורט או מעורבים בספורט; זו משימה של החברה הישראלית, דווקא בעת הזאת, ואני מאוד מקווה שאנחנו נצליח ושהתובנה הזו תגיע למקבלי ההחלטות בממשלה, גם לשר האוצר וגם לראש הממשלה, שזה חייב להיות חלק אינטגרלי מתהליך השיקום של הפצועים וזו המשימה שלנו

ולדימיר בליאק:  תודה

סימון דוידסון: תודה רבה

סימון דוידסון:  אני רוצה להגיד לך משהו: שבוע הבא, הכול מגיע לוועדת הכספים ואני גם כן אהיה חלק מזה

סימון דוידסון:  כשמדברים על קיצוץ בספורט, אתה יודע מי נפגע ראשון? המאמנים

סימון דוידסון:  קודם כל מתחילים לחתוך במאמנים

סימון דוידסון:  יושב פה מאמן נבחרת השחייה של הספורט הפראלימפי, יעקב בייננסון, וכל ההישגים שאתם שמעתם על מדליות זהב והספורטאי הערבי היחידי שזכה במדליית זהב במשחקים האולימפיים ועוד כל כך הרבה הישגים, זה על הכתפיים של הבחור הזה

סימון דוידסון:  ואנחנו ביחד גדלנו כמאמנים לפני הרבה מאוד שנים, וכשמדברים על קיצוץ, אפילו הקטן ביותר שיהיה בהכנות האולימפיות – זה מדובר קודם כול על האנשים שמחזיקים את הספורטאים עצמם

סימון דוידסון:       ובספורט הפראלימפי זה הרבה יותר חמור, כי אתה לא יכול לאמן 10–12 ספורטאים; זה הרבה יותר אישי, אתה צריך לעזור לו, אתה צריך להסיע אותו, צריך להוריד אותו, צריך להחזיק אותו, ולכן שמדברים על קיצוצים, כל שקל שירד מההכנות האולימפיות פוגע מיד במאמנים וכמובן אחרי זה בספורטאים

סימון דוידסון:  צריך להבין את הנושא הזה, זה כסף קטן שעושה דברים גדולים

סימון דוידסון:       אנחנו נעבור למשה מוץ מטלון, יושב ראש הוועד הפראלימפי, חבר כנסת לשעבר, עשה דברים מדהימים פה בכנסת, אדם מדהים

סימון דוידסון:  בבקשה

משה (מוץ) מטלון: אדוני היושב ראש, תודה על קיום הדיון ועל עצם עמידתנו במקום שבעיניי הוא היה ונותר מקום מכובד ומשמעותי מאוד בחברה הישראלית

משה (מוץ) מטלון:  תודה לכם חברי הכנסת, ידידיי הטובים שאני מכיר ומוקיר ומעריך את עצם נוכחותכם פה, בהחלט יש בה אמירה

משה (מוץ) מטלון:  ולא בכדי שניכם נמצאים פה, אתה כספורטאי, וחברת הכנסת קארין אלהרר גם כאישה עם מוגבלויות שמודעת ומכירה את העניין

משה (מוץ) מטלון:       אי אפשר להתחיל את הבוקר הזה ללא הבעת כאב וצער קשה מנשוא לאור מה שקרה אתמול: 21 לוחמים בפגיעה הנוראית ההיא, ועוד שלושה לוחמים מצנחנים, 24 קורבנות; ועוד פצועים, דיברו על 7 פצועים קשה, מאושפזים בסורוקה

משה (מוץ) מטלון:  ואני מבקש בשם כל החברים שלי כאן לשלוח תנחומים וחיבוק גדול למשפחות ובוודאי לפצועים שגם ניתקל בהם בהמשך דרכינו במסגרת הפעילות שלנו

משה (מוץ) מטלון:      אני אישית, בענווה ובצנעה, רק אומר שלוש מילים לגביי: אני עצמי נפצעתי בשנת 1973, מאז אני מרותק לכיסא גלגלים, וכבר בשנת 1975 השתתפתי פעם ראשונה בתחרויות ספורט באנגליה, ובשנת 1976 הייתי ספורטאי פראלימפי, השתתפתי באתלטיקה כבדה, הטלת כידון וכדור ברזל

משה (מוץ) מטלון:  ומאז חיי נקשרו בספורט, לאו דווקא התחרותי; אבל בספורט כשיקום ובספורט כהנאה ותרבות הפנאי

משה (מוץ) מטלון:       ועם השנים גם הפכתי להיות יושב ראש ארגון נכי צה"ל, ובתפקידי קידמתי מאוד את עניין הספורט, קידמתי מאוד את תחום הכדור-שער לבנות, פנו אליי בשעתו וסיפרו לי על ענף ספורט חדש לעיוורים, וציינו בפניי שישנן בנות במגזר הערבי מכפר קאסם, בחורות שלא רואות ורוצים לעניין אותן בתחום הזה, ואני פתחתי את שערי בית הלוחם בפני הקבוצה הזו, אני חשבתי שיש בזה בהחלט אמירה של ארגון נכי צה"ל שעם כל גודלו והיוקרה שלו – מארח גם את הבנות הערביות, והספורט הזה נהפך לספורט פראלימפי ויש לנו קבוצה גם במשחקים בפריז שתביא לנו כבוד רב

משה (מוץ) מטלון:      ברשותכם, ארגון נכי צה"ל לא נמצא פה, אני התבקשתי מיושב ראש הארגון לייצג גם את הארגון, לספר ולומר שבתי הלוחם כבר היום עסוקים בקליטתם של הנכים, וגם בבתי הלוחם, גם במסגרות הסוציאליות, אבל הרבה מאוד במסגרות הספורט

משה (מוץ) מטלון:       אנחנו בשיתוף ארגון נכי צה"ל, בשיתוף ההתאחדות לספורט נכים, ממלא מקום יושב ראש ההתאחדות נמצא פה, אבי לחיאני, והועד הפראלימפי לקחנו על עצמנו את פרויקט הבאת הספורט למרכזי השיקום

משה (מוץ) מטלון:  אנחנו לא מחכים היום שנכים יצאו מבתי החולים, יתפזרו בבתיהם, בקהילה ואז נצטרך לחפש אותם; אנחנו מביאים אליהם היום את כל ענפי הספורט

משה (מוץ) מטלון:  מכאן צפריר חקלאי ואני נוסעים לבית החולים הדסה הר הצופים לפגוש את מנהלת השיקום, על פי בקשתה

משה (מוץ) מטלון:  היא מבקשת את שיתוף הפעולה ונבהיר לה מה הפרויקט

משה (מוץ) מטלון:       מהו הפרויקט אתם תראו מיד, אני רק רוצה בשתי מילים להסביר, אנחנו אוספים אופניים, טניס, טניס שולחן, חץ וקשת, והספורטאים הפראלימפים הנהדרים שלנו והמאמנים בהתנדבות מלאה מגיעים לפצועים בבתי החולים וחושפים בפניהם

משה (מוץ) מטלון:  אני יכול לומר לכם שאלישע מידן, הבן של הרב מידן, קטוע שתי רגליים, וכבר יש לו בחדר זוג אופניים שארגנו לו, הוא כבר רוכב כל יום על האופניים, כך שאנחנו באמת מביאים וחושפים בפני הבחורים

משה (מוץ) מטלון:  ולא כולם יהיו פראלימפים כמובן ואנחנו לא רוצים שכולם יהיו פראלימפים אבל הספורט כשיקום, גם התדמית, גם התחושה, גם הבריאות, גם השיקום המהיר יותר, אין ספק שבאמצעות הספורט אנשים יוכלו להגיע, השמיים הם הגבול, אתם תראו פה ותשמעו פה את חבריי הפצועים והנכים

משה (מוץ) מטלון:       אני רק רוצה לומר עוד מילה אחת על המספרים: המספרים הם בלתי אפשריים, מאז מלחמת יום הכיפורים לא ידענו מספרים כאלה, גם של אזרחים

משה (מוץ) מטלון:  אני מזכיר לכם שביום הראשון לטבח הנוראי, לשואה הנוראית הזאת שעברנו, יש הרבה מאוד פצועים אזרחים, הם כולם ילדנו, כולם בנינו, כולם אחינו ואני לא אומר זאת כקלישאה

משה (מוץ) מטלון:  אנחנו מטפלים בכולם, כל אחד שרוצה לעסוק בספורט, בכל גיל, בכל מצב אנחנו פה לרשותו ואני מבקש שוב להודות לכם, אנחנו פה לכל דבר ועניין

משה (מוץ) מטלון:  על נושא התקציב אנחנו ניאבק, נילחם

סימון דוידסון: אני רוצה לשמוע על הקשיים, על הבעיות שאנחנו צופים

משה (מוץ) מטלון: אנחנו מעמידים משלחת פראלימפית, אני מעריך שהיום היא מונה סדר גודל של 30 ספורטאים וספורטאיות נהדרים ונהדרות

משה (מוץ) מטלון:  וכמובן, כל הצלחה כרוכה גם בהכנות, וכל פגיעה בהכנות פוגעת ישירות בספורטאים

משה (מוץ) מטלון:  אמרת מאמנים, גם בספורטאים זה באופן ישיר גם עובר לספורטאים ואז זה פחות הכנות, פחות ציוד, פחות אפשרות להתאמן וברור כשאתה לא מתאמן, אתה לא מביא מדליות

משה (מוץ) מטלון:       אני רוצה לומר כרגע כישראלי וכציוני, כאוהב הארץ וגם כמישהו שתרם משהו למדינה הזאת, אין שנה יותר חשובה בתולדות מדינת ישראל להנפת הדגל הזה באולימפיאדה

משה (מוץ) מטלון:  אין בית בישראל שיראה הדגל הזה ולא יזיל דמעה

משה (מוץ) מטלון:  אנחנו פה בשביל ועבור עם ישראל, להביא את ההישגים המקסימליים ובכדי להביא את ההישגים, ושהקהל יעמוד לשירת התקווה וכולנו נדמע אנחנו חייבים לקבל את מלוא הסיוע והגיבוי ואנחנו נהיה החזית של הבאת הכבוד, כמו שבעבר הבאנו ונעשה את הכל

משה (מוץ) מטלון:       מצאנו את עצמנו בסיטואציה קשה, אני מוצא את עצמי, כמי שמדפק על דלתות לגייס תרומות, לא פשוט, היום הקשב הוא ללוחמים ולמלחמה ובצדק, אנחנו מצליחים קצת אבל אנחנו בוודאי זקוקים לסיוע שלכם ולסיוע של משרד הספורט, יש לי הבטחה משר הספורט, אני רוצה לבקש להאמין שהוא יעמוד בהבטחתו, ואם הוא יעמוד, ואני מקווה שהוא יעמוד, אנחנו נהיה מסודרים, אם כי גם בסכום שהוא הבטיח נוצר איזה פער שאנחנו לקחנו על עצמנו לגייס ונגייס אותו

משה (מוץ) מטלון:  תודה רבה לך

קארין אלהרר: זה מדהים שבמלחמה הזאת גילינו שיש תקציב מדינה – אבל המדינה ממומנת באמצעות תרומות

קארין אלהרר:  מדהים

סימון דוידסון: ממש ככה

סימון דוידסון:  תודה קארין

סימון דוידסון:  רון לפני שנעבור אליך, קודם כל ניתן לחבר הכנסת משה טור פז, סגן אלוף שסיים עכשיו 80 ימי מילואים

סימון דוידסון:  הוא שמע על הנושא שאנחנו מדברים על הפצועים והיה לו חשוב מאוד להגיע

משה טור פז: כן אדוני היושב ראש, תודה רבה לך

משה טור פז:  הכנסת עוסקת בהיבטים שונים של המלחמה ובאמת ייאמר לזכותך שההבנה עד כמה הספורט בכלל, והנושא הפראלימפי בפרט, והספורט לאנשים שנפגעו עוד יותר מכך, הם חשובים ובאמת קריטיים לסדר היום שלנו ואנחנו צריכים לדאוג לזה גם בחקיקה, גם בהפניית משאבים וגם בתשומת לב

משה טור פז:       יש לי חבר טוב שנפצע לפני עשרה ימים, הוא היה סגן מפקד הגדוד שלי כשהייתי מפקד גדוד והוא איש ברזל

משה טור פז:  בגילי שירת בתוך עזה בתוך סגן מפקד מחלקה, ונפצע קשה לפני עשרה ימים, מתאושש, עכשיו נמצא בהדסה עין כרם, ואני הולך לבקר אותו היום, ואני יודע שמה שמחזיק אותו זו התקווה שהוא יחזור לעשות ספורט, אני יודע

משה טור פז:  ויש לו יד אחת פגועה קשה, ולא בדקתי את מצב הרגליים שלו, כשהייתי אצלו בשבוע שעבר הוא עוד בקושי נשם ולא היה בהכרה

משה טור פז:  אבל אני יודע מה שיביא להחלמה שלו זה ספורט, זה ברור לי כי אני מכיר אותו, ככה זה כשאתה מפקד גדוד וסגן מפקד גדוד ביחד, אנחנו היינו מפקדי גדוד ביחד צמודים

משה טור פז:  אתה רואה את הבן-אדם, הספורט מחזיק אותו בחיים, נותן לו תקווה וגם ייתן לו את השיקום ואני מאחל שנצליח להביא, כמו שאמרת יפה, כל בן אדם שנפצע במלחמה הזו, כמובן גם במלחמות הקודמות, את היכולות האלה, את ההבנה הזאת, ננגיש להם את הכלים, נדחוף אותם

משה טור פז:       אני מכיר פצוע קשה אחר מהשביעי באוקטובר שכבר מתאמן לאולימפיאדה, היה ספורטאי רגיל ועכשיו הוא פראלימפי והוא יהיה שם, זה ברור לי, אני כבר שמעתי ממנו, וככה אנחנו צריכים לחשוב, ככה אנחנו צריכים לדאוג וזו תהיה תפארתנו

משה טור פז:  אז תודה רבה לך, סימון, על תשומת הלב שאתה מביא כאן בכנסת ישראל לנושא החשוב הזה

סימון דוידסון: תודה רבה

משה (מוץ) מטלון: לפרויקט שלנו, אדוני, אנחנו קוראים 'מעזה ללוס אנג'לס'

סימון דוידסון: יפה

סימון דוידסון:  לוס אנג'לס זו האולימפיאדה אחרי פריז

סימון דוידסון:  מדהים

סימון דוידסון:  אבי אתה רוצה להגיד משהו לפני רון?     

אבי לחיאני: קודם כל הדיון הזה סופר חשוב, ואני מאוד שמח שהוא לא נפל בקטגוריה של "זה לא הזמן" כי זה הזמן לדבר על זה

אבי לחיאני:       אני רוצה להתייחס לנושא של התקציב, ספורטאי פראלימפי לא נולד ספורטאי פראלימפי, זה לוקח זמן

אבי לחיאני:  התאחדות ספורט הנכים מונה כ-24 ענפי ספורט והתהליך הוא איטי

אבי לחיאני:  למשה מוץ מטלון לקח שנתיים, לצעירים זה לוקח יותר

אבי לחיאני:  ספורט משנה חיים גם לבעלי מוגבלויות וגם לבריאים

אבי לחיאני:  אני מתנדב מזה מאה ימים בנט"ל (נפגעי טראומה על רקע לאומי), מרביתכם מכירים אותם

אבי לחיאני:  הפציעות הן אומנם פיזיות אבל הן גם מנטליות

אבי לחיאני:  הסלוגן שלהם הוא "חוזרים לחיים", אני חושב שבאמצעות הספורט הרבה נכים יוכלו לחזור לחיים וכאן, אין פה עניין של כסף, אי אפשר למדוד את זה בכסף כי השיקום הוא לא רק לקבל גמלה ממשרד הביטחון, אלא באמת לחזור לחיים, להרגיש כאחד כמו כולם

אבי לחיאני:      בעברי הייתי מנכ"ל איגוד הטניס, ובמסגרת התפקיד אירחנו כאן אליפות עולם בטניס בכיסאות גלגלים, ואז התוודעתי לתעצומות הנפש של אותם ספורטאים, לא האמנתי עד כדי כך שספורטאים בריאים לא יכולים לשחק את מה שהנכים משחקים

אבי לחיאני:  אני חושב שמה שעושים הספורטאים שלנו, הנכים, זה באמת מסר לחברה, אנחנו עכשיו נמצאים באמת בתקופה שבה אף אחד לא חלם או שיער בנפשו שכמות כזאת של נכים תבוא לפתחנו ואני לא מכיר שום תחום שיכול להחזיר אותם לחיים כמו הספורט

אבי לחיאני:  זה מה שצריך להדהד בכל ועדה שתהיה ובטח בוועדת הכספים כי אחרת אנחנו באמת נהיה בבעיה בעולם הספורט הזה, שמפותח בצורה בלתי רגילה

אבי לחיאני:  מקורות הספורטאים שלהם הם מתאונות דרכים; אנחנו, לצערנו, עדיין ממלחמות

אבי לחיאני:  תודה רבה באמת על ההזדמנות הזאת

סימון דוידסון: תודה רבה אבי

סימון דוידסון:  רון, זכות הדיבור שלך, מצגת, הסברים

ד"ר רון בולוטין: לפני שמנכ"ל ההתאחדות לספורט נכים יציג את הפרויקט, את המצגת של הפרויקט המשותף – אני קודם כל אציג את עצמי

ד"ר רון בולוטין:  שמי רון בולוטין, אני היום המנהל המקצועי של הועד הפראלימפי וההתאחדות לספורט נכים

ד"ר רון בולוטין:  אני בעצמי נפצעתי בשנת 1975 בסיירת שקד כשעליתי על מוקש בסיני, איבדתי רגל אחת ונפצעתי מאוד קשה בשתי העיניים, הייתי כמה חודשים עיוור, הרבה מזל שהיום אני רואה לא רע בעין אחת, והספורט עשה בשבילי שינוי בחיים

ד"ר רון בולוטין:       הייתי שחיין גם לפני הפציעה, אבל הספורט מלווה אותי, ואולי בהמשך כשהספורטאים הפראלימפים יספרו מה הספורט עשה להם, אני גם אשתלב בצד האישי שלי אבל הספורט שינה את החיים שלי

ד"ר רון בולוטין:  עד היום הוא מרכזי מאוד בחיים שלי

ד"ר רון בולוטין:  ומאז גם הייתה לי הזכות לייצג את ישראל 
ב-12 משחקים, ליתר דיוק פריז תהיה הפעם ה-12 שלי במשחקים הפראלימפים, 6 מהם כשחיין ואחד מהם גם כמאמן עם 11 מדליות, 3 מהן זהב וששת המשחקים האחרונים, אם אני סופר כבר את פריז כמנהל המשלחת של ישראל למשחקים הפראלימפים, אז הספורט באמת מצד אחד עשה לי המון בחיים, אבל גם נתן לי הזדמנות לתת משהו למדינת ישראל

ד"ר רון בולוטין:       לפני שנציג את הפרויקט אני מבקש לפתוח בסרטון קצר שייתן פתיח ומסר מהספורטאים הפראלימפים לפצועים החדשים שנמצאים עכשיו במרכזי השיקום, ואולי עכשיו קצת חשוך להם ועוד לא רואים את האור

ד"ר רון בולוטין:      (הקרנת סרטון)     

סימון דוידסון: מקסים, כל הכבוד

ניסים סספורטס: שלום לכולם, לי קוראים ניסים, מנכ"ל ההסתדרות - - -         

סימון דוידסון: ניסים דקה לפני שאתה מתחיל אני רוצה להגיד משהו: אנחנו נמצאים בכנסת היום ביום שלישי, אין הרבה חברי כנסת לצערי

סימון דוידסון:  אם תסתכלו על הלוח, הרבה מאוד לא נמצאים פה

סימון דוידסון:  גם נכנסים ויוצאים אז אל תעלבו, מוץ מכיר את זה, הם רצים בין דיונים, נכנסים ויוצאים, גם אם ייכנסו בהמשך

סימון דוידסון:  כל החומרים שמועברים פה מוקלטים, אני אדאג להעביר את זה לכל חברי הכנסת, אני אשגע אותם וכולם יידעו על זה ולדיון הזה יהיה דיון המשך, זו רק יריית הפתיחה אנחנו לא סתם עושים משהו פופוליסטי ושוכחים מזה, מבטיח לכם

סימון דוידסון:  בבקשה

ניסים סספורטס: ראשית אנחנו מודים לך כיושב ראש הועדה, לכל חברי הכנסת שהגיעו וגם לאלה שלא, אני בטוח שכולם עסוקים בדברים לא פחות חשובים בימים אלו

ניסים סספורטס:  אנחנו שמחים על ההזדמנות להציג את מה שאנחנו כרגע עושים בפרויקט הספציפי הזה, נשמח לספר מה אנחנו עושים גם בדברים נוספים במהלך שגרה

ניסים סספורטס:  קוראים לי ניסים ואני מנכ"ל התאחדות הספורט לנכים בישראל

ניסים סספורטס:  לפני שאני אראה את המצגת שהכנו לגבי הפרויקט, חשוב לי רק להציג את הכוכבים האמיתיים שלנו

ניסים סספורטס:  נמצאים פה מספר ספורטאים, טליה אילת היא קיאקיסטית שהשיגה כבר את הכרטיס לפריז, שמוליק דניאל הוא חותר קאנו וגם הוא השיג את הכרטיס לפריז

סימון דוידסון: רגע, מה זה חותר יחיד? תסביר לי, זה קיאק רגיל

טליה אילת: אני קיאק רגיל

שמוליק דניאל: אני חתירה אקדמית, אלה שחותרים נגד כיוון ה- - -     

סימון דוידסון: הבנתי

ניסים סספורטס: הוא חותר אחורה והיא קדימה

ניסים סספורטס:  צפריר איש מדהים שמוץ הזכיר אותו קודם, עושה פרויקט מקסים, שנזכיר אותו מיד, בבית חולים שיבא עם רוכבי אופניים

ניסים סספורטס:  ויש לנו את - - -, הוא מצטנע, בחור שנפצע באחד המבצעים לצערנו, בחומת מגן בסג'עייה והגיע למשחקים בריו והיה חותר פראלימפי והיום הוא מרכז אצלנו את כל תחום החתירה, ראובן מגנאג'י, ונמצא איתנו גם המאמן שלנו, כמו שהזכרת אותו, יעקב בייננסון שהביא לנו 8 מדליות פראלימפיות במשחקים האחרונים אבל מעבר לזה גם עובד על דור המשך כל הזמן ואנחנו ממשיכים למלא את הבריכה בזכות מאמנים כמו יעקב

ניסים סספורטס:       (הצגת מצגת)     אז כמו שאתם רואים פרויקט "מעבר לגבולות ומעל למגבלות", הסלוגן הזה מוביל אותנו כל הזמן, זה הסלוגן של ההתאחדות, אין גבולות לספורטאים שלנו ואין להם מגבלות

סימון דוידסון: הצטרף אלינו חבר הכנסת יוסף עטאונה, רק שתדעו

ניסים סספורטס: אז קודם כל הועד הפראלימפי וההתאחדות, רק לצורך ההסבר מי שלא מבין כל כך בספורט: אנחנו בעצם ההתאחדות בספורט הישראלי

ניסים סספורטס:  סימון אתה מכיר אותנו אולי חברי הכנסת האחרים קצת פחות, לכל ענף ספורט יש איגוד ספורט, אנחנו בהתאחדות בעצם איגוד רב ענפי, יש לנו כ-24 ענפי ספורט, אין לנו איגוד כדורסל, יש לנו כדורסל שאנחנו האיגוד שלו, אין איגוד שחייה, אנחנו איגוד השחייה שלו, אין איגוד חתירה וכן הלאה

ניסים סספורטס:  זאת אומרת אנחנו מעטפת וגג של כל האיגודים, והוועד הפראלימפי בעצם הוא המעטפת שנותנת לספורטאי העילית שלנו, כמו בוועד האולימפי, השחיינים, תומרקין אחרי שהוא נמצא באגודה, הוועד האולימפי שולח אותו למשחקים הפראלימפים ונותן לו מעטפת, נותן לו מלגה ודואג לו לכל אורך הדרך

ניסים סספורטס:  זאת אומרת, השילוב של הועד עם ההתאחדות הוא מצוין, הוא קריטי להצלחה של הספורטאים ולכן השיתוף פעולה בנינו הוא חשוב ביותר

ניסים סספורטס:       אז אנחנו בהתאחדות והוועד מאמינים שמעבר לספורט יש לנו גם ערכים שאנחנו מובילים את הפעילות שלהם ולכן בשעה כזאת אנחנו נרתמים באופן מלא לטובת העניין, מעבר לספורט, יש ערך גם לארגון שמבין מה המדינה צריכה בימים כאלה ולכן לקחנו את הנושא של החשיבות הזאת של המדינה

ניסים סספורטס:  אנחנו לא חושבים שכל מי שנמצא בבתי החולים יכול להגיע ספורטאי אלוף, אין לנו גם מטרה כזו

ניסים סספורטס:  המטרה שלנו היא, קודם כול, לעשות פעילות גופנית, חלקה, בבסיס שלה, כמו שהזכירו קודם – זה שיקום

ניסים סספורטס:  מי שירצה בשלב אחר ומאוחר יותר לעבור לנושא תחרותי הישגי, מה טוב; מי שלא, הרווחנו סוג של שיקום שהפצוע נמצא שם

ניסים סספורטס:  וכמובן בהמשך אנחנו רואים את הנושא של המשבר הזה כשהזדמנות אדירה לנו, לספורט הפראלימפי, אלפי פצועים הצטרפו לצערנו למעגל, אז בעל כורחם הם במעגל, בואו ננסה למשוט משם מה שאנחנו יכולים ולהביא אותם אלינו

ניסים סספורטס:      אני לא אלאה אתכם במחקרים כי זה לא המקום ולא הזמן אבל יש עשרות, מאות מחקרים שמסבירים את הקשר החשוב הזה בין פעילות גופנית להשפעה שלה על הפצוע, על המטופל שבסופו של דבר יכולים להביא אותו למקום אחר מהמקום שהוא נמצא היום, גם בהיבטים המנטליים, גם בהיבטים הפיזיים

ניסים סספורטס:  זאת אומרת, אנחנו שמנו כאן מספר דוגמאות רק להמחשה אבל אנחנו לא נדבר עליהם כי לא זה הנושא, אלא רק חשוב לנו להבהיר שהכל מבוסס מחקרית, מבוסס מדע, כמה זה חשוב וכמה זה נכון שנגיע אליהם ונעשה איתם משהו שיביא אותם למקום אחר במודעות, בחשיבה, בפעילות

ניסים סספורטס:      אז מה המטרות שלנו בעצם בפרויקט: קודם כול יצירת קשר ראשוני עם פצועי המלחמה על ידי קבוצת השווים, מה זה קבוצת השווים? – אלו האנשים שיושבים פה, זו טליה, זה שמוליק, כל החבר'ה האלה שמגיעים וכשאני מגיע לשם והם רואים אדם שהוא לא נכה, לפעמים אדם שמגיע לשם והוא נכה יוצר איתם קשר אחר

ניסים סספורטס:  הם קבוצת שווים, הם יכולים לפנות אליהם, יש לנו עשרות ספורטאים שפנו כבר, מגיעים לשם, יוצרים קשר

ניסים סספורטס:  בשלב הראשוני הראש שלהם זה לא לעשות ספורט, אלא אנחנו רק רוצים שהם ידעו שאנחנו קיימים

סימון דוידסון: זה במרכזי השיקום

ניסים סספורטס: במרכזי השיקום בבתי החולים

ניסים סספורטס:  כבר נמצאת פה לימור שאחראית על התוכנית, מיפינו את כל מרכזי השיקום במדינת ישראל, מכל מחלקת שיקום לקחנו איש קשר מתוך בית החולים

ניסים סספורטס:  הקמנו צוות פנימי שלנו שגיאוגרפית קרוב, בחיפה זה בני ציון, יעקב והחבר'ה שמה נמצאים שם, בשיבא קבוצה מסוימת, קובי לאון הספורטאי בטח שמעתם עליו רוכב אופניים לשעבר שהיה במשחקים אז הוא מוביל שם פרויקטים נוספים, סורוקה וכך הלאה

ניסים סספורטס:  בכל מרכז שיקום שקיים היום בבתי החולים במדינת ישראל יש לנו קשר ואנחנו נמצאים שם

ניסים סספורטס:       אחרי שאנחנו נמצאים שם אנחנו נותנים להם גם פנקסון קטן שבו יש אפשרות, בברקוד, לבן משפחה להיכנס לראות מה זה ספורט נכים, איזה ענפים קיימים בספורט נכים, איזה לקות מתאימה לספורט כזה או אחר, קצת מידע שבעתיד נוכל לפנות אליהם

ניסים סספורטס:  אנחנו גם עושים את זה לא באופן חד פעמי, אנחנו מגיעים לשם כל הזמן, חלק מהדברים אנחנו גם ממקמים פעילות קבועה, לדוגמה בבית לוינשטיין יש לנו שולחן טניס שיורדים לשם הפצועים ומשחקים

סימון דוידסון: נראה לי, ואולי אני טועה, אבל מי שלא היה ספורטאי לפני הפציעה, יותר קשה לו נפשית להגיע לספורט נכון? לעשות את הצעד הזה

סימון דוידסון:  אם אתה היית ספורטאי כמו שרון היה שחיין היה לו יותר - - -     

ניסים סספורטס: נכון

אבי לחיאני: מי ששיחק כדורסל עם שני רגליים, לשים אותו על כיסא, בראש זה מאוד קשה לו

אבי לחיאני:  אני מכיר טניסאי שהיה פעיל, עבר תאונת דרכים, הושיבו אותו על הכיסא ומנטלית היה לו קשה, הוא רצה לקום כל הזמן וזה לא הצליח

סימון דוידסון: מוץ, אתה לפני שהתחלת עם אתלטיקה, היית ספורטאי?     

משה (מוץ) מטלון: כן, הייתי ספורטאי, שיחקתי כדורסל למרות גובהי, שיחקתי כדורסל בהפועל תל אביב

יוסף גולדברג: נראה לי שזה קצת לפני זה, כי כשאנחנו מגיעים לשם אז זה פחות משנה מי ספורטאי ומי לא, אנחנו נותנים איזושהי הזדמנות להתאוורר

יוסף גולדברג:  אתמול הייתי בבית לוינשטיין והיה מישהו ששבוע שעבר לא הצליח לפגוע בחץ וקשת בצהוב, הוא הגיע רק את הכחול, והוא חיכה כל השבוע שנגיע כי הוא רצה להוכיח לעצמו שהוא מגיע, והוא לא היה ספורטאי לפני, לא קשור לכלום, הוא פשוט רצה להוכיח לעצמו שהוא יכול לפגוע בצהוב שזו המטרה הקטנה, ואנחנו פשוט יוצרים איזשהו מצב שאנחנו לא בהכרח מחכים שיהיו צ'מפיונים אלא לאורר אותם, לעשות משהו כיפי, משהו שאולי יוביל, אבל טיפה קצת להשתחרר מהיום הקשה שהיה להם

ניסים סספורטס: זה מאוד שונה - - -     

משה (מוץ) מטלון: העין של המאמנים פה מאוד חשובה, המאמנים יודעים לזהות פוטנציאלים גם, למשל אני הייתי בחור בריא וחזק ועדנה מדליה האגדית, זיכרונה לברכה, זיהתה בי את היכולות הפיזיות בידיים ואמרה לי "אתה בא לעסוק בענף שעסקת", כך שגם למאמנים פה, שמסתובבים בבתי החולים יש את היכולת לזהות מי יכול פוטנציאלי

אבי לחיאני: גרשוני לא היה טניסאי אבל זיהו אצלו חוכמת משחק שפשוט הביאה אותו לאן שהיא הביאה אותו

סימון דוידסון: הוא לא היה טניסאי לפני זה?     

ד"ר רון בולוטין: הוא שיחק טניס אבל לא תחרותי

ד"ר רון בולוטין:  לא הישגי

יעקב בייננסון: לפני שבוע אנחנו - - -     

סימון דוידסון: רק תציג מי אתה, שידעו

יעקב בייננסון: אני יעקב בייננסון, מאמן נבחרת שחייה פראלימפית, אני גם רכז ספורט תחרותי בחיפה

יעקב בייננסון:  אני רוצה לספר סיפור: לפני שבוע אנחנו היינו בבית חולים שיבא, אני הופתעתי מאוד מכמות הפצועים, אני כל הזמן הולך לבתי חולים, ממבצע למבצע, ורואה כמה פצועים יש, עכשיו יש כל כך הרבה פצועים שבחיים לא ראיתי כמות כזו, ואנחנו כנבחרת השחייה, למרות שהיינו במחנה אימון בווינגייט, הגענו לבית חולים שיבא ועשינו פעילות משותפת בשביל לעודד את הפצועים כי בעצם אני חושב שהדבר הכי קטן שאנחנו יכולים לעשות היום, כנבחרת השחייה, כספורטאים, זה לתת לאלה שכל הזמן עומדים בחזית ומגינים עלינו ועושים עבודת קודש, לבוא ולעודד אותם

יעקב בייננסון:  אחד מהדברים שאני חושב שאנחנו יכולים לעשות כמאמנים, פשוט לתת לכל החבר'ה שנמצאים שם ופצועים היום איזושהי תקווה שאולי כן אני גם אוכל להיות כמו אחד מהספורטאים שבעצם אנחנו מגיעים - - -     

סימון דוידסון: אני רוצה רגע, ניסים, אני יכול להמשיך איתו? נחזור אחרי זה למצגת, אל תדאג, יש לנו זמן

סימון דוידסון:  אני הייתי מאמן, רק שתדעו אנחנו חברים הרבה מאוד שנים, אנחנו עשינו קורס מאמנים בכירים כשהתחלנו את דרכנו, היינו בהונגריה אפילו, אני זוכר

סימון דוידסון:  אני הגעתי עד להיות מאמן נבחרת ישראל בשחייה רגילה ויעקב בפראלימפי

סימון דוידסון:  עכשיו, זה עולם אחר הרי

סימון דוידסון:  אני כשאני מקבל שחיין זה אחרי שהוא עבר דרך של צעירים, עתודה, אשתו של רון גם כן הייתה מאמנת נבחרת הנוער של ישראל בשחייה

ד"ר רון בולוטין: ואימנה גם שחיינים פראלימפים, כולל אותי

סימון דוידסון: אז כשאני מאמן שחיין רגיל הוא מגיע אחרי דרך מסוימת, אתה הרי, אין את הדרך הזאת

סימון דוידסון:  זה לא אותו דבר, זאת אומרת זה לא ילד בן 6 שנמצא באיזושהי קבוצה, עובר בגיל 10 לקבוצה ויש את המדרגות האלה, אצלך אתה צריך לתפוס אותו, גם בגיל 15 אתה צריך לתפוס אותו, או בגיל 18 או בגיל 20

סימון דוידסון:  איך יוצרים שחיין בגיל כזה?     

יעקב בייננסון: קודם כול, איך אנחנו מחפשים אותם זה דבר ראשון, איך אנחנו מוצאים אותם? – משתדלים להכניס להם איזושהי תוכנית שיקום דרך הספורט

יעקב בייננסון:  כי ההורים, פה גם הפצועים שאנחנו מדברים היום על הפצועים, לא מעניין אותם הישגיות

יעקב בייננסון:  אני ראיתי הרבה נכים שבעצם לימדנו אותם לשחות

יעקב בייננסון:  אני 24 שנים בתחום ואחרי 24 שנים הם הפסיקו לעשות ספורט תחרותי אבל הם כל יום עדיין מגיעים לבריכה, הם כל יום שוחים

יעקב בייננסון:  אחת מהמטרות שלנו היום היא לקחת את כל החבר'ה, לא לספורט הישגי, אני לא מסתכל על ספורט הישגי, וכל הניסיון שלנו ללמד אותם לשחות כי זה הדבר היחיד שגם בגיל 70-80, כשהם יהיו נכים עוד יותר, הפעילות האירובית היחידה שהם יוכלו לעשות בלי לפגוע בבריאות שלהם זו שחייה, ואני חושב שזה אחד מהדברים העיקריים היום, איך שאני רואה את עצמי - - -     

סימון דוידסון: ועכשיו תעצור רגע, כי אני רוצה להתחבר לחבר הכנסת עטאונה שנמצא פה

סימון דוידסון:  חבר הכנסת עטאונה הוא מחורה, והוא יודע טוב מאוד מה עשינו גם בעזרתו בחורה

סימון דוידסון:  תקשיב טוב – הספורטאי היחידי במדינת ישראל, בכל המשלחת האולימפית אין ערבי אחד, אבל בפראלימפי הספורטאי שזכה ב– שלוש מדליות זהב?     

יוסף עטאונה: פעמיים

סימון דוידסון: שתי מדליות זהב, אילם, חירש, באחד הדרגות קושי הכי גדולות שיש

יעקב בייננסון: איאד שלבי

סימון דוידסון: איאד שלבי משפרעם, קיבלו אותו אחרי האולימפיאדה, אני לא ראיתי דבר כזה אצלו בשפרעם

סימון דוידסון:  אני ראיתי תמונות וסרטונים משם כאילו הוא באמת חזר מהדבר הכי גדול

משה (מוץ) מטלון: נבחרת הכדור-שער - - -      

יוסף עטאונה: זה מוכיח דבר אחד: שאין מגבלות

יוסף עטאונה:  אנחנו שמים לפעמים את המגבלות גם בין הספורטאים הרגילים, ודווקא אתה התייחסת לחורה, אני רוצה להתחבר לנושא דווקא עוד פעם מחורה, מחורה כנראה שכל הזמן יוצאים רק דברים טובים

יוסף עטאונה:  העוזר שלי באגף חינוך הוא בחור שבגיל 12 עבר תאונת דרכים ואיבד את שתי רגליו והוא על כיסא גלגלים, והוא המשיך למרות הכול, ועשה השלמת השכלה, וקלטתי אותו לעבודה, ולאורך שנים הוא גם הצטרף לקבוצת כדורגל של נכים בבאר שבע – חוסן באר שבע, וגם הצליח לגייס אנשים עם מוגבלויות בחברה הבדואית, והתחילו לעשות פעילות והוא גם הגיע עד הנבחרת והשתתף במשלחות

יוסף עטאונה:  וזה מוכיח שאם יש את האפשרות, המנטליות והחוזק, לא צריך להיות ספורטאי, גם אחרי שעברת דבר כזה

יוסף עטאונה:  אם יש את המסגרות התומכות שאנחנו יכולים לייצר אותם ולעזור ולתמוך, זה יכול לעזור ולכן אני גם מברך על הפעילות ועל היוזמה שלך לדיון הזה ועל הפעילות שגם הם עושים בתחום

סימון דוידסון: תודה רבה

סימון דוידסון:  יעקב חוזרים אליך, סליחה

יעקב בייננסון: אם חוזרים אליי אני חושב שאם אנחנו כבר מדברים על דגל מדינת ישראל שהוא מאוד חשוב באולימפיאדה, אני חושב שאנחנו מקבלים איזושהי מטרה מסוימת, בשבילי זו תהיה האולימפיאדה השישית, בעזרת השם, והיום אני מסתכל על דגל מדינת ישראל כמו שלעולם לא הסתכלתי, אני מלא מוטיבציה שהדגל יעלה וכל האולם יעמוד כשיתנגן ההמנון של מדינת ישראל

יעקב בייננסון:  אבל יש לנו המון קשיים כי אחרי ה-7 באוקטובר, אני לא רוצה להתלונן, אבל הרבה פעמים עשינו מחנות אימונים בחו"ל והיום הרבה מדינות פשוט מסרבות לקבל אותנו, ואלה שכן מעלות מחיר בגלל האבטחה, בגלל כל מיני דברים מסביב ופשוט זה הופך הכנה של כל הנבחרת לבלתי אפשרי

יעקב בייננסון:       אני לא צריך להגיד לך על כל המתקנים שיש לנו פה בארץ שהרבה פעמים אנחנו פשוט לא יכולים להתאמן, לפני שבועיים היינו בווינגייט ואני לא צריך לספר לך כמה אגודות מתאמנות שם ומתוך שבועיים אנחנו התאמנו בבריכה של 50 מטר אולי 3-4 אימונים שבעצם המטרה שלנו זו בריכה של 50 מטר ופה אני ממש מקווה שאתה תעזור לנו, ואם לא יהיו כספים אני לא רוצה להפיל את הכול, אבל - - -      

סימון דוידסון: רגע, אבל בית הלוחם בתל אביב זו לא בריכה של 50 מטר?     

יעקב בייננסון: זו בריכה של 50 מטר אבל אנחנו מחפשים בריכה של 50 מטר עם טמפרטורת מים של 26

יעקב בייננסון: 8 מעלות כמו שיש בווינגייט

יעקב בייננסון:  לצערי הרב בבית הלוחם בתל אביב, בגלל שיש הרבה נכים, הטמפרטורה הרבה יותר גבוהה ואתה לא יכול לעשות אימון הפוגות, אתה לא יכול לעשות שום דבר

יעקב בייננסון:  בריכה של 50 מטר קיימת אבל היא לצרכים שיקומיים

יעקב בייננסון:  ואז זה גם הכנות גובה שאנחנו צריכים לעשות, שעשינו את זה בארמניה וזה בגבול עם אירן, לך תדע מה יקרה, יש הרבה חששות וצריך לחפש מקומות אחרים שהם בעצם מגדילים מחירים אפילו פי 3 ממה שקיבלנו לפני שנתיים כשביקשנו את מחנות האימונים

יעקב בייננסון:  ראיתי

יעקב בייננסון:      ואתה זוכר שסידרת לי את פון טרומה, עכשיו הם בכלל מסרבים, לא מוכנים לשמוע על נבחרת ישראל, 4 פעמים פנינו אליהם ואין מענה ואי אפשר להאשים אותם כי הם אומרים שהם לא רוצים בעיות, לא רוצים שתגיעו, ומקומות שאנחנו כן יכולים להגיע זה פי 2 או פי 3 ממה שהיה אז יש כאן בעיות מאוד חמורות, אנחנו צריכים לפתור את זה כי אי אפשר להפיל את הכול על התאגדות הספורט לנכים או על המועדון שלנו שגם ככה בקשיים מאוד גדולים

סימון דוידסון: אוקי, תודה רבה יעקב, תודה על כל מה שאתה עושה

סימון דוידסון:  אני רוצה להעביר את זכות הדיבור עכשיו דווקא לספורטאים שלנו

סימון דוידסון:  רון תגיד אתה את הסדר

ד"ר רון בולוטין: טליה, טליה הצעירה

ד"ר רון בולוטין:  חשוב גם שתעדכני את חברי הכנסת מה שהיה בפייסבוק, כשהעלית דברים, חשוב שישמעו גם את הדברים האלה, כל הקשיים שאת עוברת

טליה אילת: קודם כול שלום לכולם, אני רוצה להגיד תודה רבה לוועד הפראלימפי ולהתאחדות הספורט, הם האבא והאמא שלי בספורט

טליה אילת:  שמי טליה אילת, אני בת 25, לפני 7 שנים נפצעתי

טליה אילת:  היום אני חותרת בקיאק 200 מטר ספרינט ארוך, באוגוסט האחרון קיבלתי את הכרטיס לאולימפיאדה, ואני רוצה קצת לדבר על הספורט ההישגי שלפני הפציעה

טליה אילת:       לפני הפציעה הייתי רקדנית הישגית, ואתם מכירים את זה שיש את הישורת האחרונה בתחרות או במדידה או באימון שאתם נלחמים עם הראש ועם הגוף שלכם, ואתם מנסים לצלוח ולא לוותר, וכשאתם מגיעים לקו הסיום יש תחושת סיפוק עילאית

טליה אילת:  וזה משהו שהיה חסר לי, זה היה חסר לי בעצמות

טליה אילת:  וכשהגעתי לחתירה, דרך לימור, באחד האימונים הראשונים הרגשתי את תחושת הסיפוק הזאת – והתחלתי לבכות

טליה אילת:  למה אני מספרת את זה? כי התחושה הזאת היא מטרה כלשהי ולמטרה הזאת יש כמה פרמטרים: זה בראבק, זה סכין בין השיניים, זה עוצמות, זה לא לראות בעיניים

טליה אילת:  והמטרות האלה מבחינתי זה ספורט הישגי וזה מה שאני מרגישה היום, זה הביטחון, זה העוצמות, זה הניצחון וזה מה שזה נותן לי

טליה אילת:  זו ההגדרה מבחינתי

טליה אילת:      מה שהיה באינסטגרם ובפייסבוק זה שלאה ארגנה בעצם לכל ספורטאי פראלימפי חטוף ליד, כי אנחנו יכולים לדבר בשמם, והרבה קיאקיסטים ממדינות ערב או - - -     

ניסים סספורטס: מוסלמיות

טליה אילת: בדיוק, הגיבו בצורה מאוד לא יפה

טליה אילת:  כמובן שעדכנתי את כולם וזה סודר ובדקו וזה טופל

טליה אילת:  אבל זו תחושה לא כיפית כי בסוף אני טסה לאליפות עולם, לאליפות אירופה, והן נמצאות לידי, וזו תחושה מפחידה, זו פעם ראשונה שבאמת הרגשתי פחד

סימון דוידסון: ספורטאיות רשמו?     

טליה אילת: ספורטאיות וגם ספורטאים

ניסים סספורטס: אנחנו דאגנו כהתאחדות, כוועד, לשלוח מכתבים – אולי מוץ ירחיב על זה – לכל מיני גופים בינלאומיים על כל משהו שנראה לנו לא תקין ולא הגיוני ולא לעבור עם זה לסדר היום

ניסים סספורטס:  יש גופים שקצת הגיבו, יש גופים שהתעלמו

ניסים סספורטס:  תודה טליה, אולי צפריר - - -     

סימון דוידסון: רגע אני רוצה להישאר עם טליה, בדבר הכי חשוב, את היית ספורטאית לפני? אמרת שהיית רקדנית, נכון? זה עולם אחר לגמרי קיאקים וריקוד

טליה אילת: היום אני רוקדת על המים

סימון דוידסון: בסדר, אני שמח

סימון דוידסון:  אבל אני רוצה שתסבירי לי איך קרה, איך הגעת בכלל לאימון הראשון על קיאק אחרי הפציעה? מאוד חשוב

טליה אילת: מה שקרה זה שכמובן לימור המדהימה חיברה אותי בעצם לקיאקים - - -     

ניסים סספורטס: לימור אחראית אצלנו על מציאה, איתור של ספורטאים

סימון דוידסון: איפה היא מצאה אותה? איך זה קרה?     

טליה אילת: שנייה, אני אספר את הסיפור

טליה אילת:  מה שקרה זה שלפני שהתחלתי את הקיאקים היה לי שלוש שנים של שיקום

טליה אילת:  בארץ, במקומות ציבוריים השיקום לא הספיק לי, אני הייתי ספורטאית ואני רוצה שיתייחסו אליי כספורטאית ולעשות אימונים כל היום

טליה אילת:  ההורים שלי מצאו מקום באיטליה שזה שיקום מיוחד, הלכתי לשם והשתקמתי

טליה אילת:  שמיים וארץ

טליה אילת:  הבאנו את השיקום הזה לארץ וכשהתחלנו לחפש פיזיותרפיסטים היה פיזיותרפיסט במרכז חתירה, כשהגעתי למרכז חתירה – התאהבתי

טליה אילת:  בום

לנה אילת: בזכותי היא הגיעה למרכז חתירה

סימון דוידסון: מי המאמן שקיבל אותך?     

טליה אילת: ויטלי קוראים לו

סימון דוידסון: והוא עדיין מאמן אותך?     

טליה אילת: הוא המאמן הכי טוב בעולם, כן

סימון דוידסון: אז תמיד צריך לציין את המאמן, תמיד

סימון דוידסון:  המאמן זה הדבר הכי חשוב

סימון דוידסון:  תודה רבה לך

ניסים סספורטס: תודה טליה

ניסים סספורטס:  צפריר, כמו שהזכרנו מקודם במרכזי השיקום, בשיבא יש מרכז שיקום מאוד פעיל, גדול, ושם התחלנו גם פרויקט ספציפי שצפריר מוביל אותו

ניסים סספורטס:  אולי קצת על עצמך ואז על הפרויקט קצת

צפריר חקלאי: אוקי, בוקר טוב

צפריר חקלאי:  יום באמת קשה, וחודשים באמת קשים

צפריר חקלאי:  אני צפריר חקלאי, בשנת 2000 נפצעתי בתאונת אופניים תוך כדי עבודה בהייטק, הייתי בן 30

צפריר חקלאי:  מוץ חשף אותי לאופני ידיים ומאז אני רוכב באופני ידיים, לא כספורטאי פראלימפי, אלא כשיקום, כמשהו שיקומי

צפריר חקלאי:  אותי שיקמו שני דברים: ספורט, אופניים

צפריר חקלאי:  למרות שאני לא ספורטאי פראלימפי השתתפתי במרתונים בכל העולם, גם בארץ דרך אגב, זה הזמן לבקש שישלבו אותנו שם במרתון טבריה ותל אביב, נותנים לנו רק חצי מרתון

סימון דוידסון: למה?     

צפריר חקלאי: טוענים שיש ספורטאים שאולי לא מחודדים כל כך ויכולים לפגוע ברצים, זה רק עניין של כסף, לתחום אותנו

צפריר חקלאי:  אפשר גם להביא ספורטאים פראלימפים מכל העולם שישמחו לבוא לפה, לרכב איתנו

צפריר חקלאי:  לעצם העניין, אני עוסק בהייטק, אני עוזר לסטרטאפים אמריקאים, בעיקר בארץ, שנים וגם יזם חברתי

צפריר חקלאי:  אני בהתנדבות מלאה, בשיתוף עם איגוד נכי צה"ל, הועד הפראלימפי וההתאחדות לספורט נכים הקמו פיילוט למעשה שממשיך את המיזם שלימור מובילה בבתי החולים השיקומיים ובגלל שאופניים זה בעצם אמצעי תחבורה, עזבו ספורט, אופניים זה תחבורה, יש אנשים שנוסעים באופניים, בעולם במיוחד

צפריר חקלאי:  אני תושב תל אביב, תל אביב מלאה בשבילי אופניים, אנחנו לא משתמשים ברכבים כל כך כבר בתוך תל אביב

צפריר חקלאי:      אז קודם כול הבאנו להם אופניים למרכזי השיקום, התחלנו לבדוק את זה בתל השומר, אני רוצה להגיד לכם שיש דרישה מטורפת מכל בתי החולים, אני יכול להשמיע לכם הודעה מאתמול של מנהלת השיקום, בגלל זה מוץ ואני מפה נוסעים לשיקום החדש בהדסה הר הצופים, כי היא ביקשה, היא דיברה איתי ביום שישי דרך איזה קשר שיש לי, היא אמרה שהיו אירועי חשיפה

צפריר חקלאי:  אבל אני מתחבר לדברים של טליה, של למה בעצם היא נסעה לאיטליה, למה בעצם היא רצתה לעשות שיקום במקום אחר? – כי בהודעה של אותה מנהלת שיקום היא אמרה שב-14:00 אין להם מה לעשות שם

צפריר חקלאי:  עושים שעה פיזיותרפיה; שעה ריפוי בעיסוק; בריכה למי שיכול להיכנס כבר, למי שכשיר, ולא כולם; חדר כושר; ובערך ב-14:00 נגמר

צפריר חקלאי:      והיום זאת לא דוגמא, כי במרכזי השיקום יש פיצוץ של אנשים, מתנדבים, אבל זה ייגמר מתישהו והם יישארו עם עצמם, ובני המשפחות והחברים עובדים, יכולים לבוא בערב, אז יש להם שעות מתות

צפריר חקלאי:  ואנחנו למעשה הרמנו מיזם של אופני ידיים שאנחנו הגענו כרגע עם רולרים, מוץ הזכיר את אלישע מידן שהוא כבר רוכב אצלנו חודשיים, והוא לחץ עלינו שנביא לו אופני ידיים למרפסת, ונכון ליום ראשון הבאנו לו אופני ידיים, עשינו לו הדרכה והוא התחיל לרכוב

צפריר חקלאי:  יש דרישה בבני ציון שנבוא, ובהדסה ובאיכילוב אנחנו נתחיל

סימון דוידסון: תסביר לי איפה הבעיה אבל, איפה הקושי? העלות של האופניים?     

צפריר חקלאי: קודם כול אופניים, אופני ידיים מתחילים ב-30 אלף שקל, עכשיו זה לא רק האופניים, צריך מאמנים

צפריר חקלאי:  אני יכול לעזור מהניסיון שלי אבל אני לא יכול להושיב בן אדם כמוני על אופניים ולכוון לו את הרגליים והכידון והכיסא, צריך התאמה כמו בכל סוג ספורט, אבל פה צריך התאמה מיוחדת, צריך להוביל את זה

ניסים סספורטס: מעטפת

ניסים סספורטס:  לכל אחד צריך מעטפת שלמה

צפריר חקלאי: צריך מתנדבים

צפריר חקלאי:  אני יכול לעדכן אתכם שאתמול בגלל קשר אישי שלנו, אתמול בערב קיימתי שיחה עם נשיא ווינגייט - לוינסקי, פרופסור רוני לידור, ביקשתי ממנו עזרה כי למעשה ראיתי שהמתנדבים, ואני מכיר את זה כי הקמתי מיזם חברתי בשיבא לפני 15 שנה

סימון דוידסון: למה שלא יעשו סטאז' הסטודנטים?     

צפריר חקלאי: זה בדיוק מה שביקשתי כי ראיתי שהמתנדבים, הכוח שלהם דועך מן הסתם, גם אני - - -     

סימון דוידסון: אתה צריך לדבר גם, לדעתי, עם בית ספר למאמנים, לא רק עם ווינגייט

צפריר חקלאי: אז מה שקורה כרגע, שבגלל המלחמה פטרו אותם מההתנדבות וכל אחד שבתחילת המלחמה עשה משהו - - -      

סימון דוידסון: בדיוק הפוך צריך להיות

צפריר חקלאי: זה המצב

צפריר חקלאי:  יש לנו קשר אישי אליו, הוא הבטיח לעשות הכל, הוא בעצמו ספורטאי, לעשות הכל כדי לעזור לנו, כדי לתת לנו סטודנטים שזו תהיה מחויבות בשבילם ואז ככה נוכל להרים את המיזם בשאר בתי החולים

צפריר חקלאי:  לדוגמא בירושלים היום אנחנו הולכים, כבר יצרנו קשר עם בית הלוחם בירושלים, אנחנו במרכז אנחנו יכולים להפעיל את שיבא וזה גם נהיה קשה

צפריר חקלאי:       לפני יומיים בא פרופסור זליג שהיה מנהל השיקום שם, הוא ראה שיש אנשים שכבר רוכבים כל שבוע וזה בסידור עבודה; אמר לי, שאל, למה אתם לא באים יותר מפעם בשבוע? אמרתי לו זה בקטע התנדבותי כרגע, אני מנסה לעשות את זה בצורה יותר רצינית אבל גם אני צריך משאבים

צפריר חקלאי:  אז באמת ארגון נכי צה"ל בעזרה גדולה של מוץ נתן לנו את הכסף לפיילוט, אבל הכסף נגמר כבר וכדי להרים את זה בשאר מרכזי השיקום אני צריך את העזרה הזו

סימון דוידסון: אוקי, תודה רבה

סימון דוידסון:  אנחנו נעבור לראובן, רון?     

ד"ר רון בולוטין: כן

ראובן מגנאג'י: בוקר טוב, שמי ראובן

ראובן מגנאג'י:  אני נפצעתי במבצע חומת מגן בשנת 2002

ראובן מגנאג'י:  לי יש סלוגן יותר טוב, אני הייתי מג'נין לבייג'ין

ראובן מגנאג'י:  אז נפגעתי באירוע רב נפגעים, 13 חברים שלי שנהרגו מהמחלקה והפלוגה

ראובן מגנאג'י:  ואני רוצה לחזור אולי לשאלה שלך איך הגעתי בכלל לספורט, אני בן אדם שלא עסק בספורט מעולם בחיי עד אז

ראובן מגנאג'י:       הייתי מהנדס תעשייה וניהול בהשכלתי, הייתי כבר אבא ל-3 ילדים ואיכשהו ניסיתי למצוא אפיק לחזור בחזרה לחיים

ראובן מגנאג'י:  אני חושב שהפציעה המרכזית הייתה יותר מפציעה פיזית; פציעה מנטלית

ראובן מגנאג'י:  וכמו שצפריר אמר, בסופו של דבר המלחמה הזאת תעבור ומרכזי השיקום פתאום יתרוקנו ממשלחות ואנשים, ואנחנו נמצא את עצמנו מתעסקים בנושאים היותר חמים פה בארץ שכבר לא מעניינים

ראובן מגנאג'י:  ואני חושב שזה הזמן באמת שלנו לפעול ולהכין את השטח ליום שאחרי, כי בסופו של דבר אני מוצא את עצמי אחרי שנתיים מנסה איכשהו לבנות סדר יום, לצאת מבית שיש שם ילדים שלא יראו שאבא נמצא במיטה כל היום, והוא קם בבוקר וחוזר אחר הצוהריים

ראובן מגנאג'י:  דברים בסיסיים, אנחנו לא מדברים פה על אלופי עולם או מדליסטים, אנחנו מדברים על אנשים שצריכים ללכת צעד ועוד צעד וצריכים להתמודד, והסביבה והחברה שלהם, המשפחות, הילדים, כל מי שהכיר אותם בתור משהו מסוים פתאום צריך להתמודד עם משהו אחר לחלוטין, עם מישהו שחזר מעולם אחר ואנשים מחפשים אפיקים בחזרה לחיים ואפיק מאוד מרכזי הוא אפיק הספורט

ראובן מגנאג'י:      אני כבן אדם שלא עסק בספורט מעולם, ניסיתי, טעמתי מזה, טעמתי משם, ניסיתי להבין בכלל מה מדבר אליי, מה לא מדבר אליי, ואיכשהו פתאום נשאבתי, כמו שטליה אומרת, הגעתי למרכז החתירה במרכז דניאל, ואיכשהו מצאתי את עצמי

ראובן מגנאג'י:  התחלתי בתור חוג של משהו לקום בשבילו בבוקר ומצאתי את עצמי עם משהו שממלא את כל היום שלי, משהו שמגדיר אותי, משהו שנותן לי משמעות

ראובן מגנאג'י:  זה הרבה פעמים יותר מתרופה או פסיכולוג, זה לעזור לעצמך לחזור בחזרה לחיים

ראובן מגנאג'י:  והיום מדברים פה על אלפי פצועים שעוד שנה-שנתיים יתחילו לחפש את עצמם בכל מיני מקומות, ואם לא יהיו את המקומות של לבוא ולקחת כי אין את הכסף כמו שאומרים עכשיו ואנחנו לא מוכנים – אז שוב נמצא את עצמנו לפני קבוצה מאוד גדולה של אנשים מאוד מתוסכלים ואנחנו יכולים לתת להם את האפיק הזה, את השביל הזה, את היד המושטת הזאת של רק תבואו ותנסו

ראובן מגנאג'י:  זה מה שאנחנו עכשיו מנסים להבין וללמוד

ראובן מגנאג'י:      אני לא יודע כמה אנשים שנמצאים במרכזי שיקום היום באמת פנויים נפשית או רגשית לבוא ולהתחיל תהליך, אבל הם כן יכולים לזכור שמישהו בא ומישהו היה שם ואפילו המשפחות שלהם ובמעגלים היותר גדולים לבוא ולהגיד שיש את הפתרונות האלה, תציעו

ראובן מגנאג'י:  עכשיו אנשים פתאום נתפסים, חלק יישארו באמת וימצאו שם את הספורט כמשהו שיקומי וחלק ימצאו שהם מאוד טובים במה שהם עושים ויכלו להמציא את עצמם מחדש, ומהלימון הזה יעשו לימונדה ומדינת ישראל תצא נשכרת גם מזה

ראובן מגנאג'י:  אז אני חושב שאנחנו ממש דוגמאות חיות לאיך הספורט באמת יכול לתת לנו תקווה ביום שאחרי או אופק

ראובן מגנאג'י:  אני מודה לכם שבכלל התכנסתם

סימון דוידסון: זו רק ההתחלה, ראובן

סימון דוידסון:  מוץ מכיר את זה מצוין

סימון דוידסון:  פה צריך לבנות דבר אחרי דבר, מודעות, הבנה, דיונים מהירים, ועדת כספים, צריך לבנות את זה

סימון דוידסון:  אבל בסוף, אם לא עוזבים את זה, מצליחים כי אין אחד בבניין הזה שלא יבין את החשיבות של זה

משה (מוץ) מטלון: שדולה

סימון דוידסון: אנחנו דיברנו על זה, אנחנו נקים שדולה, אנחנו נעשה דברים

סימון דוידסון:  שמוליק

שמוליק דניאל: קודם כול אני רוצה להגיד שלי באופן אישי כיף וטוב לראות שיש מי שבבית הנבחרים הישראלי הנושא הזה של ספורט בכלל, פראלימפי בפרט, בוער בקרבו

שמוליק דניאל:  וכן מנסה לקדם, כי בסופו של דבר אנחנו הספורטאים עובדים על בסיס יום-יומי מאוד קשה, ובסוף הפידבק הזה הוא מאוד חיובי עבורנו

שמוליק דניאל:       אז אני שמוליק דניאל, אני נפצעתי בשנת 2005 בהר דב במהלך פעילות מבצעית

שמוליק דניאל:  נפצעתי באורח קשה, ולמעשה החשיפה או הנגיעה הראשונה שלי בספורט הפראלימפי קרתה עוד כשהייתי מאושפז במחלקת השיקום בתל השומר

שמוליק דניאל:  הגעתי לתל הלוחם תל אביב וכמו שראובן אמר נחשפתי, טעמתי - - -      

סימון דוידסון: אני רוצה רגע, מאוד חשוב לי להתמקד, ואם אני נכנס יותר מדי לפרטיות תעצור אותי

סימון דוידסון:  אתה נפצעת קשה, אתה נמצא בבית חולים

סימון דוידסון:  לפני שנפצעת היית ספורטאי לפני הצבא?     

שמוליק דניאל: אני לא הייתי ספורטאי מקצועי, אבל אני מגדיר את עצמי ספורטאי בנשמה

שמוליק דניאל:  זאת אומרת, מאז שאני זוכר את עצמי הספורט - - -      

סימון דוידסון: לא היית בענף מסוים, ממוקד

שמוליק דניאל: לא הייתי בענף מסוים, אבל הייתי מהילדים האלה שרצים הכי מהר וקופצים הכי גבוה, וגם השירות הצבאי שלי, בסופו של דבר, הוא שירות צבאי שכרוך במאמץ פיזי קיצוני

סימון דוידסון: הבנתי

סימון דוידסון:  אתה בבית חולים, אתה פצוע קשה, אתה עובר אחרי זה לשיקום נכון?     

שמוליק דניאל: נכון

סימון דוידסון: עברת לשיקום

סימון דוידסון:  בשיקום כשהגעת, כבר שם הסבירו לך לאן אתה יכול להגיע מבחינת ספורט?     

שמוליק דניאל: אז בתקופה כשאני נפצעתי הנושא הזה היה, אפשר להגיד, פחות ממוסד

שמוליק דניאל:  גם לא נפצעתי באיזשהו מערכה, קרב או סבב; אלא, מה שנקרא, בשגרה

שמוליק דניאל:  וכן הגיעו חבר'ה מארגון נכי צה"ל והיה לי איזושהי קליקה עם בחור שהוא בעצמו היה ספורטאי פראלימפי, מתנדב פרטי אפשר להגיד, שפשוט בא יום אחד ולקח אותי עם הרכב הפרטי שלו לבית הלוחם בתל אביב, כמובן בתיאום עם אגף הספורט שם וראיתי את המקום פעם ראשונה ושם התאהבתי במחבט הטניס

שמוליק דניאל:       אני רוב השנים הייתי בענף הטניס, וב-8-9 שנים האחרונות אני בענף החתירה

שמוליק דניאל:  עוד 7 חודשים בפריז, אולימפיאדה שנייה

שמוליק דניאל:  ואני יכול להגיד שבסיפור-חיים הפרטי שלי, אין לי ספק שהספורט היה מוטיב מרכזי בשיקום, בחזרה לחיים

שמוליק דניאל:  זאת אומרת, ממצב של לוחם ביחידה מובחרת אני הפכתי להיות סיעודי לגמרי, לא הייתי מסוגל לעשות כלום בכוחות עצמי, הייתי צריך שיהיו אנשים ומסביבי ולאט לאט גם תוך כדי השיקום אבל גם תוך כדי העיסוק בספורט, חלק לא מבוטל מהיכולות הפיזיות שאיבדתי כן חזרו

שמוליק דניאל:  ומעבר ליכולות הפיזיות, בסוף אני חושב שיש פה איזה ארגז כלים מנטלי שהספורט בא ונתן

שמוליק דניאל:       ובסופו של דבר, יכולים לספר את זה גם החבר'ה האחרים שנפצעו וחוו את זה: הפציעה או הנכות, אנחנו פוגשים אותה כמעט בכל נקודה בחיים, אם זה באוניברסיטה, אם זה אחרי זה בהמשך בזוגיות, בשוק העבודה

שמוליק דניאל:  כמעט בכל מקום שאנחנו נמצאים בו זה בא ופוגש אותנו ובסוף

שמוליק דניאל:  אני יכול להגיד שוב, מהסיפור שלי, שהספורט נתן לי לא מעט כלים להתמודדות עם אותם מצבים

סימון דוידסון: כמה זה היה קשה בהתחלה לעשות ספורט?     

שמוליק דניאל: זה לא היה פשוט בכלל

שמוליק דניאל:  זאת אומרת, יש פה גם איזשהו שינוי פאזה של רגע, אני כל החיים שלי רגיל להיות על הרגליים

שמוליק דניאל:  ראובן דיבר על זה, איך הסביבה מכירה אותי, החזק, זה שתמיד קדימה ופתאום צריך לשבת על כיסא גלגלים

שמוליק דניאל:  ומה זה כיסא גלגלים עבור בחור בן 20 וקצת שלא הכיר את העולם הזה

שמוליק דניאל:  אז היה פה איזשהו מעבר לא פשוט, אבל בסופו של דבר האהבה לספורט, אצלי, גברה על התחושה של הבושה או הקושי שזה נראה מהצד

שמוליק דניאל:       ויש פה נושא שהעלית בתחילת הדיון, דיברתם על היום שאחרי, ואני חושב שהיום שאחרי כבר כאן

שמוליק דניאל:  אנחנו כבר שלושה וחצי חודשים בתוך המלחמה הקשה הזו, יש מאות פצועים שעדיין שוכבים בבתי החולים אבל יש כאלה שכבר שוחררו לבית זאת אומרת שעבורם היום שאחרי כבר כאן ולכן אני חושב שטרמינולוגית צריך לשנות את זה, אנחנו לא ביום שאחרי

שמוליק דניאל:       נקודה נוספת שהייתי רוצה להעביר דרכך למקבלי ההחלטות זה שבסופו של דבר, מעבר להיבט הערכי, לי יש תחושה כאזרח המדינה שלפעמים מסתכלים צעד אחד קדימה ולא עשרה צעדים קדימה

שמוליק דניאל:  וקיצוץ בטווח זמן הקרוב אני חושב שהוא עלול לעלות הרבה יותר אם אנחנו מסתכלים כמה שנים קדימה

שמוליק דניאל:  זה מאוד מתחבר לי למה שראובן אמר, שבסופו של דבר בן אדם שנפצע פתאום יש לו למה לקום בבוקר

שמוליק דניאל:  אנחנו לא מדברים רק על ספורט הישגי אלא על ספורט בכלל, שיש איזשהו כלי שעוזר להוציא את הפצוע, את הנכה, מתוך המעגל השלילי שהוא חי בו שמבחינתו חרב עליו עכשיו עולמו והוא לא רואה את האופק, הוא לא רואה שום דבר חיובי

שמוליק דניאל:  והספורט לא רק שהוא עוזר להוציא, הוא גם מזין איזשהו מעגל קסמים חיובי

שמוליק דניאל:  ובסופו של דבר, אדם ששוקע, לא נעים להגיד, אבל הוא עולה יותר, אם זה טיפולים נפשיים, טיפולים בריאותיים כאלה ואחרים

שמוליק דניאל:  ולכן גם המחשבה צריכה להסתכל כמה וכמה צעדים קדימה ולא כאן ועכשיו בוא נחתוך עכשיו X מיליוני שקלים מתקציב כזה או אחר

סימון דוידסון: עמית, אני שמח שאתה פה

סימון דוידסון:  היו חברי כנסת שנכנסו ויצאו, אבל אני אסביר לך על מה אנחנו דנים היום, ואתה בקואליציה ואני אצטרך פה שותפים

סימון דוידסון:  אנחנו נמצאים ביום שאחרי לגבי הרבה מאוד פצועים במדינת ישראל, אלפים, 45% מהם קטועי גפיים

סימון דוידסון:  נמצאים פה כל ראשי התאחדויות הנכים במדינת הישראל, מהפראולימפי, התאחדות הנכים, מאמנים, ספורטאים אולימפיים שסיפרו את סיפור החיים שלהם יום אחרי הפציעה כמה הספורט עשה בשבילם ועזר להם

סימון דוידסון:       הולך להיות גם קיצוץ בהכנות האולימפיות, גם בפראלימפי והאולימפי, ואני אצטרך עזרה גם בוועדת כספים וגם בכנסת לגבי מודעות, שיש דברים שאסור לגעת בהם

סימון דוידסון:  אם יש דבר שרק צריך לחזק אותו זה הנושא של טיפול בפצועי מדינת ישראל

סימון דוידסון:  הספורט יש לו כלי שמחזיר אנשים לשפיות, לא בשביל המדליה האולימפית; בשביל להבין שיש ערך ליום-יום שהוא חי, שהוא קם בבוקר ומה הוא עושה באותו יום ולמחרת היום

סימון דוידסון:  נמצא פה יושב ראש הועד הפראלימפי, רון, עוד מעט יספר את הסיפור, הוא האחרון שלא סיפר את סיפור החיים שלו, אז חשוב - - -     

עמית הלוי: השאלה היא מה הפערים, כי בזמנו דווקא התקציב הזה גדל לאורך השנים בצורה די משמעותית

סימון דוידסון: אז הכל אנחנו נכין והכל יהיה מסודר אבל חשוב שהמודעות והחשיבות של זה תהיה בכנסת ישראל

סימון דוידסון:  מוץ ביקשת להגיד משהו?     

משה (מוץ) מטלון: כן, ברשותך לפני שאתה מסכם את הדיון

משה (מוץ) מטלון:  שמעת פה את הספורטאים, שמעת פה את המאמן, שמעת אותנו

משה (מוץ) מטלון:  יש לך משימה, לקחת על עצמך משימה, אדוני היושב-ראש, לא פשוטה, אבל היא בשני מישורים: א' זה המודעות, בזמני כשהייתי חבר כנסת הבאתי הנה ביום הכנסת ענפי ספורט, כולל אופני ידיים שחברי הכנסת רכבו כאן וב' הנושא התקציבי שדיברנו עליו וכמו שאמרתי לך גם היה סיכום עם השר ואני מאמין שהוא יעמוד בסיכום הזה

עמית הלוי: תגיד לי, מוץ, התקציבים זה פר קפיטה או פר – נגיד יש תקציבים הרי של תחרות, יש תקציבים של מדליות, מענקים וכל זה

עמית הלוי:  אבל יש, כי באמת מה שאמר פה חבר הכנסת דוידסון הרי מדובר על 5,000, יותר כבר

משה (מוץ) מטלון: שני דברים: לשאלתך הפראלימפי זה ההכנות למשחקים האולימפיים בפריז, שזה גם מתוקצב וכך האלה ויש את הפרויקט שאנחנו דיברנו עליו עם הפצועים החדשים שאנחנו פוקדים את מרכזי השיקום ומביאים היום את הספורט לנכים עצמם

משה (מוץ) מטלון:  זאת אומרת, נכה ששוכב היום בבית חולים, הוא כבר מקבל את ענפי הספורט, עם המאמנים, עם הספורטאים, עם ספורטאים פראלימפים, מציגים לו, מראים לו - - -     

עמית הלוי: כלומר התקצוב של ההתאחדות זה פר קפיטה נכון? הבנתי אז באופן כללי זה אמור לגדול באופן טבעי

סימון דוידסון: לא יש פה הכנות אולימפיות, זה משהו אחר

ניסים סספורטס: אנחנו מקבלים תקציב קבוע, 1

ניסים סספורטס: 7% זה היה בזמנו בטוטו

ניסים סספורטס:  לקחו מתוך זה סכום מסוים בגלל שכמות הספורטאים אצלנו היא כמות קטנה יותר מהספורט האולימפי, אבל הצרכים הם גדולים יותר בהרבה מקומות לכן התקציב אצלנו הוא תקציב קבוע, לא פר קפיטה

ניסים סספורטס:  אנחנו גם שני ארגונים, הועד הפראלימפי והתאחדות ספורט נכים

ניסים סספורטס:  הועד הפראלימפי צריך תקציבים כדי לתת מלגות לספורטאים, היא קמה כל בוקר, מתאמנת, הולכת לנוח, הולכת לחדר כושר, חוזרת בערב, זה העבודה שלה

ניסים סספורטס:  ולכן כדי לייצג את המדינה היא צריכה להיות בפול טיים גמישות ואפשרות ללכת ולהתאמן

סימון דוידסון: אני קודם כל רוצה לברך, חבר הכנסת יוסי טייב, יושב ראש ועדת החינוך, נכנס

סימון דוידסון:  אני שמח שהוא הגיע לשלב הסיום

סימון דוידסון:       לפני שאנחנו נסיים אני רוצה שרון בולוטין המנהל המקצועי יספר בכמה מילים, על הסיפור האישי שלך ומה הספורט עשה לך

סימון דוידסון:  ואנחנו נסיים את הדיון בכמה בקשות מהמשרדים

ד"ר רון בולוטין: אוקי

ד"ר רון בולוטין:  אז כפי שאמרתי אני נפצעתי ב-1975, קטוע רגל, הייתי פוגע קשה מאוד בשתי העיניים, שירתי בסיירת שקד

ד"ר רון בולוטין:  הספורט בשבילי, זה שינה את החיים, זה היה כלי מאוד משמעותי בשיקום שלי כמו שהספורטאים היותר צעירים היום סיפרו מה עבר עליהם, תהליך די דומה, למרות שאני הייתי ספורטאי לפני הפציעה, זה גם היה חלק חשוב בחיים שלי

ד"ר רון בולוטין:  זה החזיר את הביטחון העצמי, הדימוי העצמי, ביום שאתה פתאום מתמודד עם גוף פגוע, הספורט הוא כלי אדיר מכל בחינות, הגופנית, הנפשית והחברתית

ד"ר רון בולוטין:  והיום כשאני כבר בן 67 זה גם באיכות חיים היום יומית, מהמיומנויות הבסיסיות ועד לאיכות חיים אחרת שאני יכול להשוות לאנשים ללא מגבלה בגיל שלי

ד"ר רון בולוטין:  אין ספק שהספורט הוא כלי מדהים

ד"ר רון בולוטין:       אני רוצה רק במשפט אחד את ההקשר ההיסטורי, כי אני חושב שחשוב לדעת איך הספורט הפראלימפי קשור לשיקום

ד"ר רון בולוטין:  אז הרבה אנשים מכירים את הספורט האולימפי שצמח מאיזה חזון של הברון פייר דה קוברטן שחידש את המשחקים האולימפיים שהיו באתונה

ד"ר רון בולוטין:  לא רבים יודעים שהספורט הפראלימפי בעצם התחיל כחזון של פרופסור יהודי בשם לודוויג גוטמן, ניצול שואה שברח עם המשפחה שלו מהנאצים בפולין, הגיע לבריטניה, ניהל שם בית חולים שיקומי בסטוק מנדוויל ליד לונדון, והוא הראשון ובעצם הוא שינה את תפיסת העולם השיקומית שקיימת עד היום שזה מה שדיברנו היום, להכניס את הספורט ככלי שיקומי בבית חולים

ד"ר רון בולוטין:  הגיעו לשם הרבה מאוד נפגעי חוט שדרה בריטיים לבית החולים הזה

ד"ר רון בולוטין:  עד אז היו משכיבים אותם, את הפצועים האלה

ד"ר רון בולוטין:  הוא הראשון שהבין את המשמעות של הספורט לשיקום ובעצם זה מה שאנחנו מדברים היום

ד"ר רון בולוטין:  על הספורט ככלי ראשון במעלה בשיקום הגופני, הנפשי והחברתי של הפצועים ובשביל זה אנחנו פה היום

ד"ר רון בולוטין:  תודה רבה לך סימון

סימון דוידסון: תודה רבה

סימון דוידסון:  אני רוצה לסכם, קודם כול להודות לכל מי שהגיע לדיון החשוב הזה

סימון דוידסון:  זה דיון ראשון שאנחנו מעלים את המודעות של הנושא הזה

סימון דוידסון:  כמו שאמרת שמוליק, אנחנו כבר ביום שאחרי

סימון דוידסון:  יש אלפי פצועים במדינת ישראל לצערנו, מ-7 באוקטובר, רבים מהם כבר עזבו את מרכזי השיקום

סימון דוידסון:  לרבים מהם לא הצלחנו להגיע ולהציג להם את העולם של יום שאחרי בנושא הספורט

סימון דוידסון:       אני רואה חשיבות בלתי רגילה ויוצאת דופן בשיקום הפצועים דרך הספורט

סימון דוידסון:  יש מאות דוגמאות ואלפים במדינת ישראל מה הספורט עשה עבורם, הספורט יכול להיות חבל ההצלה של אדם שנפצע, לא רק אלה שהיו ספורטאים לפני, לכל אחד, ועלינו כמדינה קודם כל לתת להם את האפשרות להיות ספורטאים

סימון דוידסון:  לא כולם יהיו אלופים אולימפיים

סימון דוידסון:  לא כולם יתאמנו אצל יעקב ויהיו אלופי המשחקים האולימפיים בשחייה, אז אנחנו צריכים להנגיש להם את זה

סימון דוידסון:      יש כמה גופים שאני רוצה לפנות אליהם: א' יוסי, משרד הספורט שוב, לא הגיע

סימון דוידסון:  לא הגיע לדיון הזה

עמית הלוי: מה זה? לא הגיע?     

יוסף טייב: למה לא נעלת את הדיון? אתה יודע איך אני נוהג: לא מגיעים – סוגר את הדיון

סימון דוידסון: התקשרו אליי דקה לפני

סימון דוידסון:  אני רואה את זה כפגיעה, אני לא מדבר בי באופן אישי; בכם, וזה היה חשוב שהוא ישמע אתכם, אנחנו נעביר את כל המידע

סימון דוידסון:       אני קורא לשר הספורט ולמשרד הספורט לא לפגוע תקציבית בהכנות האולימפיות של הנבחרת הפראולימפיות והנבחרת האולימפית

סימון דוידסון:  עמית ויוסי, האולימפיאדה הקרובה, אין חשובה מהאולימפיאדה הזאת, לראות את דגל ישראל מונף על הפודיום ולהראות את החוזק של מדינת ישראל, אנחנו יודעים כמה זה חשוב לעוצמה של המדינה, לגאווה שלנו ולרצון שלנו לעם ולעולם כולו שגם בספורט, אנחנו היהודים, הערבים, הישראלים בפסגת העולם ואתם יודעים מה זה עושה לעם שלנו

סימון דוידסון:       אני רוצה לפנות למכון ווינגייט, שאני מאוד מחובר למכון, אבל יש דבר שצריך להבין, מכון ווינגייט הולאם על ידי מדינת ישראל, הוא שייך למדינת ישראל, הוא שייך למשרד הספורט

סימון דוידסון:  לא ייתכן שלספורטאים אולימפיים ופראלימפים לא תהיה את האפשרות לבצע אימונים לקראת המשחקים האולימפיים, זה דבר שהוא פסול גדול מאוד

סימון דוידסון:  אתם צריכים לקבל, אתה יודע מה יעקב, לפני כולם אפשרות להתאמן במכון ווינגיט, לפני כולם

סימון דוידסון:  לגבי המרתונים, גם תל אביב, גם ירושלים, גם טבריה - - -     

עמית הלוי: רגע, זו תשובה עקרונית שלהם? מכון ווינגיט אומר הם לא יתאמנו, כי?      

סימון דוידסון: לא, אני אסביר לך מה קורה

סימון דוידסון:  במכון ווינגייט יש שלוש בריכות

סימון דוידסון:  בריכה אחת זה למנויים ששוחים על הגב לאט לאט; בריכה שנייה זה לספורטאים תחרותיים; והבריכה השלישית פירקו את הגג ולא תיקנו אותו והבריכה סגורה

סימון דוידסון:  מכון ווינגייט

סימון דוידסון:  לכן אני קורא למכון ווינגייט א' לתקן את הגג כדי שהספורטאים יוכלו להתאמן, יש אלפי ספורטאים שלא יכולים להגיע להתאמן בווינגייט, המכון היחידי, בגלל שאין גג

עמית הלוי: לא, אבל בבריכה שתיים, שקיימת כרגע, למה אי אפשר שיהיה לוח זמנים גם לפראלימפים?     

סימון דוידסון: אז בבריכה שתיים יש את איגוד השחייה; איגוד הטריאתלון; איגוד שחייה אומנותית; כדור מים, ואין מקום

עמית הלוי: בסדר לא משנה, מה שיש עכשיו, הם צריכים להיות חלק

עמית הלוי:  יהיה 20% אז 20% אבל מה זאת אומרת שהם בחוץ? אין דבר כזה

סימון דוידסון: נכון

סימון דוידסון:  אנחנו נפנה למנהלי המרתונים בתל אביב, ירושלים וטבריה כדי שאתם תהיו חלק מהנושא הזה, זה נושא חשוב

עמית הלוי: רגע לגבי מה שאמרת קודם סימון, זה חשוב רק בשביל הפרוטוקול: משרד הספורט, אני בהלם שלא הגיע

עמית הלוי:  הוא צריך לתת לך כיושב ראש ועדת המשנה הזאת מה ההיערכות שלו לגבי האלפים, ועשרות רבות בכל אופן, שהם, כמו שאמרת, קטועי גפיים ואחרים

עמית הלוי:  מה עכשיו משרד הספורט, ישב איתכם, מה ההיערכות שלו עכשיו לתקציב שאנחנו מאשרים עכשיו, וכבודו צריך להיות חלק מאישור התקציב הזה

עמית הלוי:  מה אנחנו נותנים היערכות לדבר שהסברת אותו ברהיטות רבה, לסיפור של השיקום של אותם מאות אנשים? סליחה, מה התקציב שהוא נותן?     

סימון דוידסון: אז משרד הספורט בשיקום הוא לא כל כך חלק

סימון דוידסון:  משרד הספורט זה הכנות אולימפיות

סימון דוידסון:  הכנות אולימפיות נפגעו משמעותית - - -      

עמית הלוי: לא, חוץ מהכנות אולימפיות, יש להם פה את כל ה- - -     

ניסים סספורטס: ההתאחדות מטפלת גם בנושאים של תשתיות, בנושאים של איתור, בנושא של בדיוק הדברים האלה

ניסים סספורטס:  זאת אומרת, זה לא בהכרח רק בנושא של ספורטאי הישג

עמית הלוי: בהגדלת קבוצות האימון, הגדלת המאמנים

ניסים סספורטס: בדיוק מה שהוא אומר, כן שווה שיחשבו על תקציב מסוים לאור מה שקרה כרגע, איך עוזרים בנושא הספורטיבי השיקומי, התחרותי, הבסיס

עמית הלוי: חד משמעית, אנחנו נתעקש על זה

סימון דוידסון: אין בעיה אז אנחנו נדרוש, יפה

סימון דוידסון:  תודה רבה עמית, נקודה חשובה

סימון דוידסון:  כולי תפילה שאנחנו לא נדבר יותר על פצועים במדינת ישראל, אבל לצערנו המצב הוא כזה שצריך לטפל בהם, ואנחנו כמדינה נעשה את הכול

סימון דוידסון:       תודה רבה לכולם, אני נועל את הישיבה