ועדת הבריאות, כנסת 25, פרוטוקול מספר 147, 2024-01-15 00:00

יונתן מישרקי: שלום לכולם

יונתן מישרקי:  אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת הבריאות הבוקר, שתעסוק בנושא הכרה בנפגעי נפש ממעגל שני – הצעה לדיון מהיר של חברי הכנסת קארין אלהרר, יוליה מלינובסקי וגלעד קריב

יונתן מישרקי:  כפי שאני נוהג לפתוח את ישיבות הוועדה, ברוך השם, לא התבשרנו על הותר לפרסום, אבל אני כן רוצה לפתוח דווקא בתפילה להשבת במהרה של כל החטופים הביתה בשלום

יונתן מישרקי:  ולפני דברי הפתיחה שלי אני תמיד נוהג לתת למשפחות החטופים שנמצאים איתנו

יונתן מישרקי:  אז אנחנו נפתח עם ענבל צח, בבקשה

ענבל צח: בוקר טוב, אני ענבל, בת דודה של טל שוהם, שנחטף מבארי יחד עם אשתו, עדי, הילדים נווה ויהל, האמא של עדי – שושן, דודה שרון ובת דודה נועם

ענבל צח:  בסך הכול, ממשפחתנו יש 7 חטופים, 3 שנרצחו

ענבל צח:  אנחנו ביום ה-101

ענבל צח:  אז קודם כול, אני רוצה לשאול איפה חברי הבית הזה היו אתמול ומדוע לא הצטרפו אלינו לעצרת בת 24 שעות

ענבל צח:  היו מעט מאוד אנשים מתוך הבית הזה שבאו לתמוך

ענבל צח:  אני חושבת שהם לא רק הילדים שלנו, או לא רק המשפחות שלנו

ענבל צח:  וברגע שזה יובן ככה שזה גם המשפחה שלכם, ובמקרה זה דפק בדלתות שלנו – אתם תהיו איתנו

ענבל צח:  ולא רק פה, אלא גם במקום, בבית שלנו שם

ענבל צח:  זה דבר ראשון

ענבל צח:      דבר שני הוא שאנחנו מבקשים, כמובן, לחזק את הלוחמים והלוחמות שלנו בכל החזיתות

ענבל צח:  אנחנו אתכם, אנחנו ביחד

ענבל צח:  אנחנו מחכים לכולם בבית, שתשובו בריאים ושלמים, לחטופים שלנו ולחיילים

ענבל צח:       ואני אשאל, לפני שאנחנו נוגעים בדיון של היום, אני אשאל מה כל אחד מכם קם היום בבוקר ועשה למען החזרת החטופים

ענבל צח:  אנחנו שבעי דיבורים ואנחנו רוצים פשוט מעשים, מכל אחד שיושב בחדר הזה, מכל אחד שיושב בתוך בניין הכנסת

ענבל צח:  אנחנו לא רוצים שיחבקו אותנו יותר, אנחנו רוצים דברים שהם פיזיים

ענבל צח:  ממש פעולות

ענבל צח:       או שתגידו לנו איפה אנחנו טועים בדרך שלנו, שהמשא-ומתן, שאין עסקה על השולחן ביום ה-101, או שאנחנו נגיד לכם איפה אתם טועים, שביום ה-101 עדיין אין עסקה על השולחן

ענבל צח:  אבל, מישהו כנראה לא עושה את הכול

ענבל צח:  ואנחנו בכל העולם עכשיו

ענבל צח:  בזמן שאנחנו פה, החברים שלנו והמשפחות שלנו באירופה, בארצות הברית, בקנדה, ובכל מיני מקומות, כולל משפחות שנפגשו עם הנציגים הקטאריים בשבוע שעבר

ענבל צח:  אז אני רוצה להגיד שאנחנו לא מקבלים כסף על מה שאנחנו עושים, ואתם כן מקבלים כסף ואתם רק מדברים

ענבל צח:  אז הזמן שלכם להתחיל לפעול היה לפני 101 ימים

ענבל צח:       ואם ניגע בדיון של הוועדה הזו: כאמור, אני בת דודה של טל, החיים שלי נעצרו לפני 101 ימים

ענבל צח:  אני הבטחתי למשפחה של טל, להורים שלו, ואחר כך כשחזרה עדי מהשבי ביום ה-50, שאני לא עוצרת עד שטל וכולם מגיעים הביתה

ענבל צח:  מבחינת המדינה שלי אני לא מוכרת

ענבל צח:  מבחינת המדינה שלי, אני צריכה לשלם לה עכשיו

ענבל צח:  כי קרבה שנייה לא נחשבת

ענבל צח:  ובלי הקרבה השנייה, הקרבה הראשונה לא יכולה להתמודד

ענבל צח:       אני, אישית, הייתי במטה החטופים בערך חודש ימים לפני שההורים של טל הצליחו פיזית להיום שם

ענבל צח:  אני הייתי שם, ועל מה שהם היו צריכים לחתום הם חתמו ושלחו לי

ענבל צח:  וכשמגיע סוף החודש ואני צריכה לשלם שכר דירה או לקנות חלב במכולת - זה נחמד כשאני בת דודה של טל, זה פחות נחמד בחשבון הבנק

ענבל צח:  אין איזה סקטור כזה שאומר "בת דודה של חטוף, בואו נבוא לקראתה"

ענבל צח:  גם כשביקשתי טיפול פסיכולוגי אמרו לי "אין בעיה, זה הסכום", לעומת, נגיד, נופר, שהיא אחות, או שאר האחים, הורים, שזכאים מבחינת המדינה לטיפול – אני לא זכאית

ענבל צח:  חבר הכנסת, אתה ואני כבר נפגשנו, ולא פעם אחת

ענבל צח:  אתה יודע שאני גם לא אעצור עד שהם יהיו בבית, אבל גם לנפש שלנו יש איזשהו גבול

ענבל צח:      ואני מודה, הייתי השבוע בבית בבארי, הייתי צריכה לראות בעיניים שלי את הבית שבן דוד לי נחטף ממנו

ענבל צח:  מאוד רציתי מישהו לדבר אתו אחר כך על הדברים שראו עיניי

ענבל צח:  לא עם חברה

ענבל צח:  לא עם חברה שמתמודדות בעצמה עם כך שאחיה חטוף

ענבל צח:  כי אם הייתי פונה לנופר ואומרת לה "נופר, אני צריכה לדבר", התשובה הייתה "כן, בוודאי"

ענבל צח:  אבל, רציתי לפנות למישהו שהוא מקצועי, שיכול לתת לי כלים להתמודד ביום ה-101, או איך לדבר עם עדי כשאני פוגשת אותה

ענבל צח:  אותי לא מכינים לדברים האלה, אני לא קיימת מבחינת המדינה הזאת

ענבל צח:      אני שירתי את המדינה הזאת, אני משלמת למדינה הזאת

ענבל צח:  אני נלחמת על בן דוד שנחטף מתוך גבולות המדינה

ענבל צח:  אנחנו לא מדברים על מישהו שנחטף בהודו, או לא יודעת; בארי, זה ממש שעה וחצי מפה

ענבל צח:  ואני לא מוכרת

ענבל צח:  אז אני אשמח לשמוע מכולכם, רבותיי, האם הקרבה השנייה, שלפעמים, אגב, יש מקרים של חטופים שהקרבה הראשונה שלהם חטופים ואין קרבה שנייה, ככה שהקרבה השנייה היו חברים שנלחמו את המלחמה

ענבל צח:  האם לא מגיע לנו לקבל זכויות גם מבחינה כספית, גם מבחינה רפואית? גם מכל בחינה שהיא, להיות מוכרים

ענבל צח:  ואני לא אעצור

ענבל צח:       עם כסף או בלעדיו, זה באמת, נסתדר עם הדברים האלה אחר כך

ענבל צח:  קודם כול, שנווה ויהל יהיו עם אבא שלהם, ועדי תהיה עם אהובה מעל עשרים שנה

ענבל צח:  זוג של מעל עשרים שנים

ענבל צח:  איך אני אשלם את שכר הדירה של חודש ינואר – אני לא יודעת

ענבל צח:  וגם לא אכפת לי, אבל

ענבל צח:  אני אקח הלוואה או שאני מה שצריך

ענבל צח:  איך אני אתמודד עם הנפש שלי כשהאירוע הזה יסתיים? יכול להיות שזה יהיה מאוחר מידי, כי הזמן להתמודד עם הנפש שלי היה ביום ה-50 כשהם, וביום ה-101 כשאני לא יודעת איפה האור שבקצה המנהרה

ענבל צח:  אני לא יודעת מתי האור הזה יידלק ונקבל את ההודעות שאומרות "הם בדרך, יש עסקה, תהיו מוכנים", ואז יחזור טל

ענבל צח:      והוא יחזור, כי אני מאמינה בכוחה של מילה

ענבל צח:  ויחזרו כולם

ענבל צח:  מי יטפל בנפש שלי אז? גם אני לא יודעת

ענבל צח:  אז אני שואלת אתכם, רבותיי, חבר הכנסת, יונתן מישרקי, אנחנו נפגשנו, אתה יודע, אני הבטחתי שעד שכולם בבית, עם כל הצרות, עם כל מה שאנחנו דיברנו בדברים בינינו, שזה לא רק מסתכם בלהגיע לכאן לכנסת פעם בשבוע

ענבל צח:  אנחנו עכשיו קמנו בשש בבוקר של היום אחרי עצרת של 24 שעות משבת עד ראשון

ענבל צח:  יומיים קודם היינו בנירים, כרזנו למשפחות שלנו

ענבל צח:  הכי קרוב שיכולנו להגיע אליהם בזמן לחימה, שאף אחד מאיתנו בכלל לא עניין אותו שבכל רגע נתון יכולה ליפול איזושהי רקטה מעל הראש – העיקר שהם ישמעו אותנו מעבר לגדר

ענבל צח:      אנחנו לא עוצרים, אנחנו עושים הכול

ענבל צח:  אבל, בהכול, אנחנו גם בקרבה השנייה, אם זה החברים, בני דודים, דודים, אחיינים – מגיע לנו גם להיות מוכרים על ידי המדינה הזאת בכל היבט; ביטוח לאומי, מערך פסיכולוגי, וגם בכסף

ענבל צח:  אם אני הייתי בוועדה שהעבירו שני מיליון שקל לחמורים, חמורים, כשיש אנשים שחזרו בכלל מהשבי ואין להם בתים כי הבתים שלהם שרופים לגמרי

ענבל צח:  אני אשמח להראות לך את התמונות מבארי, אם תרצה, אחר כך

ענבל צח:  אין בתים

יונתן מישרקי: אני הייתי שם

ענבל צח: שושן הרן, ששוחררה מהשבי, ובעלה נרצח, ואחותה נרצחה – אין לה בית

ענבל צח:  היא חיה בבית שמישהו נתן לה

ענבל צח:  אז לפני שהבית הזה נותן שני מיליון שקל לטובת חמורים, בואו נזכור שיש אנשים והם לפני, לפני, לפני הכול

ענבל צח:  תודה רבה לכם

יונתן מישרקי: תודה לך

יונתן מישרקי:  אכן על זה הדיון

יונתן מישרקי:  התפקיד שלנו הוא באמת לפקח על עבודת הממשלה, ואנחנו נעשה את זה בצורה הכי טובה שיכולה להיות

יונתן מישרקי:  נופר, בבקשה

נופר בוכשטב: כן, תודה

נופר בוכשטב:  אז אני נופר בוכשטב, אחות של יגב, אחי הגדול שנחטף

נופר בוכשטב:  אז אני אתחיל בזה שהדאגות שלנו כמשפחות הם קודם כול לחטופים שעדיין שם: ליגב, לטל, לכל שאר 136 החטופים שכנראה שההתמודדות הנפשית שלהם היא קצת יותר גדולה משלנו כרגע

נופר בוכשטב:  הם נמצאים שם בתופת

נופר בוכשטב:       אני מודה שאני ביום-יום משתדלת לא להיכנס למה כרגע עובר על אח שלי, איך הוא מתמודד שם נפשית, אם קר לו, אם הוא רעב, אם קשה לו, איך הוא מעביר את הזמן

נופר בוכשטב:  כי אחרת, אני לא אצליח לתפקד, אני לא אצליח להמשיך את היום

נופר בוכשטב:  אז עם כמה שזה קשה, אני משתדלת להתעסק במציאות – לא במציאות – להתעלם מהמציאות כדי להמשיך לתפקד

נופר בוכשטב:       ואני רוצה קצת לדבר באמת על ההתמודדות שלנו כמשפחות עם 101 הימים האלה

נופר בוכשטב:  אני אגיד שהמשפחה שלנו עצרה את הכול

נופר בוכשטב:  אני יושבת פה עם בת דודה שלי, היא הצטרפה אלינו לכנסת היום, והיא פה גם ב-101 הימים האלה, איתנו בכל התהליך הזה

נופר בוכשטב:  דודה שלי לא עובדת כבר 101 ימים כדי לעזור לנו להוביל, לעזור לנו לתפקד

נופר בוכשטב:  וזה, התמיכה של כל המשפחה המורחבת זה משהו שאין לו תחליף

נופר בוכשטב:  אנחנו לא יכולים לעשות את זה לבד, המשפחה

נופר בוכשטב:  אנחנו בתקופה של עליות וירידות, בתקופה שאנחנו דואגים

נופר בוכשטב:  יום אחד אתה מתעורר ואתה לא יכול לתפקד, ביום השני אתה קם ואתה הולך לפגישות ואתה עובד

נופר בוכשטב:  ואנחנו לא יכולים להתמודד בלי העזרה של המשפחה

נופר בוכשטב:      אני רוצה לשתף גם שזה לא רק אנחנו

נופר בוכשטב:  יש לי סבתא בת 88

נופר בוכשטב:  כשהיא הייתה נערה אח שלה נהרג בשיירה לירושלים, ואמא שלה לא הצליחה להמשיך את החיים בעקבות זה

נופר בוכשטב:  אמא שלה מתה מצער, בעקבות הבן שלה, שנהרג

נופר בוכשטב:  וסבתא שלי, מאז ה-7 באוקטובר, חזרה לטראומה הזאת, חזרה לתקופה שהיא הייתה ילדה

נופר בוכשטב:  והפחד הכי גדול שלה זה מה יקרה עכשיו לאמא שלי, מה יקרה לאמא שלי כשהבן שלה לא חוזר

נופר בוכשטב:  ולחיות בתקופה הזאת שלושה חודשים, כשסבתא כל היום שואלת מה עם יגב, מה קורה – היא לא מצליחה לתפקד כמו שצריך

נופר בוכשטב:       היא הולכת לבדיקות הרפואיות כי היא חייבת, אבל הנפש שלה לא מתמודדת

נופר בוכשטב:  אני לא חושבת שמישהו שאל אותה "האם את צריכה טיפול פסיכולוגי? האם מישהו יכול לעזור לך?"

נופר בוכשטב:  וסבתא בת 88, שדואגת לנו, לנכדים שלה, דואגת ליגב, לנכד שלה שחטוף, דואגת לאמא שלי כי היא מפחדת שההיסטוריה תחזור על עצמה ואמא שלי לא תצליח להתמודד

נופר בוכשטב:       ואני אגיד שהדאגה ליגב היא דאגה שכל הזמן קיימת, אבל הדאגה לסבתות – סבתא שלי עכשיו הייתה ערה 24 שעות, היא לא הלכה לישון בלילה כי היינו בעצרת ביום ה-100, והיא לא הייתה מוכנה ללכת לישון כל עוד אנחנו שם וכל עוד יגב עדיין חטוף

נופר בוכשטב:  היא נשארה איתנו ערה

נופר בוכשטב:  זה באמת אירוע כל כך גדול

נופר בוכשטב:  אנחנו שלושה חודשים, 101 ימים – כל המשפחות לא מתפקדות

נופר בוכשטב:       ואני לא יודעת איך להגיד את זה בצורה יותר קונקרטית – אנחנו צריכים את העזרה של כולם

נופר בוכשטב:  וזה לא רק אנחנו, המשפחה, זה לא רק האחרים וההורים, שבוודאי לא ישנים ולא מתפקדים, זה הרבה יותר רחב מזה

נופר בוכשטב:  ואני חושבת שהמדינה צריכה לקחת את האחריות

נופר בוכשטב:  וההבנה צריכה להיות שזה הסבתות וזה הדודים והאחים, וזה גם החברים

נופר בוכשטב:  אנחנו שלושה חודשים גרים אצל דודים שלי בבית

נופר בוכשטב:  אנחנו ישנים אצלם, אוכלים אצלם

נופר בוכשטב:  אנחנו צריכים את התמיכה הכל-כך רחבה הזו, ואני לא חושבת שהמדינה מבינה עד כמה המשפחה המורחבת חשובה פה

נופר בוכשטב:      וזה באמת, זה כל מה שמשתמע מזה

נופר בוכשטב:  ואני רק רוצה לסיים בזה שאנחנו לא יכולים להמשיך ככה

נופר בוכשטב:  אנחנו לא יכולים להמשיך בחוסר הידיעה הזו של מה קורה

נופר בוכשטב:  אנחנו צריכים את העזרה של כולם

נופר בוכשטב:  אנחנו צריכים שכל אחד, כשהוא קם בבוקר, יחשוב מה הוא יכול לעשות יותר למען החטופים

נופר בוכשטב:  אנחנו צריכים שתתעוררו ותעשו באמת יותר

נופר בוכשטב:  ואני לא אומרת שאתם לא עושים, אני אומרת שאם הגענו ליום ה-101, ויגב וטל וכל השאר עדיין לא פה, כנראה שלא עושים מספיק

נופר בוכשטב:  כנראה שמשהו צריך להשתנות

נופר בוכשטב:  וצריך להבין שלנו קשה, להם קשה יותר, וחייבים לעשות משהו

נופר בוכשטב:  חייבים להזיז, ועכשיו

נופר בוכשטב:  תודה

יונתן מישרקי: תודה רבה, עדי

יונתן מישרקי:  עמית ליאור, בבקשה

עמית ליאור: בוקר טוב

עמית ליאור:  אני מבין שאנחנו בדיון על מעגלים שניים

עמית ליאור:  אני דוד שכול

עמית ליאור:  אני דוד שכול של מתן מרדכי ליאור, הי"ד, שהופקר על ידי המדינה הזו, ונשלח למותו 300 מטר מגבול

עמית ליאור:  שהופקר שם שעות

עמית ליאור:  שעות אחרי זה, שלא הגיעו הצבא ולא הגיע שום דבר מהמדינה הזו שהיה אמור לתפקד

עמית ליאור:  המדינה בקריסה

עמית ליאור:       אני, כל לילה שאני הולך לישון, ואני לא ישן הרבה, נזכר וחושב רק על דבר אחד – על מתן שוכב שם מעל גופה של מישהי שהוא מנסה לגונן עליה

עמית ליאור:  הוא יודע שמותו מגיע ושהמדינה שלו הפקירה אותו

עמית ליאור:  אני מעגל שני

עמית ליאור:  מאז ה-7 באוקטובר 2023 אני לא זזתי מילימטר

עמית ליאור:  אני בתוך קובייה שחורה

עמית ליאור:  אני חי את היום הזה יום-יום מחדש

עמית ליאור:  ואני "כולה" דוד שכול

עמית ליאור:  אני לא אבא של מתן, אני לא אמא של מתן, אני לא אחותו הילה

עמית ליאור:       אני לא מסוגל לתפקד ברמה הכי פשוטה

עמית ליאור:  אני באובר-תפקוד, אבל אני לא מסוגל לעבוד בסדרה שהייתי אמור לכתוב כיוצר, כי אני אינטנסיבי מידי

עמית ליאור:  כי אני לא יכול לחשוב על שום דבר חוץ ממתן

עמית ליאור:  וכל דבר נכנס לי לקונטקסט כזה

עמית ליאור:  לכן, חברים טובים העזיבו אותי מהעבודה בהתחשבות, ואמרו לי "עמית תטפל במה שאתה צריך לטפל, שזה בעצמך, ובסיפור של מתן"

עמית ליאור:       אני יושב בתוך בית שגרם למחלה, בבית שהוביל בשנאת החינם שלו, במחלה עצמה

עמית ליאור:  אתם ועדת בריאות שאמורה לטפל עכשיו בפצע שאיש בעולם לא יודע איך לטפל בו

עמית ליאור:  4,000 איש הפכו בשנייה לסטטיסטיים בסרט זומביים של חמאס, שחצה את הגבול שלנו ביריקה

עמית ליאור:  של נכים שהלכו עם הליכונים ונכנסו למדינה הזאת ואיש לא ידע ואיש לא פצה פה, ואיש לא שמע

עמית ליאור:       מדינה שלמה בקריסה

עמית ליאור:  ואני חיי את הכאב הזה יום-יום

עמית ליאור:  ובגלל זה אני מעגל שני

עמית ליאור:  אבל, אני מעגל שלישי, כי כל המדינה בפוסט טראומה

עמית ליאור:  אנחנו עכשיו בתוך השואה

עמית ליאור:  הנה השואה – החטופים האלה

עמית ליאור:  והמעגלים השניים זה אנשים כמוני

עמית ליאור:  אבל כל המדינה כרגע נמצאת בפוסט-טראומה הזאת, ומשרד הבריאות לא יודע איך לטפל בפוסט-טראומה הזאת, כי שולחים אנשים עוד פעם ל-SSRI, וכל מיני תרופות שלא יעזרו בשום דבר חוץ מלהעשיר עוד פעם את "טבע"

עמית ליאור:  אתם לא יודעים איך לטפל בזה

עמית ליאור:  צריך להביא לפה את ועדת המומחים הכי גדולה בעולם, שתשב פה ותדבר על טיפול אלטרנטיבי

עמית ליאור:  אתם מייצרים פה "איציק סעידיאנים" חדשים

עמית ליאור:  זה מה שאתם עושים

עמית ליאור:  מעבירים אנשים בוועדות משפילות

עמית ליאור:       חצי מה"נובות" לא יצאו מהמיטה עד היום

עמית ליאור:  הם לא קיבלו את הכסף שהם צריכים לקבל כי הם לא מוכנים לעבור את ההשפלה, או לא מסוגלים ללכת לרופא, לקבל איזו הפנייה משפילה, לקבל איזה סם שהם לא רוצים, ואז ללכת לאיזו ועדה של איזה פקיד קפקאי בשביל לקבל כסף

עמית ליאור:  תתעוררו

עמית ליאור:  תביאו מייד כסף לכל "הנובות"

עמית ליאור:  לכולם

עמית ליאור:  ולכל הנפגעים

עמית ליאור:  אל תעבירו אותם עכשיו ויה-דולורוזה של פקידים שיחליטו אם הם פצועים או לא

עמית ליאור:  הנה, אני פצוע

עמית ליאור:  אני אומר את זה

עמית ליאור:  אלא שאני איש חזק, ואני הולך להעביר חוק

עמית ליאור:  חוק "ניצולי הנובה" – כל המעגלים: שלוש המסיבות, המצילים

עמית ליאור:       והכנסת הזאת תתעורר, ותתחיל לטפל באנשים שלה

עמית ליאור:  אתם המחלה

עמית ליאור:  תעזרו למצוא את הפתרון לסימפטום

עמית ליאור:  תתעוררו

עמית ליאור:  אני מעגל שני, "כולה", וככה אני נראה

יונתן מישרקי: תודה, עמית

יונתן מישרקי:  אכן, הדיון היום עוסק בנושא הזה

יונתן מישרקי:  ובאמת, התפקיד שלנו ככנסת הוא לוודא שהמעגלים השניים, כמובן המעגלים הראשונים, אבל בוודאי שגם שאר המעגלים מקבלים את המענה שהם צריכים לקבל

יונתן מישרקי:  גם תקציבית, גם טיפולית, מכל הבחינות

יונתן מישרקי:  והיות והוועדה הזאת עסוקה הרבה מאוד בעולם של בריאות הנפש, ואנחנו משקיעים בזה הרבה מאוד זמן של דיונים ולחץ גדול מאוד על האוצר ועל משרדי הממשלה הנוספים כדי להביא - - -     

עמית ליאור: שר האוצר מחלק את הכסף לחבר'ה שלו

עמית ליאור:  בואו נדבר את האמת

עמית ליאור:  הוא לא מטפל פה באף אחד

עמית ליאור:  הוא מחלק את זה לחברים שלו

יונתן מישרקי: לכן, התפקיד שלנו הוא באמת להפעיל את הכוח שיש בידנו כדי להגיע באמת לתוכנית לאומית לבריאות הנפש, שתתן מענה למעגל הראשון, השני, השלישי וכולי

יונתן מישרקי:  ולכן באמת כינסנו את הדיון הזה

יונתן מישרקי:  בהקשר הזה, צריך להזכיר גם את כוחות ההצלה שפעלו

יונתן מישרקי:  גם הם אנשים שנחשפו להרבה מאוד זוועות

עמית ליאור: נכון, נכון

יונתן מישרקי: גם הם צריכים לקבל הכרה וגם טיפול

יונתן מישרקי:  גם בזה אנחנו עסוקים

יונתן מישרקי:  יש גם הצעת חוק בעניין הזה שהגשתי, יש את הצעת החוק שלך, שאת מדברת על המעגלים השניים, שגם אליה אנחנו מצטרפים

יונתן מישרקי:       אני אפתח, אתן לחברת הכנסת קארין אלהרר, לפתוח את הדיון הזה בהצעה

יונתן מישרקי:  בבקשה

קארין אלהרר: תודה רבה, אדוני יושב-הראש

קארין אלהרר:  אנחנו 101 ימים אחרי אותה שבת שחורה

קארין אלהרר:  אירוע שהוא באמת אירוע הנורא ביותר שעברה מדינת ישראל, ואירוע שהכניס את כולנו בצלילה בלי מצופים לתוך עולם בריאות הנפש

קארין אלהרר:  היום כולנו מבינים שמדובר באירוע רב נפגעים

קארין אלהרר:  לא מדובר רק על מי שחוו את האירוע בעצמם

קארין אלהרר:  לא מדובר רק על תושבי הקיבוצים, לא מדובר רק על החוגגים במסיבות

קארין אלהרר:  מדובר על כל מי שמסביבם

קארין אלהרר:  בוודאי, המשפחות שמלוות את משפחות החטופים – המשפחות המורחבות שלהם

קארין אלהרר:  כי הרבה פעמים, כמו ששמענו, חלק מהמשפחה עצמה עדיין חטוף, ומישהו צריך ללוות את האירוע הזה

קארין אלהרר:       מדובר בכוחות ההצלה, שהמראות שהם ראו, הם ייקחו איתם עד יומם האחרון

קארין אלהרר:  ואף אחד לא רוצה להיות במקומם

קארין אלהרר:  מדובר באנשים שהיו עדים למתרחש בקבוצות הוואטסאפ, שקיבלו הודעות "הצילו, יורים בי"

קארין אלהרר:  שהם לא היו, אולי, בקיבוץ באותו הרגע, אבל הם חברים בקבוצת הוואטסאפ, והם קיבלו את התיאור המלא של מה שקורה

קארין אלהרר:  מדובר במשפחות של הקורבנות של המסיבה

קארין אלהרר:  וראינו ושמענו מה הם עברו

קארין אלהרר:  ואני אומרת, מדובר פה במעגל שני עצום

קריאה: מעגל ראשון עצום

קארין אלהרר: ראשון עצום, שהשני הוא עצום אפילו יותר

קארין אלהרר:  ושלא נדבר על האדוות מסביב

קארין אלהרר:  ואני רוצה לומר את הדבר הבא: אנחנו נמצאים בימים של הצבעות על תקציב המדינה

קארין אלהרר:  כשאני שומעת שהאוצר רוצה לקצץ במשרד הבריאות, לקצץ בבריאות הנפש, אני שואלת את עצמי איפה הם חיים

קארין אלהרר:  באיזה עולם מדומיין אפשר לקצץ במערכת הבריאות בימים האלה? אנחנו מדברים על תוספות, על תוספות משמעותיות

קארין אלהרר:       אתמול אני שומעת שלא מעבירים אפילו את אותו סכום של שנה שעברה למרכזי החוסן

קארין אלהרר:  עכשיו, בינינו, מי ייתן את המענים? מי? יש סנטה קלאוס שמגיע בלילה ואומר "אני מטפל"? לא

קארין אלהרר:  אם לא יבינו שהטיפולים האלה עולים כסף, ואם לא יבינו שצריך לתת את הטיפולים, לא מחר, לא מוחרתיים; אתמול – הבעיה רק תלך ותעמיק

קארין אלהרר:       עכשיו אני מכירה את האירוע האוצרי הזה שאומר "השמיכה קצרה", "העוגה"

קארין אלהרר:  אנחנו לא באירועים האלה

קארין אלהרר:  אנחנו לא בשמיכות, לא במצעים – אנחנו בהצלת נפשות

קארין אלהרר:  ואני אומרת מכאן לאוצר שכל שקל שתנסו לחסוך היום יבוא אליכם כבומרנג באלפי שקלים בעוד כמה חודשים ועוד כמה שנים

קארין אלהרר:  אנחנו חייבים לעצור את הדימום

קארין אלהרר:  מדינת ישראל מדממת

עמית ליאור: את ההתאבדויות שכבר עכשיו קורות, ואת אשפוזי הכפייה

קארין אלהרר: לא מדברים על זה, אבל גם התאבדויות קורות

קארין אלהרר:  יעיד כאן אדם שמייצג בסיוע המשפטי באשפוזים בכפייה שגם זה קורה, קורה הרבה יותר

קארין אלהרר:  אין לנו פריבילגיה, אין לנו את היכולת להגיד "נחשוב על זה"

קארין אלהרר:  אנחנו צריכים לתת את המענה כאן והיום

קארין אלהרר:  עכשיו, צריך להבין – ידם של הביטוח הלאומי כבולות

קארין אלהרר:  גם אם הוא רוצה לפצות, גם אם הוא רוצה לתת מענים, הוא לא יכול כי הוא רק פועל על פי החוק

קארין אלהרר:  ואם אנחנו לא נתקן את החוק הזה, המצב יישאר כמו שהוא

עמית ליאור: החוק לא טוב, קארין

קארין אלהרר: נכון, נכון

עמית ליאור: אנשים קיבלו שתי פעימות, הוא לא טוב – אין להם בחודש הבא למה לצפות

קארין אלהרר: אתה צודק

קארין אלהרר:  אתה צודק

קארין אלהרר:  ואני מאוד מקווה שממשלת ישראל תבין את האירוע

קארין אלהרר:  הגשנו הצעות חוק – כל מה שצריך זה לקבל אותן

קארין אלהרר:  ומה שיותר צריך זה לתקצב אותן

קארין אלהרר:  אני אומרת לכם שיש פתרונות

קארין אלהרר:  אני יכולה לקבל מהממשלה אמירה של "יש דברים שהם לא בשליטתנו", כמו "קשה לנו להחזיר את החטופים כי קשה לנהל משא ומתן עם משוגעים בחמאס, עם אכזריים בחמאס"

קארין אלהרר:  אני מבינה את זה

קארין אלהרר:  דברים שהממשלה יכולה לעשות ולא עושה – אני לא מקבלת

קארין אלהרר:  ולממשלה יש מחויבות

קארין אלהרר:  אז אני מצפה גם לשמוע שיינתנו התוספות התקציביות הראויות

קארין אלהרר:  הייתי חושבת על מקומות אחרים לקצץ בהם

קארין אלהרר:  ואני מצפה שהמשרדים יעמידו תוכניות סדורות וברורות של איך לתת את המענים

קארין אלהרר:  תודה

עמית ליאור: אפשר לקבל נתון על כמה אנשים מזק"א התאבדו?     

יונתן מישרקי: תודה רבה

יונתן מישרקי:  עוד מעט אנחנו נשמע את אנשי המקצוע

יונתן מישרקי:  לפני שאני אתן לחברת הכנסת דבי ביטון, אני רק רוצה לומר בהקשר הזה של תקציב המדינה

יונתן מישרקי:  אני גם אתמול בוועדה וגם בשבוע שעבר, כשראינו את הכותרות על הקיצוץ שמשרד האוצר מבקש לעשות במשרד הבריאות, אני אמרתי ואני קראתי מהוועדה למשרד האוצר שתפיסת העולם צריכה להיות, להבין שעולם הבריאות הוא לא שונה והוא לא פחות מעולם הבטחון

קארין אלהרר: חד משמעית

יונתן מישרקי: בריאות ובטחון אלה שני דברים שהולכים ביחד

קארין אלהרר: חוסן לאומי

יונתן מישרקי: זה חלק מהחוסן הלאומי

יונתן מישרקי:  ולכן, אנחנו נדרשים לא רק שלא לקצץ אלא לתקצב בנוסף את הפרויקטים שעומדים בפנינו

יונתן מישרקי:  בפרט בעולם של בריאות הנפש

יונתן מישרקי:  אני עוד לא דיברתי על מיגון בתי חולים, עוד לא דיברתי על שיקום, עוד לא דיברתי על נושאים נוספים

יונתן מישרקי:  אבל, וודאי שחייבת להיות תוספת תקציב

יונתן מישרקי:  לזה אני מצטרף, גם כמובן, לקריאה שלך ואני רוצה לומר עוד דבר

יונתן מישרקי:  האכסנייה של הדיון הזה היא אכסנייה רחבה

יונתן מישרקי:  למה? כי מעורבים פה משרד העבודה, שזה ביטוח לאומי, משרד הבריאות, משרד הרווחה, משרד הבטחון – שהוא מכיר ומתקצב את נפגעי פעולות האיבה

יונתן מישרקי:  שימו לב שיש פה באמת - - -     

עמית ליאור: יותר מידי משרדים

עמית ליאור:  צריך אחד שיטפל בזה

קארין אלהרר: נכון, גורם מתכלל

יונתן מישרקי: צריך אולי באמת לחשוב על תוכניות לאומית כזו שתרכז את כל הנושא יחד

קארין אלהרר: חד משמעית

קארין אלהרר:  נכון מאוד

יונתן מישרקי: עם כל המשרדים הרלוונטיים

יונתן מישרקי:  ותביא בשורה לאותם אנשים שהמדינה חייבת להם

יונתן מישרקי:  דבי, בבקשה

דבורה ביטון: תודה, כבוד יושב-הראש

דבורה ביטון:  אני בהחלט מצדדת בכל מילה שנאמרה כאן ולכן לא אחזור

דבורה ביטון:  אני רק אומר שאני מרגישה מאוד נבוכה שבכלל צריך להתקיים דיון מהסוג הזה אחרי הטראומה של ה-7 באוקטובר

דבורה ביטון:  מה לא הבנו שקרה? מה לא ראינו שקרה? הפקרות, אנשים שילמו בחייהם, משפחות התפרקו, 130,000 מפונים ועקורים

דבורה ביטון:  ואז אתה יושב ואתה רואה שלא מעבירים כסף לחוסן

דבורה ביטון:       אני מגישה הצעת חוק, כבוד יושב-הראש, הגשתי הצעת חוק לשים פסיכולוגיים במערכות החינוך 10 שעות שבועיות

דבורה ביטון:  אתמול ועדת השרים בוחרת לדחות אותה

דבורה ביטון:  נגמרה הבושה

יוסף עטאונה: היא גם התנגדה לזה

דבורה ביטון: כן, הם דחו אותה

דבורה ביטון:  בסדר, אתם עוד תשמעו ממני

דבורה ביטון:  ואני מנסה לחשוב לאן אנחנו עוד נגיע

דבורה ביטון:  משפחות

דבורה ביטון:  איך אתם מצפים שמעגל ראשון יטפל בזה? אני מנסה לחשוב על הסיטואציה, אם חלילה הילד שלי, אחי, מישהו מתוכנו, אם זה היה קורה בבית הפרטי שלו – מישהו בכלל יכול לתפקד? אני יכולה לצפות מההורים שלו שיצאו וייסעו לחו"ל וכולי

דבורה ביטון:  מה לא ברור שהם אלה שצריכים וצריך לחזק אותם

דבורה ביטון:       אנחנו היינו, אני, ב-24 השעות האחרונות שהיו, שהייתה העצרת, היינו

דבורה ביטון:  הייתי ביום שישי בצוהריים; והייתי בערב; ונכנסתי למנהרה; והייתי ביום שבת

דבורה ביטון:  אי אפשר

דבורה ביטון:  אתה יודע, אתה לא יכול, אין לך אפילו את המילים הנכונות להגיד להם

דבורה ביטון:  כי הם צודקים

דבורה ביטון:  הם לא רוצים חיבוק

דבורה ביטון:  הם צריכים שני דברים: שיחזירו אותם, ועכשיו, וכן, לחזק אותם

דבורה ביטון:  כי אתה יודע מה? אני אגיד לאדוני

דבורה ביטון:  הילדים האלה שעכשיו אנחנו לא מטפלים בהם – אלה החיילים שלנו, אלה הילדים שיעבדו, כי הם צריכים לפרנס ולהחזיק את המדינה הזאת

דבורה ביטון:  מה אנחנו צריכים אותם בעוד כמה שנים עם בעיות נפשיות מטורפות? זה מה שאנחנו רוצים לגדל?      ולמה? הם אשמים במשהו? על זה שהם בחרו לגור, וכן, בחרנו

דבורה ביטון:  אני בחרתי לגור בשדרות

דבורה ביטון:  ועם ביתי, ביום שבת, הלכתי איתה והלכנו יחד לכפר עזה

דבורה ביטון:  בפעם הראשונה, הנכדה שלי, אחרי שלושה חודשים, ביקשה לראות את החדר שלה בכפר עזה

דבורה ביטון:  ואתה יודע מה? אחרי שלושה חודשים שהיא אומרת לי "סבתא, אני לא הולכת לשם

דבורה ביטון:  אני לא אגור", והיא באה, והיא פגשה את הבובות ואת החדר השמח

דבורה ביטון:  ואני פרחתי משמחה

דבורה ביטון:  כי אני לא רוצה, אנחנו לא ניתן להם את המתנה הזו

דבורה ביטון:       אנחנו לא ניתן את המתנה, אנחנו לא נפנה את המקום הזה

דבורה ביטון:  אז אנחנו לא נתמוך בהם? אני ממש קוראת, באמת, במיוחד כשאתה רואה את הסעיפים בתקציב, אמרנו "מלחמה", תתרכזו רק במלחמה

דבורה ביטון:  תסגרו את מה שמיותר

דבורה ביטון:  לא מתאים עכשיו לחלק שמנת

דבורה ביטון:  זה לא פוליטיקה עכשיו, יש לנו מלחמה

דבורה ביטון:  אנחנו בעיצומה

דבורה ביטון:  ואני קוראת מכאן שהוועדה הזו תצא עם החלטות, ואם לא – כבר מחר להקים איזושהי מערך תכלול עם כל המשרדים ובאמת לנוע

דבורה ביטון:  אין להם זמן

דבורה ביטון:  גם להם אין זמן

עמית ליאור: אתם 30 נורווגיים פה, קיבינימט, סליחה

עמית ליאור:  אתם 30 ח"כים נורווגיים, אתם בית של 150 איש

עמית ליאור:  מלא משרדים מיותרים

עמית ליאור:  מלא משרדים מיותרים

עמית ליאור:  ואין, לא מטפלים במה שצריך

עמית ליאור:  ומחלקים את הכסף עדיין לפי איך שהמפלגה רוצה

יונתן מישרקי: תודה רבה

יונתן מישרקי:  בהקשר של בריאות הנפש והחינוך לילדים, מה שנקרא, שפ"ח (שירות פסיכולוגי חינוכי), גם קיימנו על זה דיון משותף, שלי ושל יוסי טייב, יושב-ראש ועדת החינוך

יונתן מישרקי:  בנוסף לזה, שבוע שעבר הוצאנו מכתב ששנינו חתומים עליו לשרים הרלוונטיים: קיש וסמוטריץ' – חינוך ואוצר – בהקשר הזה, שוב פעם, זו גם נקודה ששמנו מקודם על השולחן

יונתן מישרקי:  יש פה שני משרדים שונים שכל אחד מטפל בעולם של בריאות הנפש בפני עצמו

יונתן מישרקי:  כביכול, שני תקציבים שהם מנוגדים, או שהם לא מתחברים, לא יודעים לדבר אחד עם השני

יונתן מישרקי:  ועוד פעם יש, חלילה, לצערי, ילדים שנופלים בין הכיסאות

יונתן מישרקי:      אבל, שוב אני אומר, זה התפקיד שלנו, ולכן אנחנו פה

יונתן מישרקי:  ולכן אנחנו פונים ולכן אנחנו משתמשים בכל הכלים שיש בידנו, כדי לנסות להשפיע על מדיניות הממשלה

יונתן מישרקי:       חבר הכנסת יוסף עטאונה

רות פרמינגר: אדוני יושב-הראש, רק שאלה

רות פרמינגר:  עו"ד רותי פרמינגר, ארגון נפגעי פעולות האיבה

רות פרמינגר:  השאלה שלי אם במכתב הגשתם הצעת ייעול? אפשר רק לשמוע אותה? לדעת

יונתן מישרקי: כן, אנחנו ביקשנו שיהיה סנכרון בין משרד הבריאות למשרד החינוך בהקשר הזה של בריאות הנפש ברמה התקציבית, ברמה פרקטית

יונתן מישרקי:  היו עוד כמה סעיפים שדיברו על כך שאסור יהיה לוותר על תקציבים שהובטחו במהלך התקופה האחרונה

יונתן מישרקי:  השאיפה שלי, כיושב-ראש ועדת הבריאות, כמי שמתעסק הרבה מאוד בנושא של בריאות הנפש, היא לגרום לכך שיהיה, דבי אמרה תכלול, אני לא אוהב את המילה הזו, אבל שיהיה גורם אחד

יונתן מישרקי:  מצידי שתהיה תוכנית לאומית, מצידי שמשרד הבריאות ייקח את זה על עצמו ויגיד "אני בעל הבית - - -     

עמית ליאור: תוכנית חירום

יונתן מישרקי: תוכנית חירום או משהו כזה

יונתן מישרקי:  זה הכיוון

יונתן מישרקי:       חבר הכנסת יוסף עטאונה, בבקשה

יוסף עטאונה: תודה רבה, כבוד יושב-הראש

יוסף עטאונה:  אני גם רוצה להתייחס למעגל השני והשלישי, וגם מהיכרות עם המשפחה של סאמר אל-טלאלקה

יוסף עטאונה:  אני חושב שכל מה שעברו עד רגע זה, זה לא רק האבא והאמא ואולי הדוד הקרוב – כל המעגלים מסביב

יוסף עטאונה:  אני גר באותו יישוב, אנחנו בקשר ואנחנו מלווים אותם

יוסף עטאונה:  כולם במצב הכי קשה שיכול להיות

יוסף עטאונה:  ולכן, לפי דעתי, הקריאה בוועדה צריכה להיות להרחיב את כל הטיפול בכל מי שנמצא גם במעגל השני, אפילו בשלישי, ובכלל

יוסף עטאונה:  אבל, אני רוצה להתייחס גם לעצם הדיון בוועדות בתקופה האחרונה, בתקופת המלחמה, שנוגעים בדברים הכי רגישים והכי כואבים לכולנו

יוסף עטאונה:       לצערי הרב, כל הדיונים האלה בוועדות, ואין לי ספק בכוונות גם של יושבי-ראש הוועדות, אתם מקיימים את הדיונים ואתם גם מחויבים, כמו כולנו, אבל אני חושב שאנחנו נמצאים במצב אחר במציאות הפוליטית הקיימת היום – איך שהמדינה מתנהלת, במיוחד לגבי הקשר וההשפעה של שר האוצר וראש הממשלה

יוסף עטאונה:  כל הדיונים וכל התקציבים

יוסף עטאונה:  כשמדברים על תקציב הבריאות במספרים שהם מדברים עליהם, אני חושב שאלה אנשים מנותקים מכל מציאות שהיא

יוסף עטאונה:  איך אפשר, במצב כזה, שהעצב הוא מערכת הבריאות ואיך לטפל, במקום להשקיע ולתת כסף תוספתי באים לקצץ

יוסף עטאונה:  זה דבר לא מתקבל על הדעת בשום פנים ואופן

יוסף עטאונה:      אני, כשאמרתי את זה, הדיון היה על הארכת הבחירות

יוסף עטאונה:  דחיית מועד הבחירות

יוסף עטאונה:  וכשאמרתי שהכול זה בגלל שר האוצר – אני חושב שהרבה מההתנהלות של משרדי הממשלה בהקשר התקציבי זה המציאות של שני אנשים, שאחד רוצה לשרוד, שזה ביבי נתניהו, והשני שרוצה לחזק את האידיאולוגיה המשיחית שלו, שכולנו משלמים את המחיר שלה

יוסף עטאונה:  את הקרקס הזה צריך להפסיק ומייד

יונתן מישרקי: תודה רבה

יונתן מישרקי:  אני אעשה ככה מבחינת סדר הדיון: אני אשמע קודם כול את הנוכחים פה, ואחרי זה נעבור לגורמי המקצוע ומשרדי הממשלה, ברשותכם, כדי שלא נצטרך לחזור על דברים פעמיים

יונתן מישרקי:       עכשיו, אני אתן את רשות הדיבור פחות או יותר לפי סדר הנרשמים

יונתן מישרקי:  אני מבקש, תשתדלו לא לחזור אחד על הדברים של השני, כי אנחנו רוצים להספיק לשמוע גם את התשובות של משרדי הממשלה

יונתן מישרקי:  אז אני אתחיל עם עו"ד ענת קאופמן

ענת קאופמן: בוקר טוב

ענת קאופמן:  אני יושבת-ראש ועדת ביטוח לאומי ארצי של לשכת עורכי הדין, ואני גם יושבת-ראש ועדת מיצוי זכויות במטה החטופים

ענת קאופמן:  אני באה ממקום מאוד פרקטי

ענת קאופמן:  אני רוצה להגיד שקיים היום כבר, מבחינה משפטית מענה, שאני זורקת אותו כמעט מהיום הראשון של המלחמה – יש מקום לסעד מיידי למעגל השני

ענת קאופמן:  ואני אסביר

ענת קאופמן:  יש לנו חוק נפגעי איבה

ענת קאופמן:  חוק נפגעי פעולות איבה מדבר על כך שמי שנפגע פיזית או נפשית מפעולת איבה זכאי למעטפת זכויות גם במעטפת של הטיפולים, וגם כספיים

ענת קאופמן:  בדיוק כמו כל נפגע פעולת איבה

ענת קאופמן:       נפגע פעולת איבה, ההגדרה של נפגע בחוק – אין הגדרה

ענת קאופמן:  אוקיי? נפגע זה מי שנפגע

ענת קאופמן:  אין דרישה, וזה חשוב, אין דרישת נוכחות

ענת קאופמן:  אין דרישת נוכחות בחקיקה עצמה

ענת קאופמן:  אנחנו באנו מהיום הראשון ופנינו לביטוח לאומי ואמרנו שיש מקום לפרשנות מרחיבה

ענת קאופמן:  זאת אומרת, את המילה "נפגע" צריך לפרש בפרשנות מרחיבה

ענת קאופמן:  עכשיו, אנחנו יודעים שהפסיקה די צמצמה את זה לנוכחות

ענת קאופמן:  אבל, יש כבר פסיקות שהרחיבו את זה

ענת קאופמן:  יש לפחות שני מקרים שבהם אמא שדיברה עם בן שהוא נורה ונהרג, הוכרה כנפגעת איבה

ענת קאופמן:  יש שני מקרים כאלה

ענת קאופמן:  זאת אומרת, החקיקה קיימת

ענת קאופמן:      כמובן שאם יהיו חקיקות אחרות זה טוב, אבל החקיקה הקיימת מאפשרת, דרך אגב, גם לנפגעי זק"א, וגם לרופאים בשורה, וגם לרופאים בבתי חולים

ענת קאופמן:  החקיקה הקיימת מאפשרת הכרה בנפגעים, מה שאנחנו קוראים לו נפגעים משניים, שלא נכחו

ענת קאופמן:  כי אין דרישת נוכחות

ענת קאופמן:  עכשיו, אני רוצה להגיד משהו, נקודה אחרונה

ענת קאופמן:  ביטוח לאומי, ואני מאוד מעריכה את העבודה שלהם בתקופה, באמת, הוציא חוברת לפי שבוע-שבועיים, מאוד יפה, שמרכזת את כל הזכויות

ענת קאופמן:       אבל מה, הם כבר לקחו בתוך החוברת את הפרשנות המצמצמת

ענת קאופמן:  כי פתאום, במקום שתופיע המילה "נפגע", "אם נפגעת" או מה זה נפגע, הם הכניסו את המילה "נוכחת" – "נוכחת באירוע איבה", "נוכחת בזה"; מה הזכויות שלך כנוכח

ענת קאופמן:  עכשיו, אתה לא צריך להיות נוכח

ענת קאופמן:  אני הולכת רגע אפילו לפרשנות הקטנה; מי ששוחח עם הבן שלו בטלפון ותוך כדי זה הוא שומע יריות, הבן נרצח, הבן נהרג, הבן נחטף – הוא סובל מבעיה נפשית

ענת קאופמן:  הוא נפגע

ענת קאופמן:  הוא נחשב לנפגע

ענת קאופמן:  החקיקה לא עוצרת כאן

ענת קאופמן:  היא לא סותמת את הגולל על כך

ענת קאופמן:  ולכן, כל האנשים של מעגל שני

ענת קאופמן:       עכשיו, אני רק אגיד עוד משפט

ענת קאופמן:  אנחנו בעולם הנזיקין, ואני באה ממנו, יש הלכה שנקראת הלכת אלסוחה

ענת קאופמן:  זו הלכה שאומרת שגם נפגעים משניים, נגיד אדם שנפגע בתאונת דרכים ונהרג – גם ההורים שלא נכחו בכלל ולא דיברו ולא היו, יכולים להיות מוכרים

ענת קאופמן:  אבל, יש שתי דרישות: צריך להיות מעגל ראשון של נפגעים, של בני משפחה

ענת קאופמן:  והדבר השני הוא שצריך נכות נפשית של מינימום 15% נכות

ענת קאופמן:  אני רק מביאה את זה כדוגמה לכך שניתן לפרשנות נכונה להרחיב

ענת קאופמן:  ואנחנו באירוע רב נפגעים, אירוע קשה, באירוע שיכול וצריך

ענת קאופמן:  ולכן, קארין, אני דווקא אומרת לך שלא חייבים חקיקה

ענת קאופמן:       אם תהיה חקיקה, זה מצוין

ענת קאופמן:  אבל לא חייבים

ענת קאופמן:  ביטוח לאומי צריך תקציב

ענת קאופמן:  הוא צריך תקציב בשביל לתקצב את כל הנפגעים המשניים הנוספים

ענת קאופמן:  אבל, זה לא נכון

ענת קאופמן:  ואנחנו נרים את הכפפה הזאת, ואנחנו חושבים שנפגעים משניים יכולים וצריכים עכשיו להגיש תביעות לביטוח לאומי ולהיות מוכרים כנפגעי איבה

ענת קאופמן:  אין יכולת לעצור אותם מזה

ענת קאופמן:  אין יכולת

ענת קאופמן:  לא למשפחות חטופים ולא למשפחות נפגעים

יונתן מישרקי: תודה רבה

קארין אלהרר: את מדברת על התביעה הגדולה, לא על המענק והתט"ר

קארין אלהרר:  זה מה שאני שואלת

ענת קאופמן: לא, לא, לא

ענת קאופמן:  מה זאת אומרת "תביעה גדולה"? בן אדם בא, נפגע בפעולת איבה – אם הוא היה נוכח, למשל, והוא נפגע נפשית, הוא מגיש תביעה

ענת קאופמן:  הוא מקבל תט"ר, הוא מקבל מענק

ענת קאופמן:  אם הוא נפגע משני, הוא מגיש את אותה תביעה

ענת קאופמן:  הוא מוכר כאותו נפגע

קארין אלהרר: הבנתי

ענת קאופמן: מה זאת אומרת תט"ר? תט"ר מקבל מי שנפגע

ענת קאופמן:  גם אם הוא מעגל ראשון וגם אם הוא מעגל שני

יונתן מישרקי: תודה רבה, ענת

יונתן מישרקי:  עו"ד רות פרמינגר

רות פרמינגר: שוב שלום

רות פרמינגר:  קודם כול, אני רוצה להגיד שאני חושבת שאני לא ממש יודעת להגיד על מה שאת טוענת, אבל אני מקבלת שצריך לבחון את זה

רות פרמינגר:  יחד עם זאת, אני רוצה להגיד עוד פעם – ביטוח לאומי יוצא מגדרו לסייע

רות פרמינגר:  אני בארגון נפגעי פעולות איבה, מהיום הראשון למלחמה אנחנו מגויסים בארגון שלנו

רות פרמינגר:  וכיושבת-ראש ועדת חקיקה אני מוכרחה לציין שבאמת הם יוצאי דופן בעבודה שלהם

ענת קאופמן: מצטרפת לגמרי

יונתן מישרקי: בהחלט

רות פרמינגר: יחד עם זאת, אני אומרת שהם לא יכולים לעבוד בהיעדר הסמכה שבחוק

רות פרמינגר:  ואני מצטרפת אלייך, קארין

רות פרמינגר:  אני רוצה להגיד, ראינו בדיון הקודם, אני באה מוועדת חוקה - - -     

קארין אלהרר: בושה וחרפה מה שהיה שם

רות פרמינגר: ממש בושה וחרפה, כי האוצר דיברו בנושא של מעמדם המשפטי של החטופים

רות פרמינגר:  והייתה איזושהי הסכמה, והיא טורפדה על ידי האוצר

רות פרמינגר:  חברים, המוציא והמביא זה האוצר

רות פרמינגר:  אם אנחנו לא נגייס את האוצר, או נכפה עליו לסייע, אין שום סיכוי שהדבר הזה יענה

רות פרמינגר:  ולכן, מהניסיון שלי למעלה מ-25 שנה בחקיקה בכנסת, זה לא יעזור אם האוצר לא יגויס לפה

רות פרמינגר:  ואני חושבת שכל חברות הקואליציה בממשלה אמורים באמת לפכות הר כגיגית עליו, כי אחרת ביטוח לאומי, עם כל הרצון הטוב שלו, ובאמת יש המון רצון טוב, אני אומרת לכם מניסיון, לא יוכל לעזוב

רות פרמינגר:       אגב, גם לנכי צה"ל

רות פרמינגר:  אם זה לא יהיה משהו שהוא חשוב, ושוב אני אומרת, בחקיקה לנפגעים, למשפחות החטופים, תזכרו שאנחנו מדברים על נפגעי פעולות איבה, אבל יש גם חיילים, לא רוצה לפרט יותר מידי, ואנחנו עובדים בשיתוף פעולה מלא עם ארגון נכי צה"ל, ואני מדברת גם בשמם בנושא הזה – צריך לדאוג שיהיה מקור תקציבי

רות פרמינגר:  תודה רבה

עמית ליאור: צריך שר אוצר שלא עסוק בלהפוך את המדינה הזאת לבור שומן של עצמו

עמית ליאור:  זה מה שצריך – שר אוצר רציני, שלא מנסה עכשיו, תוך כדי הוועדות שלו, שהוא נמצא שם, להעביר את האחריות לרמטכ"ל על המלחמה הזאת

עמית ליאור:  צריך שר אוצר שמבין חסד

עמית ליאור:  שילמד חסדים

עמית ליאור:  ויפסיק לקחת רק לעצמו

יונתן מישרקי: טוב, תודה

ענבל צח: גם רק בהקשר של החיילים, חיילים שנחטפו ביום האירוע הם חלק מהחטופים לכל דבר ועניין

ענבל צח:  אל תפרידו אותם

רות פרמינגר: ברור, לא, להיפך, אני רוצה להגיד שלא יבחינו בין אלה ואלה

רות פרמינגר:  זה מה שאני אומר

יונתן מישרקי: טוב, חברים, אנחנו רוצים להספיק לשמוע את תשובות משרדי הממשלה, אז תנו לנו להתקדם בדיון הזה, בבקשה

יונתן מישרקי:  יעקבסון שרגא, "עזר מציון", בבקשה

שרגא יעקבסון: דבר ראשון, תודה רבה על הדיון החשוב הזה

שרגא יעקבסון:  אני מודה לכם

שרגא יעקבסון:  גם ל"עזר מציון" יש מתנדבים ועובדים שנפגעו בצורה מאוד-מאוד קשה במעגל השני, ואני אשאיר לזק"א להרחיב בנושא הזה

שרגא יעקבסון:  "עזר מציון" פועלת שנים רבות עם משרד הבריאות סביב המעגל השני בפרויקט שנקרא "מרכזי הייעוץ למשפחות"

שרגא יעקבסון:  מרכזי הייעוץ למשפחות נותנים מענה לאחים והורים של נפגעי נפש בקהילה, לאו דווקא מנפגעי מלחמה

שרגא יעקבסון:  אני רוצה לקרוא כאן, על הבמה הזו, למשרד הבריאות, להרחיב את המרכזים האלה

שרגא יעקבסון:  אלה מרכזים שנותנים היום מענה לאלפי אנשים

שרגא יעקבסון:      מרכזי ייעוץ למשפחות, זה חלק מסל שיקום

שרגא יעקבסון:  צריך להחריב את הדבר הזה

שרגא יעקבסון:  נמצא כאן גם ידידי מ"בית חם", גם הוא ירחיב בנושא הזה

שרגא יעקבסון:  הגיע הזמן להרחיב את הדבר הזה ולתת מענה יותר רחב, יותר מעמיק לאוכלוסייה שנפגעת

שרגא יעקבסון:  היום זה צף כאן אבל אנחנו כבר מכירים את זה גם מאוכלוסיית חולי הסרטן

שרגא יעקבסון:  גם להם המעגל השני נפגע

שרגא יעקבסון:  אימהות שמאושפזות שלושה-ארבעה חודשים - - -     

יונתן מישרקי: אתם מתוקצבים מאיזשהו גורם היום במרכזים הללו?     

שרגא יעקבסון: במרכזי הייעוץ האלה אנחנו עושים את זה ביחד עם משרד הבריאות ומתוקצבים ממשרד הבריאות

שרגא יעקבסון:  אנחנו קוראים למשרד הבריאות להרחיב את הדבר הזה, וחס וחלילה, לא לקצץ בזה

שרגא יעקבסון:  אני יודע שיש דיונים עכשיו לקיצוץ בבריאות הנפש

שרגא יעקבסון:  אנחנו קוראים למשרד האוצר ולמשרד הבריאות להפך – להגדיל ולהכפיל את התקציב בדבר הזה

יונתן מישרקי: תודה רבה

יונתן מישרקי:  הרב צבי חסיד, בבקשה

צבי חסיד: תודה רבה, בוקר טוב

צבי חסיד:  קודם כול, חשוב באמת לציין שאם יש גוף שבא והציע עזרה לזק"א זה ביטוח לאומי, שתקצב תקציב מיוחד לנושא של טיפולי חוסן

צבי חסיד:  ובאמת על כך צריך לברך

צבי חסיד:  אבל, אם אנחנו מדברים על המעגל השני, אז מניסיון של אנשי המקצוע ומה שאנחנו רואים, אז אין ספק שגם מתנדב זק"א שחוזר הביתה אחרי חודשיים או אחרי חודש, או אפילו שהוא חזר כל יום אבל חזר מהזוועות האלה, יש לזה השפעה על בני המשפחה; על הילדים, על האישה

צבי חסיד:  ואנחנו רואים צורך לצרף אותם לכל תוכנית שיש לטיפול במעגל השני, להכיר בהם גם כן

יונתן מישרקי: להכיר בהם כנפגעים

יונתן מישרקי:  אני אמרתי מקודם בדברי הפתיחה, לא היית פה, אני חושב – יש לי הצעת חוק שהגשתי, היא כבר מונחת

יונתן מישרקי:  אני מקווה מאוד להצליח לקדם אותה

יונתן מישרקי:  אני חושב שאנחנו רואים בזה משימה, אני, חברי הכנסת, כולם – בסך הכול הם באו לעשות באמת עבודת קודש

יונתן מישרקי:  הם נחשפו לזוועות באמת קשות מאוד

צבי חסיד: אני רוצה להגיד נקודה נוספת

צבי חסיד:  ראינו לאורך כל התקופה שהיו מענקים שונים שכל גופי החירום וההצלה קיבלו ברמה אישית, של אלה שפעלו בשטח

צבי חסיד:  אם זה משטרה, מד"א

צבי חסיד:  כל הארגונים שפעלו, או כאלה שהשתתפו במסיבה ולא נפגעו אבל הם היו במסיבה – ראו בהם כנפגעי פעולות איבה

צבי חסיד:  מתנדבי זק"א – לא הייתה שום התייחסות אלינו

צבי חסיד:  לא ברמה של זה שהם עזבו את העבודה, לא ברמה של זה שהם התמודדו עם מה שהם התמודדו

צבי חסיד:  אני, באופן אישי, הייתי למעלה מחודש מחוץ לבית

צבי חסיד:  לא עבדתי באותו חודש

יונתן מישרקי: זו הצעת חוק של חבר הכנסת ברוכי, בהקשר הזה

יונתן מישרקי:  אני חושב שכולנו הצטרפנו אליה

קארין אלהרר: כולנו חתמנו

יונתן מישרקי: זה יצא הצעת חוק, שהיא עברה, אושרה בוועדת שרים לענייני חקיקה השבוע

יונתן מישרקי:  ברור לחלוטין שצריך לקדם את זה

יונתן מישרקי:  כן

עמית ליאור: צריך להודות על מה שהם עושים יום-יום

יונתן מישרקי: בהחלט

יונתן מישרקי:  תודה רבה

יונתן מישרקי:  אסתר קרמר, בבקשה

אסתר קרמר: שלום לכולם

אסתר קרמר:  תודה רבה על רשות הדיבור

אסתר קרמר:  אני מצטרפת איתכם כל בוקר, אני כל יום בבוקר מתפללת, חושבת, וכל הדלקת נרות וכל הפרשת חלה אני חושבת וזוכרת אתכם

אסתר קרמר:  אנחנו לא שוכחים אתכם לרגע

אסתר קרמר:  אנחנו איתכם

אסתר קרמר:       אני רוצה לומר משהו על מערכת בריאות הנפש בישראל: המערכת של בריאות הנפש בישראל היא בתת-תקצוב כבר הרבה-הרבה זמן

אסתר קרמר:  אני צועקת את זה כבר כמה שנים, מאז שנכנסתי לתוך העניין והתחלתי להכיר את נושא בריאות הנפש

אסתר קרמר:  אני חברת ועד מנהל בעמותת "לשמ"ה", שזו עמותת מתמודדי נפש למען מתמודדי נפש

אסתר קרמר:  אנחנו עושים כל מה שאפשר בשביל להעצים את מתמודדי הנפש ולעזור להם, לעזור לנו להיות חלק מהחברה בישראל

אסתר קרמר:      אז אני רוצה להגיד שהמענה של בריאות הנפש צריך להיות לכולם, לכל מי שיש לו צורך

אסתר קרמר:  מענה לא צריך להיות לפי כותרות או לפי הגדרות או לפי סגרטיביות

אסתר קרמר:  ועכשיו נגיד "הוא מגיע לו כי הוא בן דוד, אבל הוא בן דוד שני"

אסתר קרמר:  זה לא משנה מה רמת הקרבה שלו עכשיו מבחינה משפטית, משנה מה רמת הצרכים שלו

אסתר קרמר:  והגיע הזמן לדבר על מענים לפי צרכים ולפי רמת הצורך של כל בן אדם

אסתר קרמר:  אם בן אדם עכשיו התנדב בזק"א וראה גופות, או אם בן אדם נסע להתנדב בשדרות, אני נסעתי להתנדב בשדרות וראיתי גופות על הרצפה בדרכי למקום ההתנדבות, ראיתי רכבים שבורים ושרופים בשדרות ובדרך לשם

אסתר קרמר:      זה לא משנה מה ואיפה כל בן אדם מצא את עצמו נצרך

אסתר קרמר:  ברגע שבן-אדם עוזר, במיוחד אנשים שבאים לעזור, או בני משפחה שבאים לעזור, המענה צריך להיות לפי צרכים, לא לפי הגדרות

אסתר קרמר:  הגיע הזמן לדבר צרכים

אסתר קרמר:  אנשים לא יכולים להגיע לקופות חולים ואומרים להם עכשיו "בגלל שההגדרה שלכם היא כזאת תחכו חצי שנה, תחכו שנה"

אסתר קרמר:  אנשים מחכים שנה ויותר בשביל לראות פסיכולוגי, עוד לפני מה שקרה

אסתר קרמר:  עוד לפני הקורונה ועוד לפני המצב עכשיו

אסתר קרמר:  ככל שהמצב עולה צריכים להגביר צרכים

אסתר קרמר:    אני רוצה לומר עוד משהו קטן

אסתר קרמר:  יש עכשיו את התוכנית הלאומית לבריאות הנפש, שיש בה באג מאוד גדול, שהולכים להכניס אנשים שהם אינם אנשי מקצוע שיטפלו במתמודדי נפש

אסתר קרמר:  אני רואה בזה בעיה מאוד חמורה

אסתר קרמר:  ברגע שיהיה תומכי בריאות נפש, אנשים שלא ראו בן אדם מתמודד נפש מימיהם, ילכו לטפל באנשים בטראומה בכניסה ראשונה לתוך המערכת ורק אחרי שלושה חודשים יהיה מעבר לאיש מקצוע – זה דבר שהוא בעייתי מאוד, הוא יגרום להתדרדרות במצב הנפשי, זה יוסיף אשפוזים, וזה יעלה הרבה יותר כסף למדינת ישראל

עמית ליאור: והתאבדויות

אסתר קרמר: והתאבדויות

אסתר קרמר:  ואני אגיד עוד משהו קטנטן

אסתר קרמר:  אני חברה היום בעמותת "מש"ה"

אסתר קרמר:  זו עמותה שנותנת תמיכה לאנשים במעגל אובדני

אסתר קרמר:  אני בעצמי תומכת בעמותה, ואני רוצה להגיד שלעמותות כאלה צריכים לעזור להגיע להיות מקדימה, ולעזור להן לתת את מה שהן יכולות לתת

אסתר קרמר:  הן הרבה יותר מקצועיות ממישהו שלמד פסיכולוגיה תואר ראשון בלי לראות בן אדם, שיתחיל לטפל

עמית ליאור: אין לזה כסף

עמית ליאור:  יש כסף קואליציונית

עמית ליאור:  מחלקים בינם לבין עצמם את הכסף, אז אין כסף לדברים כאלה

יונתן מישרקי: טוב, תודה רבה

יונתן מישרקי:  הרב אריה מונק מ"בית חם", בבקשה

אריה מונק: בוקר טוב

אריה מונק:  תודה, שוב, על הדיון החשוב הזה

אריה מונק:  אני רוצה להוסיף על מה שנאמר כאן, שמחקרים מראים היום שכשהמעגל השני חזק, האדם שמתמודד מתרפא יותר מהר

אריה מונק:  ישנם ממש נתונים שמראים על הפחתה מאוד משמעותית במספר ימי אשפוז, בהחלמה שהיא יותר מהירה ויותר טובה

אריה מונק:  ולכן, ההתייחסות למעגל השני צריכה להיות לא רק האם מגיע להם או לא מגיע להם – זה משהו שמשרת קודם כול את החולה

אריה מונק:  שלא לדבר באמת על מעגלים שניים, אנחנו היום מטפלים גם בעובדי מד"א, יש לנו הסכם עם מד"א, חלק מאנשי זק"א השונים, שאין להם הסדרה, הם באים אלינו בטפטופים

אריה מונק:  הם באים אלינו בצורה שהיא לא מוסדרת

אריה מונק:       היה לי קשר גם עם הרב חסיד, גם עם זק"א ירושלים

אריה מונק:  המציאות הזאת, שאין פה פעולה פרו-אקטיבית

אריה מונק:  צריך להבין שכל מי שראה מראות כאלה, משהו יקרה לו

אריה מונק:  כי אם לא יקרה לו משהו הוא לא אדם נורמטיבי

אריה מונק:  כי רק אדם לא נורמטיבי מגיב לאירועים לא נורמטיביים בצורה נורמטיבית

אריה מונק:  ולכן, היה צריך להיות פה מנגנון סדור שאנחנו יוצרים קשר איתם, ולא שמי שהתרסק ונמצא בפוסט-טראומה, אז הוא ניגש אלינו

עמית ליאור: הוא לא מסוגל אז

אריה מונק: יפה

אריה מונק:  רובם לא מסוגלים

אריה מונק:  עכשיו, צריך להבין שהאירועים האלה היו מאוד קבוצתיים, הם היו בקבוצה, הם היו חזקים, הם היו גברים

אריה מונק:  אנחנו מקבלים דברים פשוט מזעזעים; נשים שמתקשרות אלינו ואומרות "בעלי חזר מהסיפור הזה, הוא לא בעלי

אריה מונק:  הוא יושב ובוהה על הספה, הוא לא עם הילדים

אריה מונק:  הוא כל הזמן נכנס להתקלח

אריה מונק:  הוא כל הזמן שואל אותי 'תגידי, את מריחה משהו? אני כל הזמן מריח משהו'"

אריה מונק:  עכשיו, כל בעל מקצוע מבין שהאנשים האלה בתוך טראומה שתתפתח, חלילה, לפוסט-טראומה

אריה מונק:  ואנחנו, זו האחריות שלנו להיות פרו-אקטיביים

אריה מונק:      אני רוצה רק לסיים בדבר אחד

אריה מונק:  התפרסם נתון ש-9,000 חיילים התפנו לקב"ן

אריה מונק:  3,000 מהם לא שוחררו מהצבא אבל שלחו אותם הביתה

אריה מונק:  זה 3,000 חיילים שקרוב לוודאי יסבלו מפוסט-טראומה

אריה מונק:  כל בעלי המקצוע פה סביב השולחן יגידו לך שהטיפול בפוסט-טראומה הוא ארוך ויקר

אריה מונק:  ולכן, אני אומר עוד פעם שהמעגל השני חייב להיות מטופל בשביל לעזור למעגל הראשון

עמית ליאור: הוא גם לא נגמר לעולם

עמית ליאור:  כל עוד היצור חי, הפוסט-טראומה ממשיכה אתו

עמית ליאור:  אי אפשר לדעת מתי היא תתפרץ, היא תתפרץ מתישהו

עמית ליאור:  כל המדינה הזאת פוסט-טראומתית

עמית ליאור:  אנחנו מדינה שיושבת פה על כמות ה-SSRI הכי גבוהה בעולם, כמות האופיאטים הכי גבוהה בעולם, והחבר'ה גם דופקים אבקות מכל כיוון

אריה מונק: נכון

עמית ליאור: חבר'ה, יש פה אירוע גדול מאוד, שמשרד הבריאות חייב להיכנס אליו בשיא הרצינות, להביא לכאן מומחים גדולים כדי לבחון איך מטפלים במדינה הזאת

עמית ליאור:  איך מביאים סעדים לאנשים האומללים האלה שלא מסוגלים לצאת מהמיטה

אריה מונק: תרשה לי רק לסיים

אריה מונק:  אני רוצה להגיד את הפאנץ'

אריה מונק:  לכן, אני חושב שהנושא אם זה יהיה בחוק או לא יהיה בחוק – זה חייב להיות בחוק

אריה מונק:  אני כבר 27 שנים בתוך הסיפור של בריאות הנפש, ואני יכול להגיד לכם שעד שלא הוציאו את חוק שיקום ושילוב נפגעי נפש בקהילה, תמיד היינו קבצנים

אריה מונק:  יום אחד האוצר החליט שאין כסף ושלחו את כולם לרחוב

עמית ליאור: חייב תקציב

אריה מונק: רגע, לא, חייב חוק

עמית ליאור: עם תקציב

אריה מונק: כי חוק זה דבר מתוקצב

קארין אלהרר: חקיקת חוק מביאה זכות

אריה מונק: בדיוק

אריה מונק:  חוק מביא זכות

אריה מונק:  ואף אחד לא יכול לטעון שאין כסף ונגמר הכסף

אריה מונק:  מילה אחת טובה מאוד, גם על הדיון הזה, אבל לביטוח הלאומי, שעושה עבודת קודש

אריה מונק:  הראשון החלוץ, שיצא עם הקול הקורא של ה-65 מיליון, ועושה עבודה אמיתית שבזכותה אנחנו הצלחנו לפתוח - - -     

עמית ליאור: הייתי אומר שהם יחליפו את הממשלה

אריה מונק: ובעוד מקומות

אריה מונק:  תודה רבה

יונתן מישרקי: תודה רבה

יונתן מישרקי:  אני רוצה בבקשה לתת את רשות הדיבור לאדווה צור, ממשרד הבטחון

יונתן מישרקי:  אם תוכלי גם להתייחס לנושא הזה, לגבי הפרשנות של עורכת הדין ענת קאופמן

יונתן מישרקי:  בבקשה

דוד צור: קודם כול בוקר טוב לכולם

דוד צור:  אני אגיד שאני גם מתפללת להשבת כל החטופים ולשלום כל החיילים

דוד צור:  אני אגיד שבאגף שיקום נכים היום כל מי שהוא נמצא בתהליך הכרה מקבל טיפולים גם לו וגם לבני המשפחה מדרגה ראשונה – הורים, ילדים

דוד צור:  ונבחנת עכשיו גם האפשרות לאחים

דוד צור:  אני אגיד שאגף השיקום, מתוך מחשבה להקדים תרופה למכה, מאפשר את הטיפולים כבר בתהליך ההכרה ולא מחכה להכרה כדי שלא תתפתח פוסט-טראומה, או כדי שיהיה אפשר למנוע אותה כמה שיותר מוקדם

דוד צור:      גם מי שמוכר בסופו של דבר בעקבות רפורמת נפש אחת, בני המשפחה הם זכאים, מבחינתנו, לטיפולים נפשיים ולמעטפת לפי כל אחד והפציעה שהוא מוכר עליה

יונתן מישרקי: מה המעגלים שאתם מתייחסים בבני המשפחה?     

דוד צור: אז אמרתי – הורים, ילדים, והיום נבחנת גם האפשרות לאחים

דוד צור:  ובני זוג, בטח

יונתן מישרקי: זה בהקשר של מענים נפשיים

דוד צור: תראה, מי שפצוע היום מקבל גם מענים, בני המשפחה מקבלים גם מענים של אובדן ימי הכנסה וכל שאר המענים שמגיעים מתוקף הפציעה

דוד צור:  מי שנמצא לידו מקבל גם את המענים האלה

יונתן מישרקי: עכשיו, לגבי מה שנקרא השוטף, המחייה השוטפת

יונתן מישרקי:  יש מענים שהמשרד נותן כמו כל נפגע פעולת איבה אחר? זאת אומרת, תקצוב שעות

דוד צור: המשרד נותן בעיקר לנכי צה"ל, בשוטף

דוד צור:  בני המשפחה מקבלים את הטיפולים ואת הסיוע שמגיע מתוקף הנכות, אבל זה בעיקר מתייחס לנכי צה"ל

קארין אלהרר: מה זה סיוע שמגיע מתוקף הנכון?     

דוד צור: לבני המשפחה את מדברת? כרגע, לא יודעת, סיוע בשכר דירה – מישהו מקבל אז הוא מקבל גם עליו וגם על בני משפחתו, לצורך העניין

יונתן מישרקי: אני מתנצל על השאלה, אולי יישמע קצת בור מצידי, אבל אני רוצה להבין את התהליך

יונתן מישרקי:  איפה החלק שלכם? איפה ביטוח לאומי? מי נגד מה? בתהליך הזה, משלב ההכרה, עוד לפני שלב ההכרה למעשה, כי עד שלב ההכרה לוקח זמן

קארין אלהרר: ההגשה

קארין אלהרר:  איך זה עובד?     

דוד צור: כל מי שנפצע במהלך השירות הצבאי ועקב השירות הצבאי שלו נחשב נכה צה"ל ומגיש את הבקשה להכרה שלו בתוך אגף השיקום

דוד צור:  כל מי שלא והוא אזרח מגיש בעצם לביטוח לאומי

יונתן מישרקי: נפגעי פעולות איבה זה חונה אצלכם?     

דוד צור: לא

יונתן מישרקי: לא, אוקיי

יונתן מישרקי:  בסדר גמור, תודה

יונתן מישרקי:  אז אנחנו, אם ככה, זה מתבקש, אנחנו נעבור לעו"ד - - -     

ענת קאופמן: אני חושבת שעו"ד שלומי מור יכול לתת לנו את הדבר הכי ברור

יונתן מישרקי: אני בדיוק עכשיו נותן לו את רשות הדיבור, ובטח נוכל לקבל תשובות

יונתן מישרקי:  בבקשה, שלומי מור, מהביטוח הלאומי

שלומי מור: תודה, אדוני

שלומי מור:  שלומי מור, הביטוח הלאומי

שלומי מור:  כמו שנאמר פה, אנחנו באמת משתדלים לעשות את המקסימום שאנחנו יכולים

שלומי מור:  אנחנו מבינים גם שזה לא תמיד מספיק

שלומי מור:  זו נקודת המוצא שלנו, ותמיד אנחנו מנסים לעשות עוד

שלומי מור:  אני אחלק את הדברים שלי לשניים; דובר פה על משפחות החטופים, שזו חקיקה אחרת, ועל ההכרה בנפגעי פעולות האיבה, שזה דבר אחר

שלומי מור:  אני אתחיל בחטופים ובמה שניתן

שלומי מור:  ראשית, כפי שכולם יודעים, היה בהתחלה הסכם, ואז חוק ייעודי, והחוק הייעודי הזה עסק במשפחות החטופים ובזכויות שלהם

שלומי מור:  החוק הזה, מדובר פה על הרחבה, כותרת הדיון היא הרחבה למעגלים נוספים

שלומי מור:       החוק הזה, באופן ייחודי, הרחיב את ההכרה גם לאחים וגם לילדים בגירים

שלומי מור:  שזאת הכרה שהיא ראשונית, אין לה אח ורע

שלומי מור:  היא לא הייתה בעבר

רות פרמינגר: וגם אחים חורגים

שלומי מור: חורגים זה עוד דברים, יש דברים שתני לנו לעשות ולא צריך לפרסם בהכרח

שלומי מור:  אבל, זו הרחבה חשובה, ויכול להיות שזה סדק שנפתח לעתיד לבוא, אינני יודע

שלומי מור:  אחרי טראומה תמיד יש מחשבות נוספות

שלומי מור:  אבל, זו הרחבה שהייתה

שלומי מור:  לצערי הרב, ההרחבה הזאת אינה חלה על בני דודים ובנות דודות, ודודים

שלומי מור:  אני מצטער, זו הרחבה שהיא לא ניתנה

שלומי מור:  מה שכן, מה שהחוק בסוף נתן, הוא ראה את המשפחה כמשפחה אחת

שלומי מור:  זאת אומרת, הוא לקח משפחה, הוא אמר "אוקיי, אני נותן 90,000 שקלים למשפחה הגרעינית - - -      

עמית ליאור: סליחה שאני שואל – אבא שלי, שהוא בן 90, זכאי?     

שלומי מור: אז אני אומר, הורים, אני אגיד מה החוק נותן

קריאה: הוא מדבר על חטופים

שלומי מור: אני מדבר על חטופים

שלומי מור:  אמרתי שאני מחלק

שלומי מור:  אני מדבר כרגע על חטופים, ואז החוק אמר "אוקיי, כמשפחה אנחנו מסייעים להורים ולבני ובנות זוג, בסכום משותף של 90,000 שקלים

שלומי מור:  הם מקבלים בשוטף גם את הקצבאות, שזה בערך עוד 30,000 שקלים

שלומי מור:  ואם יש אחים או ילדים בגירים, כל אחד בעצמו מקבל עוד 21,000 שקלים"

שלומי מור:  זאת אומרת שלרבעון, משפחה גרעינית, זה מגיע ל-150,000 שקלים

שלומי מור:  ואם יש עוד אח וילד בגיר, זה עוד 42,000 שקלים

שלומי מור:  זה יכול להגיע לסכומים משמעותיים

שלומי מור:  אני מבין שהם לא מספיקים

שלומי מור:  אבל, כדאי לדעת, זו החקיקה הכי מטיבה סוציאלית שאני מכיר ב-22 שנות עבודתי בביטוח הלאומי

שלומי מור:      לא הייתה במדינת ישראל כזאת חקיקה

שלומי מור:  אני מבין שזה לא עונה על כל הצרכים

שלומי מור:  מעבר לזה, יש כמובן את המעטפת של משפחות החטופים מבחינה של טיפולים נפשיים

שלומי מור:  פה בכלל אין מחלוקת ואין עניין – היא ניתנת להורים, לבני הזוג, לילדים

שלומי מור:  לכל המעטפת

קארין אלהרר: שלומי, דרך מי זה ניתן?     

שלומי מור: הסיוע הנפשי?     

קארין אלהרר: כן

יונתן מישרקי: רגע, קודם כול למי ואחרי זה איך

יונתן מישרקי:  למי זה ניתן?     

שלומי מור: אז אמרתי, זה ניתן למשפחה הגרעינית: הורים, בני ובנות זוג, ילדים

קריאה: אחים גם כן?     

שלומי מור: ואחים

שלומי מור:  וגם אחים חורגים, כמובן

קריאה: המעגלים הנוספים?     

מאשי סנדרוביץ: לאור המצב, אישרנו חריג גם בני זוג של הורה, שהחטוף, נגיד, היה סמוך

נופר בוכשטב: אני אומרת, איך יכול להיות שסבתות או נכדים לא נכללים בחוק הזה? סבתא שהנכד שלה חטוף – איך היא יכולה להתמודד? נכד שהסבא שלו חטוף, איך הוא יכול לא להיות זקוק לטיפול פסיכולוגי? איך זה יכול להיות?     

יונתן מישרקי: בבקשה, יש מענה לזה?     

שלומי מור: כמו שאמרתי, לצערי, ההרחבה נגעה לילדים בגירים ולאחים

שלומי מור:  שזה גם דבר שלא הוכר בעבר

שלומי מור:  היא לא הגיעה עד סבים וסבתות ועד נכדים

יונתן מישרקי: אתה מדבר על תקצוב או על טיפול?     

שלומי מור: אני מדבר בכלל על ההכרה בהם כחלק ממי שזכאים למעגל הסיוע הזה

יונתן מישרקי: זה נדון בוועדת העבודה והרווחה בתקופה שבה חוקק החוק הזה?     

שלומי מור: לא זכור לי שהיה דיון פרטני בהקשר הזה

שלומי מור:  כן הייתה סוגיה של הרחבת מעגל הזכאים, וכאמור, היא הורחבה

שלומי מור:  היא לא הורחבה לסבים וסבתות והיא לא הורחבה לנכדים

יונתן מישרקי: עכשיו, יש לביטוח לאומי איזשהו מענה? גם אם לא במסלול החקיקה הזה, יש מענה לסבים וסבתות?     

רות פרמינגר: נוהל חרדה או נוהל חוסן או משהו כזה?      

מאשי סנדרוביץ: לא, לא

מאשי סנדרוביץ:  זה לא קשור

יונתן מישרקי: יופי, נשמח לשמוע ממך

מאשי סנדרוביץ: כן, אז לגבי, קודם כול, הנושא של סבים וסבתות הוא בנשמתי כבר הרבה שנים, ואין להם מעמד משפטי לסייע להם

מאשי סנדרוביץ:  אנחנו כן יכולים לסייע בטיפול משפחתי למשפחות

מאשי סנדרוביץ:  אז אם במהלך הטיפול המשפחתי נכנסים עוד בני משפחה, אנחנו לא בודקים בציציות

מאשי סנדרוביץ:  חשוב להגיד את זה

מאשי סנדרוביץ:  דבר שני, יש כן מענים שניתנים, כרגע, על ידי משרד הרווחה, לסבים וסבתות

יונתן מישרקי: באיזו מסגרת?     

מאשי סנדרוביץ: בשלטון המקומי, יש להם תקצוב לסבים וסבתות

מאשי סנדרוביץ:  אני יכולה להעביר את המסר הזה למי שאחראית בנושא

קארין אלהרר: לא, אבל דרך מי? מי הגורם המטפל?     

מאשי סנדרוביץ: הם מפנים לגורם מטפל, אוקיי? גם אנחנו מפנים לגורם מטפל

מאשי סנדרוביץ:  אנחנו מממנים - - -     

יונתן מישרקי: אבל זה לא, אני חושב, מאשה, שזה לא כל כך, זה לא מסודר

יונתן מישרקי:  אם היו צריכים להגיע לפה כדי להבין שאולי יש פתרון במשרד הרווחה, אז ברור - - -     

עמית ליאור: הבעיה הגדולה היא באינפורמציה שלא מגיעה לאנשים שהיא צריכה אליהם

עמית ליאור:  באופן כללי

עמית ליאור:  האינפורמציה גם ל"נובות" לא מגיעה

יונתן מישרקי: טוב, אנחנו כבר נשמע את נציגת משרד הרווחה

קארין אלהרר: רגע, אבל אני רוצה שנייה תשובה לשאלה

קארין אלהרר:  איפה מקבלים את הטיפול?     

מאשי סנדרוביץ: קודם כול, לכל משפחה של חטופים יש עובדת רווחה מהשלטון המקומי, שמלווה

מאשי סנדרוביץ:  לצד עובדת השיקום של ביטוח לאומי

קארין אלהרר: שהיא מחליפה פסיכולוג?     

מאשי סנדרוביץ: לא

מאשי סנדרוביץ:  הם מממנים את הטיפול החוצה

מאשי סנדרוביץ:  כמו שגם אנחנו, גם אצלנו אין פסיכולוגים

קארין אלהרר: זאת אומרת, הם יכולים ללכת לפסיכולוג מטעמם, והמדינה מממנת?     

מאשי סנדרוביץ: אני אגיד לך איך זה עובד מטעמנו, אוקיי? מטעמנו, יש לנו רשימה של מעל 3,000 מטפלים

מאשי סנדרוביץ:  בשונה ממה שהצגת קודם לגבי משרד הבריאות, כל המטפלים במאגר שלנו, שהוא מאגר שהולך להיות פתוח באתר של ביטוח לאומי בימים הקרובים, קרוב ל-3,500 מטפלים שהם מוכשרים, הן פסיכולוגיים, עובדים סוציאליים קליניים, שיש להם התמחות גם בטראומה ובשכול

מאשי סנדרוביץ:  בסדר? זה לגבי המטפלים

מאשי סנדרוביץ:  אנחנו עובדים בצמוד לתעריף של משרד הבטחון

מאשי סנדרוביץ:  תעריפים גבוהים שאנחנו משלמים

מאשי סנדרוביץ:       עכשיו, הנפגע עצמו, המשפחה יכולה לגם להביא מטפל שהם רוצים

מאשי סנדרוביץ:  נגיד, מישהו היה בטיפול לפני ה-7 באוקטובר והוא רוצה להמשיך עם אותו מטפל – אנחנו יכולים להכיר באותו מטפל, והוא ימשיך לקבל את הטיפול דרכו

מאשי סנדרוביץ:  או שהוא רוצה מטפל שהוא מוצא בכוחות עצמו

קארין אלהרר: ואתם מממנים עלות מלאה?     

מאשי סנדרוביץ: אנחנו מממנים, העלות מגיעה עד 380-380 שקלים לשעת טיפול, שזה נותן מענה

עמית ליאור: יש טיפולים אלטרנטיביים בתוך זה או רק קופות חולים?     

מאשי סנדרוביץ: יפה, אני רוצה רגע לפתוח סוגריים ולהתייחס למה שאתה רוצה להגיד

מאשי סנדרוביץ:  אתה אמרת שצריך להביא לפה את מיטב המוחות

מאשי סנדרוביץ:  יהיה קשה למצוא אותם

עמית ליאור: אני יודע, ולכן צריך להביא באמת משהו בינלאומי

עמית ליאור:  יש פה מקרה מבחן

מאשי סנדרוביץ: רגע, יש פה גם עבודה שנעשית ברמה הבינלאומית

מאשי סנדרוביץ:  יש יחידה לתגובות קרב של צה"ל, שאנחנו נמצאים איתם בקשר

מאשי סנדרוביץ:  יש גם ספרות

מאשי סנדרוביץ:  היום יש לנו זומים - - -     

עמית ליאור: שום ספרות לא כתבה את המחזה הזה

מאשי סנדרוביץ: בדיוק, בדיוק

מאשי סנדרוביץ:  ואני רוצה להגיד שאני מלווה אישית, הרבה שנים, אני מנהלת אגף השיקום, אני בעצמי גם מטפלת

מאשי סנדרוביץ:  ואני יכולה להגיד שמעולם לא פגשתי שכול, לא פגשתי טראומות כאלה מימיי, בחיי

מאשי סנדרוביץ:  וליווינו אנשים עם פיגועים מאוד-מאוד קשים שנרצחו כמה בני משפחה, נרצחו ילדים בפני הוריהם

עמית ליאור: טראומה לאומית

מאשי סנדרוביץ: זה משהו אחר לגמרי

מאשי סנדרוביץ:  ואני חושבת שאנחנו צריכים לנהוג בצניעות רבה כשאנחנו באים ואומרים איזה טיפול אנחנו פותחים

מאשי סנדרוביץ:  ולכן, אנחנו פתחנו גם טיפולים אלטרנטיביים

מאשי סנדרוביץ:  כי מה שמצאנו ב-7 באוקטובר זה שאנשים לא יכלו לדבר

קארין אלהרר: נכון

עמית ליאור: עד עכשיו

מאשי סנדרוביץ: הם לא יכלו לדבר

מאשי סנדרוביץ:  הם לא מצאו את המילים

מאשי סנדרוביץ:  חלק מהאנשים גם מגמגמים

עמית ליאור: עד עכשיו

מאשי סנדרוביץ: ולכן הטיפול במגע והטיפול שמחבר אותם לגוף ולנפש - - -     

עמית ליאור: ביצירה

מאשי סנדרוביץ: גם

מאשי סנדרוביץ:  גם

עמית ליאור: זה מה שאני עושה

מאשי סנדרוביץ: כל מה שהולך

מאשי סנדרוביץ:  אז לכן אני אומרת שגם אם תקום ועדה שתדון מי יהיה המטפל וכולי, צריך מאוד-מאוד להיזהר לא לצמצם

מאשי סנדרוביץ:  כי אנשים יודעים מה טוב להם

מאשי סנדרוביץ:  אם הבן-אדם אומר "טוב לי", יש לנו אבא שעושה הילינג, ועושה קדרות, והשארנו גם את הקדרות לאבא של חטוף, כי זה מה שנותן לו את הרוגע

עמית ליאור: ברור, ברור

עמית ליאור:  יצירה עוזרת מאוד

מאשי סנדרוביץ: אז צריך גם לנהוג בזהירות ובאמת לפתוח את כל הערוצים של טיפול, כי אנחנו לא יודעים - - -     

עמית ליאור: רק צריך כסף לזה

רות פרמינגר: אני חושבת שמשרד האוצר צריך ללמוד מהביטוח הלאומי על היצירתיות שלו ועל מציאת הפתרונות שיש להם

קארין אלהרר: רגע, שנייה, שנייה

קארין אלהרר:  לפי נוהל החרדה שלכם בעצם מעבירים למרכזי החוסן, נכון?      

אריה מונק: נוהל החרדה עוסק אפילו במי שלא הוכר, כן

קארין אלהרר: גם מי שלא הוכר

קארין אלהרר:  אני רק אומרת, בהתייחס לתחילת הדברים שלי, שאם לא יתנו את התקציב המתאים למרכזי החוסן, כל מי שאמור לקבל את המענה שם, יושבו פניו ריקם

יונתן מישרקי: ברור

יונתן מישרקי:  שלומי, אני רוצה שתמשיך עם הסקירה

שלומי מור: לגבי הכרה אדוני, דובר פה בנושא ההכרה

יונתן מישרקי: איך עובד המסלול?     

שלומי מור: כן, אז קודם אני אבהיר שעל פי חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה, קודם כול בן אדם מגיש את הטפסים, את התביעה לביטוח הלאומי, לפי ה-6 באוקטובר – אנחנו מסייעים באיסוף החומר הרפואי, איסוף העובדות, ואז זה עובר לרשות המאשרת במשרד הבטחון

שלומי מור:  משרד הבטחון, הרשות המאשרת, היא המכירה בנפגע כנפגע איבה

שלומי מור:  ונכון, צריכה להיות הכרה באירוע שהוא אירוע איבה, בנזק ובקשר הסיבתי ביניהם

שלומי מור:  רק אחרי שיש לי הכרה מהרשות המאשרת במשרד הבטחון אזי אני יכול לטפל בבן-אדם כנפגע איבה

יונתן מישרקי: יפה, פה הנקודה

שלומי מור: אני כן אומר שב-7 באוקטובר, בעולם החדש שנוצר, באמת בשיתוף פעולה מדהים ואדיר עם משרד הבטחון ועם הרשות המאשרת, ועו"ד דידי אורון, כן יצרנו תהליכים מאוד-מאוד מקוצרים כדי שלא נאלץ להמתין גם שנתיים בהקשר הזה

שלומי מור:  זה לגבי התהליך

שלומי מור:       עכשיו, לגבי המורכבויות שדובר עליהן פה, אני אתייחס, אדוני

שלומי מור:  כמובן, מי שהיה נוכח באירוע, ונשאלנו גם על ידי ועדה כל מיני שאלות; מי שנוכח באירוע, מי שצפה בהתעללות בבן-אדם אחר, חלילה, ומי שהיה פיזית שם, ומי שחווה סכנה, אירוע מסכן חיים, שלא לדבר על פגיעות פיזיות, כמובן, וכולי – ודאי וודאי שהוא יוכר כנפגע פעולות איבה, זה היותר קל

יונתן מישרקי: אגב, מוכר כבר?     

קריאה: לא

יונתן מישרקי: מה התהליך?     

שלומי מור: אז התהליך הוא כזה: כיוון שאנחנו מדברים באלפים רבים של אנשים, אנחנו באיזשהו תהליך מזורז מול משרד הבטחון

שלומי מור:  כן, כבר הוכרו אלפים רבים-רבים-רבים

עמית ליאור: כמה מה"נובות" עוד לא הגיע אליכם?     

שלומי מור: אני אגיע ל'נובה'

שלומי מור:  אני אגיע ל'נובה', אם תרצה, בשמחה רבה

יונתן מישרקי: רגע, אני שואל פה את השאלות, סליחה

יונתן מישרקי:  אני מנהל את הדיון

יונתן מישרקי:  שלומי, בטווח עד שהם מוכרים, מה הם מקבלים?     

קארין אלהרר: מענק

שלומי מור: נכון

שלומי מור:  בטווח, כיוון שידענו שאנחנו לא יכולים לחכות להכרה הפורמלית, קיבלנו הכרה עקרונית, בסיוע משרד הבטחון, כאמור, ונתנו סיוע ראשוני, מה שנקרא תט"ר – אותו סיוע שהסתכם בערך, תלוי, לחבר'ה של ה'נובה', ואדוני, בניגוד למה שאמרת – בלי שום דבר אפילו הם קיבלו כ-17,000 שקלים

שלומי מור:  17,000 שקלים

עמית ליאור: כמה הגיעו וכמה לא הגיעו? אתה יכול לתת מספרים של כמה לא יצאו מהמיטה בשביל לעבור את הויה-דולורוזה הזאת?     

שלומי מור: לא, אז אנחנו הגענו - - -     

קארין אלהרר: לא, עמית, אבל לא היה צריך לעבור ויה-דולורוזה

שלומי מור: אנחנו לא ביקשנו שיגיעו - - -      

עמית ליאור: ויה-דולורוזה מבחינתם, לא מבחינתך

שלומי מור: לא ביקשנו שיגיעו

שלומי מור:  אנחנו הגענו, אנחנו יצרנו קשר, אנחנו יצרנו קשר עם מארגני המסיבה, אנחנו קיבלנו את הרשימות, אנחנו פנינו לאנשים

שלומי מור:  לא ביקשנו שימלאו טפסים

שלומי מור:  ובשיטת האמון המלא, כמו שאני אומר, 100% אמון – בן אדם כתב שלוש שורות – "הייתי ב'נובה', נפגעתי" – הוא קיבל את הסכום הזה

יונתן מישרקי: יפה

שלומי מור: יותר מזה, אנחנו עושים רק מאמצים

שלומי מור:  אנחנו קיימנו שלושה או ארבעה מפגשים אינטרנטיים

שלומי מור:  רק שלשום - - -     

עמית ליאור: תפרסמו בטלוויזיה, בבקשה, כל יום מחדש, למי שצריך להגיע, איך הוא מגיע אליכם

עמית ליאור:  הם לא יודעים

שלומי מור: אוקיי

שלומי מור:  ברור שצריך עוד לעשות

שלומי מור:  אז לגבי הנוכחות הפיזית, אני דיברתי

שלומי מור:  לגבי גורמי המקצוע שדובר פה, אדוני, זו שאלה כבדה מאוד שכרגע החוק לא נותן לה מענה

שלומי מור:  זאת אומרת, מתנדבים היום שנחשפו למראות זוועה אינם מוכרים כנפגעי פעולות איבה

שלומי מור:  הם כן מוכרים כמתנדבים

שלומי מור:  זה אומר שהם יקבלו את כל המעטפת כנפגעי עבודה

יונתן מישרקי: כן, החוק שלי נותן לזה מענה

שלומי מור: אבל לא כנפגעי איבה

שלומי מור:  ומדוע, אדוני? כי כיום החוק חותך את זה באם היית נוכח באירוע עצמו או לא היית נוכח

ענת קאופמן: שלומי, איפה זה כתוב בחוק? זה לא נכון

ענת קאופמן:  שלומי, זה לא כתוב בחוק

ענת קאופמן:  כתוב "נפגע פעולת איבה"

שלומי מור: אוקיי, אז להבנתי, החוק מדבר על זה שנפגעת מאירוע איבה ולא מההשלכות שלו

יונתן מישרקי: לא, לא

יונתן מישרקי:  אני מבין שזה אירוע

יונתן מישרקי:  בואו לא נפתח דיון על זה, בסדר? זה אירוע, זה סוגייה שיש עליה פסיקה, וזה אירוע רחב

יונתן מישרקי:  אפשר לקיים על זה דיון, לא עכשיו

שלומי מור: ואם מדובר בעובדי זק"א הקדושים, אז מה עם העובדים הסוציאליים שנחשפים לזוועות, גם כן, קשות מאוד, וזו טראומה משנית? ומה עם עובדי בתי החולים? את אומרת עד אנה אנחנו מגיעים - אני לא יודע

שלומי מור:  זו שאלה כבדה מאוד

עמית ליאור: מתנדבים של ער"ן

שלומי מור: נכון

שלומי מור:  כרגע החוק תחם את זה במי שנפגע באופן ישיר מאירוע איבה

שלומי מור:  המקרים האלה, כמו שאמרת, הייתה פסיקה, הגענו גם לבג"ץ

שלומי מור:  הייתה שאלה גדולה – אב צפה בביתו, לא עכשיו, לפני שנים, אב הגיע לבית חולים וצפה בבתו, שהייתה חרוכה לחלוטין מאחד מהפיגועים הקשים שהיו פה

שלומי מור:  והוא אמר "אני נפגעתי נפשית"

שלומי מור:  עכשיו, חד משמעית הוא נפגע נפשית, אבל הוא לא הוכר כנפגע איבה

שלומי מור:  כי הוא היה נפגע משני

שלומי מור:  זה כרגע הדין

שלומי מור:  אני מצטער, אני מניח את הדברים פה

שלומי מור:  זה המצב, אם זה ישתנה

יונתן מישרקי: אני מודה לך על זה

עמית ליאור: זקוק לתיקון

שלומי מור: זה לגבי גורמי המקצוע

שלומי מור:       והשאלה השלישית היא האם אנחנו בעולם המודרני כבר מדברים לא רק על נוכחות פיזית אלא גם על נוכחות דיגיטלית

שלומי מור:  שאלה מורכבת

שלומי מור:  אני יכול לומר שזו שאלה שאנחנו כבר חושבים עליה שבועות רבים אם לא חודשים, מאז שהתחיל האירוע, בשיתוף משרד המשפטים, ובשיתוף משרד הבטחון

שלומי מור:  זו שאלה בסוף של גבולות ואיפה אתה תוחם את זה: האם די שצפית בטלוויזיה; האם די שקיבלת הודעה ישירה

שלומי מור:       ברור לנו, ובאמת היו מקרים בעבר שבהם כשמדובר היה בקרבה ראשונה ובנזק נפשי משמעותי, דובר פה גם הלכת אלסוחה, אני לא יודע אם היא תחול או לא

שלומי מור:  אבל, בהחלט אנחנו מבינים שנוכחות דיגיטלית יכולה להיות תחליף

שלומי מור:  אבל, זו שאלה מאוד-מאוד מורכבת

שלומי מור:  זו שאלת מדיניות, אדוני

שלומי מור:  אם אתה שואל אותי ואני אומר פה על חקיקה, יש דברים שלא די להם בפסיקה ולא די להם בנהלים פנימיים

שלומי מור:  בסוף, אם יהיה צורך, יהיה צורך לתקן את ההגדרה של מהי פגיעת איבה

שלומי מור:  ולכתוב ברחל בתך הקטנה מה היא כוללת

עמית ליאור: צריך פה הגדרות חדשות, יש פה אירוע חדש

ענת קאופמן: יש פסיקה מפורשת הפוכה, אבל צריך להתייחס אליה, זה לא נכון

יונתן מישרקי: זה ברור שחקיקה תהיה הרבה יותר משמעותית בהקשר הזה, כן? לא נישען רק על פרשנות

ענת קאופמן: לא, ברור

ענת קאופמן:  אבל בינתיים, עד שתהיה חקיקה, עד שילכו – יש פסיקה

ענת קאופמן:  פסק דין, אתה יודע, פלוני נגד המשרד לביטוח לאומי, שהכיר

ענת קאופמן:  שהכיר

יונתן מישרקי: תודה

יונתן מישרקי:  לאן נטיית הלב של משרדי הממשלה הרלוונטיים בהקשר הזה של המעגלים השניים?     

שלומי מור: אני לא אדבר בשם משרדים אחרים

קארין אלהרר: בוא, אני אגיד לך

שלומי מור: אני יכול להגיד שלכולם ברור שהאירוע הזה יצר מציאות חדשה שמצריכה מענים חדשים שלא קיימים היום

שלומי מור:  זו נטיית הלב שלנו, זו נטיית הלב של גורמי המקצוע שאני מדבר איתם

שלומי מור:  המשמעות היא שצריך לראות איך עושים את זה, אבל איך עושים את זה - - -     

עמית ליאור: בינתיים אנשים מתאבדים

ענת קאופמן: שאלת הגבולות לא צריכה למנוע הכרה

ענת קאופמן:  אפשר לדון איפה הגבול

ענת קאופמן:  אבל זה לא אומר שלא צריך להכיר

ענת קאופמן:  אז תגיד "אני מכיר רק באנשים שדיברו בטלפון", "אני מכיר רק במי שצפה והוא בן משפחה מדרגה ראשונה"

ענת קאופמן:  זה שצריך לקבוע גבולות קיים בכל עולם הנזיקין, תמיד צריך לקבוע גבולות

ענת קאופמן:  זה לא מונע הכרה

יונתן מישרקי: נכון, טוב

יונתן מישרקי:  יעל קסטן-רבסקי, בבקשה

יעל קסטן-רבסקי: יעל קסטן-רבסקי מהסיוע המשפטי במשרד המשפטים

יעל קסטן-רבסקי:  אז אנחנו בסיוע המשפטי מייצגים משפחות שכולות, גם משפחות שכולות וגם משפחות של חטופים ונעדרים, ומעניקים להם את הליווי ואת הייצוג

יעל קסטן-רבסקי:  מהמקרים הרבים שמגיעים אלינו שאנחנו מטפלים, וגם אנחנו מקבלים פניות אחרות של אנשים שנפגעו באירועים

יעל קסטן-רבסקי:  גם אנשים שנכחו פיזית, אבל כמו שמדובר פה, הרבה מאוד מהפגיעות זה אנשים שלא נכחו פיזית באירועים

יעל קסטן-רבסקי:  אנחנו מדברים פה על אירוע, שברור פה לכולם שהוא אירוע חריג בעוצמתו, שמעולם לא היה

יעל קסטן-רבסקי:  לא בהיקף החשיפה, לא בחומרת החשיפה לזוועות

יעל קסטן-רבסקי:       ולכן, ברור שגם ההכרעות וגם הפרשנות צריכה להיות מרחיבה כמה שיותר

יעל קסטן-רבסקי:  אנחנו חושבים שחייבים, יש לנו הרבה מאוד מקרים של אנשים גם בני משפחה וגם מעגלים שקיבלו סרטונים, טלפונים בזמן אמת – היו חשופים

יעל קסטן-רבסקי:  אנחנו אומרים שהם היו חשופים לאירועים והם נפגעי איבה

יעל קסטן-רבסקי:  חשוב להבין שהרבה פעמים אנשים שהיו מרחוק, הנזק הנפשי שלהם הוא לא פחות חמור

יעל קסטן-רבסקי:  בוודאי שמי שהיה באירועים פיזית, יש לו - - -     

עמית ליאור: ישבו בחמ"לים, זחלו בוואדיות

יעל קסטן-רבסקי: ולכן אנחנו רואים בני משפחה ששמעו בזמן אמת, אנחנו רואים חברי קהילות שחזרו, שגם אם לא היו ביום האירוע פיזית וחזרו אליהם חברי קהילות, קהילות שהן מרוסקות, שנפגעו משמעותית באירועים

יעל קסטן-רבסקי:  ולכן, אנחנו חושבים שצריכה להיות פרשנות מרחיבה, בין אם בחוק הקיים היום, שצריך לבחון ולעשות את - - -     

יונתן מישרקי: פרשנות או חקיקה? אתם גם מאמינים בפרשנות?     

יעל קסטן-רבסקי: אני מהסיוע המשפטי, שוב, אני מציגה את המקרים שמגיעים אלינו

רות פרמינגר: אז מה מהות הסיוע? מה מהות הסיוע?     

יונתן מישרקי: מה אתם חושבים שצריך?     

יעל קסטן-רבסקי: אנחנו חושבים שצריכה להיעשות פרשנות מרחיבה וצריך לבחון את המקרים האלה שמגיעים והאנשים האלה שחשופים בזמן אמת מרחוק, ולראות איך נותנים להם את המענה

יעל קסטן-רבסקי:  זה אנשים שנפגעו

רות פרמינגר: רק שאלה, אדוני

רות פרמינגר:  אתם מייצגים מול הביטוח הלאומי? זו המהות של הסיוע? לפעול להכרה של האנשים הללו בביטוח לאומי?     

יעל קסטן-רבסקי: ממש לא

יעל קסטן-רבסקי:  אנחנו מלווים משפחות שכולות גם של משרד הבטחון, ומשפחות של נפגעי פעולות האיבה

רות פרמינגר: לממש את מה שכבר מגיע להם?     

יעל קסטן-רבסקי: למשפחות שמוכרות שצריכות סיוע במענה ההוליסטי ובדברים של היום שאחרי

יונתן מישרקי: ברור

קארין אלהרר: אבל זה חלק מהעבודה שלהם, בסדר

יונתן מישרקי: לא, אבל במסגרת החוק

יונתן מישרקי:  הם נותנים ייעוץ משפטי במסגרת החוק

רות פרמינגר: אדוני, אני מוכרחה להגיד לוועדה שבחקיקה של חוק הנכים תוקצבו ב-60 מיליון שקל הסיוע המשפטי, במסגרת רפורמת נפש אחת

רות פרמינגר:  אני מבינה שזה עדיין לא מומש בכלל, כי אני מבינה שצריך לעשות אולי חוק על חוק

רות פרמינגר:  האם זה נכון?     

יעל קסטן-רבסקי: אנחנו מדברים על משהו אחר, על הליווי ועל הייצוג שלנו למשפחות שכולות ולנפגעים

יעל קסטן-רבסקי:  זה מכוח החלטות אחרות

יעל קסטן-רבסקי:  פה אנחנו רק מציגים גם מהמקרים שמגיעים אלינו את הפגיעות מרחוק של אנשים שנכחו מרחוק, ואת החשיבות שתהיה בהכרה ובמתן מענה לאנשים שנפגעו מרחוק

יונתן מישרקי: בסדר גמור, החשיבות זה מהות הדיון

יונתן מישרקי:  תודה

יונתן מישרקי:       חבר הכנסת משה רוט, בבקשה

משה רוט: סליחה, לא הייתי פה בכל הדיון, אז יתכן שמה שאני הולך להגיד כבר נפתר או שהבעיה בכלל לא קיימת או שפתרון כבר קיים

משה רוט:  אני רוצה להעיר שתי הערות מנוגדות

משה רוט:  יש שני דברים: יש הבדל בין להגיש סיוע ולהגיש כסף, אוקיי? יש הבדל

יונתן מישרקי: אתה מתכוון לטיפול?     

משה רוט: טיפול, כן, להגיש את הטיפול ולתת את יכולת הטיפול

משה רוט:  זה דבר אחד

משה רוט:  והשני, מהתחום המשפטי אני רוצה להגיד, בתור אחד שמכיר את הנושא, לפתוח ככל שפותחים אפשרות לתביעות שונות, זה רק מסרבל את המערכת בסוף

משה רוט:  ועוד יותר גרוע, וזה הכי גרוע בכל הנושא, ואת זה צריך לקחת בחשבון, פה אני רוצה להרים תמרור – בסוף, אחרי כל הדיונים יקציבו תקציב מסוים

משה רוט:  וסתם, בואו נגיד, לדוגמה, אם יגידו 100 מיליון שקל – ה-100 מיליון שקל אמור להתחלק

משה רוט:  אם יכניסו אנשים שהם פחות ראויים, פחות – אני לא אומר לא ראויים – פחות ראויים, בסוף יצא שלכל אחד יצא פחות

משה רוט:  יתנו 1,000 שקל לאדם, בו בזמן, כן

משה רוט:       לכן, הנושא של הגבולות והנושא של ההגדרות והנושא של לקבוע איזשהו מדרג, זה קריטי, כי אחרת, בשורה התחתונה - - -     

יונתן מישרקי: אתה למעשה מצטרף למה שאמרה פה קארין מקודם, היא מדברת על חקיקה שהיא הגישה

משה רוט: מוחות גדולים חושבים דומה

יונתן מישרקי: בסדר גמור

יונתן מישרקי:  יישר כוח

יונתן מישרקי:  נציגת הרווחה נמצאת איתנו בזום

משה רוט: לא, אני רק רוצה להדגיש שהנקודה של לקבוע את הקווים המנחים - - -     

עמית ליאור: קצת קשה לכמת נפש בדיוק לכמה הנפגש נפגעה

משה רוט: אני יודע, אני יודע

עמית ליאור: זה לא מדע אמפירי

עמית ליאור:  צריך לא לחשוב על 100 מיליון, צריך לחשוב על כמה מיליארדים, כי המדינה זקוקה לריפוי

משה רוט: נכון, אני בעד לתת מיליון לכל אחד, זו לא הפואנטה

משה רוט:  הפואנטה להיות מעשי

משה רוט:  להיות מעשי

יונתן מישרקי: עמית, הוא לא דיבר על הסכום, הוא דיבר על כך שצריך לקבוע את זה

יונתן מישרקי:  גם בחקיקה, כשאתה קובע - - -     

עמית ליאור: חבר'ה, המדינה הזאת חולה, אתם צריכים להיות המשרד הכי מתוקצב אחרי משרד הבטחון

עמית ליאור:  המדינה הזו זקוקה למזור

עמית ליאור:  אנחנו יודעים שעכשיו הכסף מתחלק, ברגעים אלה ממש

עמית ליאור:  דבר ראשון שאתם צריכים לעשות זה לעצור הכול, להביא כסף לביטוח הלאומי, לחלק את הכסף הזה נכון

עמית ליאור:  יש פה מלחמה מצד אחד, אנחנו בתוך המלחמה, מצד שני אנחנו בתוך אירוע חסד ענק, שאתם חייבים להתייחס אליו

עמית ליאור:  עכשיו

יונתן מישרקי: טוב, תודה רבה

משה רוט: יש הבדל בין דיגיטלי ללא דיגיטלי

עמית ליאור: דיגיטלי, לא דיגיטלי – בסוף כולם נדפקו פה

עמית ליאור:  כל המדינה הזאת

יונתן מישרקי: כולם מסכימים שזה מה שצריך לעשות

יונתן מישרקי:       מאיה אשור סמדר, ממשרד הרווחה

יונתן מישרקי:  אני רוצה, אם תוכלי לפתוח איתנו בנושא הזה, אני מקווה שעקבת אחרי הדיון, עלתה פה הסוגייה של הסבים והסבתות

יונתן מישרקי:  במקרה שלנו יושבת פה נופר שדיברה על הסבתא

יונתן מישרקי:  אני רוצה לשמוע אם יש לכם איזשהו מענה, ואם כן, מהו?     

מאיה אשור סמדר: אז באמת בהקשר הזה תוך כדי הדיון עשיתי בירור כדי לוודא את הדברים

מאיה אשור סמדר:  אז מבחינת משרד הרווחה, בנושא הספציפי הזה שדובר, הטיפול בסבים וסבתות, אז בעצם המשרד מתחיל באיזשהו תהליך של הובלת קבוצות טיפול לסבים וסבתות שכולים

מאיה אשור סמדר:  אנחנו בתהליך של הכשרה לעובדים עם אנשי המקצוע

מאיה אשור סמדר:  חשוב להגיד שזה משהו פנימי של המשרד שלא תוקצב באיזשהו תקציב נוסף

מאיה אשור סמדר:  כרגע זה מתוך התקציבים שיש לרשויות בתחומים של אזרחים ותיקים

מאיה אשור סמדר:  אבל, זה משהו שהמשרד פועל בו

מאיה אשור סמדר:  אבל, צריך להבין באמת את המגבלות ואת ההקשר של זה

יונתן מישרקי: יש הנגשת מידע לטובת העניין הזה? כי יושבת פה נופר ואומרת "אני כבר שלושה חודשים בתוך האירוע המטורף הזה, יש לי סבתא במצב לא פשוט

יונתן מישרקי:  אנחנו לא יודעים מה מגיע לה"

מאיה אשור סמדר: אז קודם כול, אני מניחה שבשל העובדה שזה משהו שנמצא בתחילתו אז הוא עוד לא פורסם

מאיה אשור סמדר:  הוא מגובש, וברגע שיהיה מה לפרסם – יפורסם

קארין אלהרר: אז איך יגיעו?     

יונתן מישרקי: רגע, לא, לא

יונתן מישרקי:  שנייה

עמית ליאור: הם מנחשים

מאיה אשור סמדר: רגע, אני כן אומר שוב שזה שירות של המחלקות לשירותים חברתיים ברשויות, ובעצם צריך פשוט לפנות אליהם, להגיע אליהם

מאיה אשור סמדר:  יש בכל מחלקה עובד של אזרחים ותיקים

קריאה: חבל מאוד שהם לא פונים אליהם

יונתן מישרקי: לא, אנחנו רוצים לשאוף שהפעולה, לא משנה למי בעל הבית שלו, בסדר? שהפעולה תהיה פרו-אקטיבית

יונתן מישרקי:  זאת אומרת, לא שאנחנו נחכה שיבואו אלינו

יונתן מישרקי:  זה לא אנשים שיודעים לדבר, זה לא אנשים שבטוח יודעים לזהות את הרגשות שלהם

יונתן מישרקי:  אנחנו כן יודעים דבר אחד – זה אנשים שנפגעו כתוצאה ממה שקרה, ממה שהמדינה בעצם הייתה צריכה להגן עליהם מפניו

יונתן מישרקי:  ולכן, אותה הסבתא, שהמדינה תצטרך לפנות אליה

יונתן מישרקי:  עכשיו, אם את אומרת שאתם עובדים על תוכנית, אני מבקש מאוד שתשימו לב לזה

יונתן מישרקי:  אני גם אגיד את זה במסקנות הדיון; אנחנו מבקשים שהמשרד יעשה חשיבה עם עצמו, איך הוא פונה באופן פרו-אקטיבי לאותה סבתא

עמית ליאור: אתם מבינים שכל יום שעובר הטראומה מעמיקה והפוסט-טראומה מעמיקה? אתם מבינים שאין לכם זמן?      

יונתן מישרקי: כן, בבקשה, מאיה, אנחנו איתך

מאיה אשור סמדר: כן, אז בהחלט, א' אני מבינה שתכניס את זה באמת להמלצות של הדיון

מאיה אשור סמדר:  אני גם אעביר את זה באופן אישי

מאיה אשור סמדר:  אבל, שוב, אני מניחה, זה באמת משהו שהוא ממש בתחילתו, והוא נעשה מתוך הכוחות והמשאבים של המשרדים

מאיה אשור סמדר:  היה ויהיו יוזמות נוספות או תקציבים נוספים או הפנייה באמת, אפשרות להגדיל את הנושא הזה, אז כמובן, גם הקצבים, אני מניחה, יהיו גבוהים יותר

עמית ליאור: סמוטריץ' עסוק מידי, כנראה, בלחלק את הכסף לחבר'ה שלו

יונתן מישרקי: לא, שנייה

יונתן מישרקי:  אני רוצה רק לשאול אותך – אני אוכל לבקש ממך לעשות חיבור בינך לבין נופר? שיהיה, קודם כול, וטיפול ספציפי, נקודתי, כבר בסיום הדיון הזה?     

מאיה אשור סמדר: אתה מדבר סביב הנושא של הטיפול בסבים וסבתות?     

יונתן מישרקי: כן

יונתן מישרקי:  אני רוצה, קודם כול, טיפול ספציפי

יונתן מישרקי:  היא כבר פה, היא יושבת פה

יונתן מישרקי:  היא הציגה

מאיה אשור סמדר: אז כרגע תעשו את זה דרכי, אני לא שייכת לאגף הזה אבל אני אדאג לחיבור המיידי

יונתן מישרקי: מעולה, מעולה

יונתן מישרקי:  תודה רבה לך

יונתן מישרקי:       דניאל רז, בבקשה

דניאל עטר: טוב, יעל חברתי מייצגת בביטוח לאומי משפחות של נפגעי פעולות איבה, אנחנו גם מייצגים בבריאות הנפש באופן כללי, וספציפית כמה משפחות שנפגעו

דניאל עטר:  אני אמרתי כבר, לדעתי כבר לפני חודש, שיש לנו ארבעה מעגלים

דניאל עטר:  אני לא אמרתי שניים, אמרתי ארבעה; אחד זה אנשים שנפגעו באופן ישיר, והיו לנו כמה מקרים כאלה כבר שאנשים אושפזו בבתי חולים

יונתן מישרקי: למה הם היו צריכים לבוא אליכם?     

דניאל עטר: למה הם היו צריכים? בגלל שאשפזו אותם

קארין אלהרר: אשפוז כפוי

יונתן מישרקי: תנו לו להסביר

דניאל עטר: אשפזו אותם אשפוז כפוי, ועל פי חוק כל אדם שמאושפז בכפייה מקבל ייצוג משפטי מטעמנו, ללא בדיקת זכאות כלכלית

דניאל עטר:  מה שאני אמרתי, בין אם האשפוז מוצדק או לא – זה לא רלוונטי – מה שהיה רלוונטי, אנחנו שמנו לב, שהאנשים האלה היו צריכים לקבל טיפול כבר במעגל מיידי והם לא קיבלו וגם לא תמיד הקשיבו אפילו לבני המשפחה, שהיו יכולים לתת את המענה הדחוף

דניאל עטר:  היו לנו שני מקרים כאלה שזה בלט באופן מיוחד

דניאל עטר:       מעבר לזה, מעגל שני זה אנשים שהיום מתמודדי נפש והמלחמה השפיעה עליהם

דניאל עטר:  על זה אני יכול כבר להגיד לאדוני שבוועדות, אנחנו מקיימים בין 15 ל-20 ועדות ביום בכל אחד מהמחוזות

דניאל עטר:  זה אומר 60 או 80 אפילו

דניאל עטר:  אין ועדה פסיכיאטרית אחת שאני נתקלתי בה שנושא המלחמה לא חוזר, בין אם זה חלק מהפסיכוזה ובין אם זה חלק מההחמרה במצבם של אנשים שכבר נמצאים בבריאות הנפש

דניאל עטר:       ג', זה אנשים שמעולם לא אושפזו בכפייה, כמו שאמר האדון פה, ואני מסכים אתו – כולנו בטראומה – שזה אשפוזם הראשון; וד', אמרתי, היה לנו כבר מקרה אחד של חיילים שחוזרים מהחזית ואושפזו בכפייה בבתי חולים פסיכיאטרים כי לא היה מענה מיידי

דניאל עטר:       אנחנו חוזרים ואומרים שאם אנחנו לא ניתן מענה מיידי, אנחנו נשלם יותר בחיי אדם, קודם כול, וגם אפילו בתקציב

דניאל עטר:  מדוע? כי אם הרי, בסופו של דבר, אני נותן טיפול, עכשיו, אדוני, היה כבר דיון, אני לא זוכר באיזו ועדה כי אני הייתי באמת בהרבה ועדות, שדיברו על הושטת יד

דניאל עטר:  לא צריך לחכות שאנשים יגיעו למרכזי החוסן, צריך שאנשים יגיעו, ירימו טלפונים יזומים

דניאל עטר:  זה היה בוועדה הזו, נכון

דניאל עטר:  וזה, לצערי הרב, עדיין לא קורה מספיק או כמעט ולא

דניאל עטר:      אני מאוד מעריך את העבודה של ביטוח לאומי, אבל גם שם יש לי ספקות

דניאל עטר:  אני אגיד מדוע

דניאל עטר:  גם על זה אני דיברתי

דניאל עטר:  נוהל חרדה - - -     

יונתן מישרקי: אני לא אוהב לדבר בכלליות, דבר איתי ספציפית

דניאל עטר: לא, אז אני אגיד, אני דיברתי - - -     

יונתן מישרקי: רגע, דניאל

יונתן מישרקי:  אנחנו יושבים פה ושומעים בוועדות כל כך הרבה נציגים של כל כך הרבה משרדים, וגופים ועמותות אזרחיים ולא אזרחיים שמתוקצבים על ידי המדינה

יונתן מישרקי:  אומרים לך "תשמע, אנחנו פועלים לפי רשימות ופועלים פרו-אקטיבית ופונים ועושים" – יש לך דוגמאות ספציפיות להניח פה על שולחן הוועדה ולהגיד לי במה אנחנו צריכים לטפל?     

דניאל עטר: קודם כול אני חושב שהושטת היד

עמית ליאור: נכון

דניאל עטר: קודם כול לבוא ולהגיד לאנשים מייד אחרי אירוע "אנחנו, בוא, תבוא אלינו לקבל טיפול"

עמית ליאור: או שאנחנו נגיע אליך

דניאל עטר: שנייה

דניאל עטר:  אני אמרתי לאדוני, אדוני רצה דוגמה

דניאל עטר:  אני הלכתי, במסגרת פעולות איבה, הלכנו לים המלח

דניאל עטר:  נתקלתי באבא שאשתו נרצחה

דניאל עטר:  הבנות היו בחדר סגורות כבר שלושה ימים ולא יצאו משם

דניאל עטר:  אז זו למשל דוגמה, ויש לי עוד המון דוגמאות כאלה

יונתן מישרקי: שלא פנו אליהם, לא מהקופה - - -      

דניאל עטר: לא פנו אליהם מיוזמתם

דניאל עטר:  אף אחד לא פנה אליהם ממשרד הבריאות או ממשרדים אחרים

יונתן מישרקי: אני אומר לכם, חבר'ה, נאמר פה בוועדה דברים אחרים

יונתן מישרקי:  אני רוצה לשים את זה על השולחן

עמית ליאור: אפשר לקבל מספרים כמה אנשים מה'נובה' הגיעו וכמה לא?     

דניאל עטר: שנייה, אני אתייחס גם לזה

יונתן מישרקי: אנחנו לא מדברים רק על ה'נובה', מדברים על מעגלים שונים מאוד

דניאל עטר: עוד משהו שרציתי להגיד בהקשר הזה: חשוב גם לומר שאנחנו כרגע במצב שבתי חולים עמוסים בצורה בלתי רגילה

דניאל עטר:  חלק אפילו נסגרו בגלל המלחמה, בין אם זה בצפון או בדרום, ועכשיו נפתחו מחדש

דניאל עטר:  העומס הוא בלתי נסבל

דניאל עטר:  להכניס בן אדם לטיפול - - -     

קארין אלהרר: בתי חולים לבריאות הנפש?     

דניאל עטר: בתי חולים לבריאות הנפש

דניאל עטר:  להכניס אנשים לשם במצב, ושכחתי קבוצה חמישית – של מפונים

דניאל עטר:  אנשים שמפונים מהבתים שלהם, שאגב, זה מתבטא בשני מובנים; זה מתבטא, למשל, באנשים שהמצב הנפשי בתוך המשפחה מתדרדר והגיע כבר לאשפוז

דניאל עטר:  יש לנו תיק אחד כזה בוודאות

דניאל עטר:  וזה הגיע למצב של אלימות בתוך המשפחה

דניאל עטר:  אז זה מתבטא בשני המובנים

דניאל עטר:  ולכן אני אומר, אם אנחנו לא - - -      

יונתן מישרקי: נכון, אז רגע

יונתן מישרקי:  אני פונה אליך עכשיו, דניאל

יונתן מישרקי:  אנחנו יושבים פה בוועדות על גבי ועדות, עוסקים בבריאות הנפש מבוקר ועד לילה - הנושא הזה של הפנייה הפרו-אקטיבית, טחנו אותו עד דק

יונתן מישרקי:  מהקופות, דרך משרד הבריאות, ביטוח לאומי, רווחה וכולי

יונתן מישרקי:  אני אומר לך שתביא לי דוגמאות ספציפיות, ולא על דברים שהיו לפני חודשיים-שלושה

יונתן מישרקי:  עכשיו, בתקופה הזו

דניאל עטר: לא, כל יום אני נמצא - - -     

יונתן מישרקי: אין בעיה, הבנתי

יונתן מישרקי:  תן לי רגע להמשיך

יונתן מישרקי:  הנושא הזה, התוכנית הגדולה של משרד הבריאות בהקשר הזה, כפי שנאמר לנו, היא באמת כדי למנוע את העומסים בבתי החולים הפסיכיאטריים לבריאות הנפש

יונתן מישרקי:  אנחנו רוצים להוריד לקהילה דרך בתים מאזנים, מרכזי חוסן

דניאל עטר: חוק צוותי משבר, שעבר בקריאה ראשונה בשעה טובה

יונתן מישרקי: אני מקווה מאוד שנצליח

יונתן מישרקי:  זו גם כן, יש לזה עלות תקציבית גדולה מאוד

קריאה: אנחנו על 120% תפוסה באברבנאל

יונתן מישרקי: רגע, תן לי לדבר

יונתן מישרקי:  מטרת העל של המשרד היא למנוע את האשפוזים האלה דרך בתים מאזנים, דרך מרכזי חוסן, דרך מטפלים וכולי

יונתן מישרקי:  אני, דרך אגב, מברך על היוזמה הזו, ודורש ממשרד האוצר לתקצב את התוכנית הזו, וככה פתחנו את הדיון

יונתן מישרקי:  אז, קודם כול, התפרצת לדלת פתוחה, ואתה מכיר את זה גם כן

יונתן מישרקי:  אתה יודע, אתה יושב פה כל הזמן

דניאל עטר: אני יושב פה כל הזמן, וגם בחוק צוותי משבר היינו שותפים לא רק בזה, היינו שותפים בוועדה הבין-משרדית - - -     

יונתן מישרקי: אנחנו מנסים לדייק את החוק הזה

יונתן מישרקי:  יש הרבה מאוד אופנים שבו הוא יכול לעבוד

יונתן מישרקי:  אבל תודה רבה על הדברים

יונתן מישרקי:  קארין, בבקשה

קארין אלהרר: תודה רבה, אדוני יושב-הראש

קארין אלהרר:  שוב, אנחנו חוזרים לעובדה שיש הרבה מאוד עשייה במשרדים, אבל אין מי שנותן את החסות לכל האירוע

קארין אלהרר:  ואני רוצה להציע לך, אדוני, לקיים דיון של ועדה שהוא, מטרתו תהיה שולחן עגול שבא ונותן את כל הפרטים, מצידי תעשה אותו, אתה יודע, דיון סגור

קארין אלהרר:  דיון סגור שבא ואומר שנציג מכל משרד, שיבוא ויציג, לא במצגות כלליות – בא', ב', ג', ד' – מה אתם עושים

יונתן מישרקי: רגע

יונתן מישרקי:  קודם כול, מה זה להציג? אנחנו יושבים פה כוועדה ושומעים מצגות

קארין אלהרר: תקשיב, אני לא רוצה מצגות

קארין אלהרר:  זה בדיוק מה שאני לא רוצה

קארין אלהרר:  אני רוצה, קודם כול, תבואו ותגידו מי האחראי על כל האירוע

יונתן מישרקי: אז מנכ"ל משרד הבריאות ישב פה ואמר "אני אחראי על האירוע שנקרא בריאות הנפש"

יונתן מישרקי:  הוא אמר "אני אחראי על העולם הזה מבחינת כל תכלול העולם הזה", הוא לא אוהב את המילה "תכלול" כמוני, אבל הוא גם אמר

קארין אלהרר: בסדר, אל תקראו לזה תכלול

יונתן מישרקי: אבל, הוא אמר, "אני אחראי, אני גם אוהב את העולם של בריאות הנפש"

קארין אלהרר: תקראו לזה קיפוד

יונתן מישרקי: תקשיבי, הכנסת היא בית חשוב, בסדר? אבל, עדיין אני חושב, כמו שאמרתי בתחילת הדברים, צריכים שהממשלה היא זו שתבוא ותעשה את השולחן שאת מדברת עליו שיהיה בכנסת, לא רק ברמה של הצגה אלא ברמה של החלטה

יונתן מישרקי:  זה יכול לבוא כתוכנית חירום, כמו שהזכיר עמית

קארין אלהרר: אבל, אני אגיד לך משהו

קארין אלהרר:  אתה צודק

קארין אלהרר:  אבל, איך נאמר זאת בעברית? זה לא קורה

קארין אלהרר:  אז אני רוצה שזה יקרה, ואני בטוחה שגם אתה

יונתן מישרקי: כן

עמית ליאור: קודם כול, צריך לדבר עם סמוטריץ' מייד, שירוויח כסף לדבר הזה

קארין אלהרר: רגע, עמית, תקשיב רגע

קארין אלהרר:  בוא, לדבר על סמוטריץ' לא יקדם

יונתן מישרקי: אז מה את מציעה?     

קארין אלהרר: אני באה ואומרת את הדבר הבא: מעבר להצגות הכלליות אני רוצה שתציגו לי עץ – אני פונה, אני נפגעת – מה מגיע לי? תן לי מה מגיע לי

קארין אלהרר:  מי מדבר איתי? לאן אני הולכת? אבל ברמה הכי פשוטה, לא ברמת הסיסמאות

קארין אלהרר:  ברמה של תנו לי טלפונים, כמה זה עולה לי

יונתן מישרקי: זה קיים

קארין אלהרר: לא, זה לא

יונתן מישרקי: רגע, שנייה

יונתן מישרקי:  שלומי, זה קיים, נכון?     

קארין אלהרר: זה קיים בביטוח הלאומי, אבל אין רק את הביטוח הלאומי

קארין אלהרר:  יש את משרד הרווחה

קארין אלהרר:  הנה, כולנו היינו עדים לעובדה שמשרד הרווחה יכול לתת מענה לסבים וסבתות, רק מה הדבר הכי קריטי שחסר - - -     

עמית ליאור: שהסבים והסבתות ידעו על זה

קארין אלהרר: אף אחד לא יודע על זה

יונתן מישרקי: נכון, על זה אני מסכים

קארין אלהרר: אפילו כאן בכנסת לא ידענו על זה

יונתן מישרקי: עם זה אני מסכים, זה נכון

עמית ליאור: למה אתם לא עושים תשדירי שירות, יונתן? תעשו תשדירי שירות שיסדירו את הדבר

יונתן מישרקי: אדוני, אני לא המשרד

יונתן מישרקי:  אני פה כדי - - -     

עמית ליאור: מישהו שיעשה תשדירי שירות

עמית ליאור:  אני אעשה לכם אותם בחינם, אני קולנוען

קארין אלהרר:  עמית, תקשיב רגע

קארין אלהרר:  המטרה, בעיניי, היא ידיעת הזכויות

קארין אלהרר:  אני אומרת את זה חזור ואמור

יונתן מישרקי: 100%, ברור

עמית ליאור: אף אחד לא יודע כלום

עמית ליאור:  קארין, אף אחד לא יודע כלום

קארין אלהרר: חזור ואמור כולם עושים

עמית ליאור: תשדירי שירות באינטרנט ובטלוויזיה

קארין אלהרר: אף אחד לא יודע

רות פרמינגר: אדוני, אני רוצה להגיד רק בשם ארגון נפגעי פעולות איבה

רות פרמינגר:  לנו יש מחלקה - - -     

יונתן מישרקי: רגע, קארין, סיימת?     

קארין אלהרר: לא, האמת, אני רוצה להגיד לך שמהדיונים, אני יודעת שיש כוונות מצוינות, ואני יוצאת סופר מתוסכלת

קארין אלהרר:  כי אני מרגישה שאנחנו מדברים, מדברים, מדברים, אבל מדברים לעצמנו

עמית ליאור: נכון

קריאה: עובדים, אבל עובדים עלינו

קארין אלהרר: לא, לא עובדים עלינו

קארין אלהרר:  באמת אני רוצה להגיד לכם שאני אתכם ואני אומרת לכם שהמשרדים עובדים

קארין אלהרר:  אם הייתי חושבת שהם לא עובדים, לא הייתי - - -      

עמית ליאור: כל גוף אזרחי פה במדינה עובד, אתם עובדים ברברס

קארין אלהרר: עמית, בחייאת, יש לך קול יותר חזק משלי, אז תן לי רגע

קארין אלהרר:  אני אומרת שכולם עובדים, אני לא טוענת שלא עובדים

קארין אלהרר:  אני רק טוענת שעובדים בניוטרל

קארין אלהרר:  ואני רוצה שזה יעבוד בהרמוניה, בין כל המשרדים, לטובת האזרחים

יונתן מישרקי: טוב, תודה

יונתן מישרקי:  רות, בבקשה

רות פרמינגר: אדוני, רק משפט אחד קטן

רות פרמינגר:  אני רוצה להגיד שבארגון שלנו – ארגון נפגעי פעולות איבה – יש מחלקה משפטית שנותנת את כל הייעוץ בחינם

רות פרמינגר:  אפשר להיכנס, יש לנו את המספרים בבאנרים, ולתת באמת לכל מי שרוצה, אנחנו נותנים את כל הדיסציפלינות של כל משרדי הממשלה, את כל הזכאויות

רות פרמינגר:  אני ממש פונה אליכם, תפנו אלינו

רות פרמינגר:  אותו דבר לגבי ארגון נכי צה"ל

רות פרמינגר:  אנחנו מפרסמים, גם אנחנו וגם ארגון נכי צה"ל, באנרים בטלוויזיה – קוראים לכולם: למשפחות שכולות; למשפחות של החטופים; נכים; משפחות של כל הנפגעים ושל 'נובה'

רות פרמינגר:  אני מבקשת, תפנו אלינו ואנחנו נספק לכם באמת בנפש חפצה את כל האינפורמציה שאתם רוצים

קריאה: ואתם אומרים להם שנפגעים משניים זכאים, כמו שאומר הסיוע המשפטי?     

רות פרמינגר: אני רוצה להגיד משהו

רות פרמינגר:  יש מקרים שהם מובהקים ואנחנו יודעים מה הפתרון

רות פרמינגר:  יש מקרים שאני אומרת שפונים לביטוח לאומי ואנחנו מכינים להם פתרון ספציפי ייעודי למשפחה הזו, כי אי אפשר בכל חוק, טוב ככל שיהיה, שיכיל את כל המקרים

רות פרמינגר:  כמובן, אנחנו עכשיו נתקלים במקרים מיוחדים, אבל כל מקרה מיוחד, אני מוכרחה להגיד שאנחנו מוצאים לו פתרון

רות פרמינגר:  אני רוצה להגיד שעכשיו הנכים, במיוחד קטועי האיברים, שעכשיו מתחילים לצאת החוצה לחיים הרגילים, ולהנגיש להם את הבית ואת המקום

רות פרמינגר:  אנחנו מוצאים פתרונות ייחודיים

קריאה: אנחנו מדברים פה על נפגעים משניים

רות פרמינגר: למעגלים המשניים, אנחנו פתוחים לכולם

רות פרמינגר:  אנחנו נותנים סיוע רגשי

עמית ליאור: מה המספר? תציבו פה באנר עכשיו

יונתן מישרקי: למה אתם מקיימים דיון בתוך הוועדה אחד עם השני? אני רוצה לשמוע את קיטאי, בבקשה

עמית ליאור: שיפרסמו את זה פה בבאנר, את הטלפון

גיל קיטאי: שלום, קוראים לי גיל קיטאי, אני יושב-ראש "עלה ירוק"

גיל קיטאי:  אני פה כי בחודשיים האחרונים יוצא לי ללוות כמה חבר'ה

גיל קיטאי:  אף אחד לא יקרא להם שורדים, הם פשוט הלכו לחפש את החברים שלהם שהמדינה הפקירה באיזושהי צורה שם בשטח, והם נחשפו למה שהם נחשפו כי אף אחד אחר לא הלך לעשות את זה מבחינתם

גיל קיטאי:  ומאז ה-8 באוקטובר אלה אנשים שנמצאים בבית

גיל קיטאי:  לא ביטוח לאומי, לא משרד הרווחה

גיל קיטאי:  אף אחד לא מכיר את קיומם בכלל

גיל קיטאי:  אף אחד לא יודע מי הם

גיל קיטאי:  עכשיו, האמת שהכול נחמד, הבעיה הכי גדולה שיש פה זה אובדן אמון

גיל קיטאי:  אנחנו הגענו ל-0% אמון במערכת

גיל קיטאי:      אני לא מאמין שאם אני הולך לפסיכיאטר שלי היום הוא יטפל בי

גיל קיטאי:  אני מתמודד נפש בשלוש וחצי השנים האחרונות אז אני יודע על מה אני מדבר

גיל קיטאי:  אם אני לא הולך לפסיכיאטר שלי מה-7 באוקטובר כי אני לא מאמין שהוא יכול לטפל בי, אז אני בוודאות יודע שאחרים לא הולכים לפסיכיאטר, לבקש ממנו עזרה

גיל קיטאי:  ואם האחרים, שאני גורר אותם מהרצפה, וגורר אותם מהתחתית של המיטה, רק לנסות להגיד להם "בואו, תראו, יש אור בחוץ" – עזבו חיים, לא מעניין כסף, יש אור בחוץ, תנשמו אוויר

גיל קיטאי:  הם לא נושמים בכלל

גיל קיטאי:  הם לא יודעים מה זה יום, מה זה לילה, מה זה בוקר, מה זה ערב, מה זה לאכול, מה זה לשתות, מה זה לחרבן

גיל קיטאי:  הם לא יודעים כלום

גיל קיטאי:      והפחד הכי גדול שלהם שפסיכיאטר מטורלל יאשפז אותם כי הוא לא יודע מה לעשות איתם

גיל קיטאי:  עכשיו, אם אתם לא יודעים מה לעשות איתם, שלא תעזו לאשפז אותם

גיל קיטאי:  ואם אתם רוצים לאשפז אותם תשלחו אותם בחזרה לעזה

גיל קיטאי:  כי בעזה הם יקבלו טיפול יותר טוב מאשר הפסיכיאטריה

גיל קיטאי:  כי להיות כלוא בתוך כלוב, אחרי שאיבדת את כל האמון במערכת? להיות כלוא בתוך כלוב ואז לקבל זריקות, ואז לקשור אותך? ומה שאני אומר לכם זה מבן-אדם שיושב עכשיו במזור

גיל קיטאי:  הוא יושב במזור, הוא מתחנן אליי כל יום שאני אחלץ אותו

גיל קיטאי:  אף אחד לא הראה לו צו אשפוז בכפייה, אף אחד לא שלח לו עורך דין

גיל קיטאי:  הוא ימות

גיל קיטאי:  תקשיבו טוב, הוא ימות

גיל קיטאי:  לא היום, לא מחר

גיל קיטאי:  זה בן אדם מת, אני לא יכול לעזור לו, אבל יש לי עוד 100 כאלה

גיל קיטאי:      אם אתם לא תתחילו להתעורר על עצמכם ולהבין שכסף זה לא פונקציה, וחוקים זה בסך הכול דברים שכתובים על נייר ולא עושים איתם כלום

גיל קיטאי:  כי כל החוקים שאתם מדברים עליהם, לא עושים איתם כלום

גיל קיטאי:  ואם יכולתם להוציא 1,500 כתבות על עולם הקנביס והשינוי שמעולם לא קרה לפני יומיים, אז הייתם צריכים להוציא על כל דבר שקשור לבריאות הנפש ולאותם שורדים, והייתם צריכים לעשות את זה לא עכשיו; הייתם צריכים לעשות את זה ב-8 באוקטובר

גיל קיטאי:  הייתם צריכים לאסוף אותם ב-8 באוקטובר

גיל קיטאי:  ואתם יושבים פה ומדברים איתי על כסף, מדברים איתי – על מה אתם מדברים? אני מדבר איתכם על חיים של בן אדם

גיל קיטאי:  שום כסף שתביאו לא יחלץ אותם

יונתן מישרקי: גיל, תודה רבה

יונתן מישרקי:  אליקו שליין, בזום

יונתן מישרקי:  אפשר בבקשה להעלות אותו?     

קארין אלהרר: אליקו נהיה חבר ועדה

יונתן מישרקי: אליקו קבוע פה, כן

יונתן מישרקי:  אני מבקש, יש לו כבוד גם כן בסדר הדוברים, תמיד

עמית ליאור: כל יום שעובר הטראומה מעמיקה והפוסט-טראומה מתרחבת

עמית ליאור:  כל יום שעובר הוא יום אבוד

יונתן מישרקי: בבקשה אליקו, בבקשה

אליקו שליין: אני איתכם ולא איתכם

אליקו שליין:  אני אגיד שלביטוח לאומי יש רזרבות של כסף ופשוט האוצר גונב אותו, וזו גם אמירה שד"ר עמיחי תמיר ביקש להעביר, ונבצר ממנו לדבר מסיבה בריאותית

אליקו שליין:  אז הנושא הוא עודפים, עודפי גבייה, ויש כסף לעזור לכל מי שנמצא במלחמה

אליקו שליין:  אז כסף יש

אליקו שליין:  זה דבר אחד

אליקו שליין:  אבל, מה עם הנפש שלנו? איך יכול שאנחנו מעל 100 יום עקורים מבתינו, תושבי שדרות והעוטף, עוטף ישראל, אני מזכיר שאנחנו עוטף ישראל, והמצב הוא חמור

אליקו שליין:  חמור ביותר, כי אנחנו לא מקבלים טיפולים נפשיים

אליקו שליין:  אנחנו צריכים להתחנן לחוסן, אנחנו צריכים להתחנן לבריאות הנפש

אליקו שליין:  הכול סגור בפנינו

אליקו שליין:       בשדרות אין כלום, אנחנו רוצים לחזור הביתה

אליקו שליין:  לא רוצים להיות במלון, סליחה על הביטוי, מלון של שעות, ותבינו לבד איפה אני עברתי

אליקו שליין:  אני בדיכאון עמוק

אליקו שליין:  אני גם בוועדה הקודמת אמרתי ליושב-ראש הוועדה שקשה לי ואני חושש לחיי

אליקו שליין:  והוא אמר לי "אל תעשה, אל תפגע בעצמך"

אליקו שליין:  אז אם אתם לא נותנים לנו את המענה, ואם הרשות המאשרת מתעללת בנו, בנו האנשים, ודוחה

אליקו שליין:  אדם כמוני, שהיה שבשדרות ושמע בומים, ומחפש ראיות ומחפש, מה הם רוצים? שאני אאסוף קליעים? מה הם רוצים? נושא הקנביס הרפואי – אתם חייבים, כוועדה, לדרוש מהיק"ר שיאריכו לנו אוטומטית, לאנשים שיש להם רישיון

אליקו שליין:  מה זה הדבר הזה שאני צריך עכשיו לחפש פסיכיאטר שיאריך לי?     

יונתן מישרקי: אתה צודק

יונתן מישרקי:  אליקו, אנחנו צריכים לעשות על זה דיון

עמית ליאור: הם פשוט רוצים ש"טבע" יעשיר את עצמה עוד קצת

אליקו שליין: יש לי שתי דקות ואני דורש אותן

אליקו שליין:  אני דורש אותן בדין, מה שנקרא, לדבר

אליקו שליין:  כי אני מדבר בשם הנכים, אני מדבר בשם האנשים שנפגעו

יונתן מישרקי: אליקו, אתה צודק

יונתן מישרקי:  אנחנו נקיים על זה דיון

יונתן מישרקי:  אני מודה לך שהעלית את זה

אליקו שליין: אבל עד שתקיים על זה דיון ייגמר לי המרשם

יונתן מישרקי: לא, לא, לא

יונתן מישרקי:  אנחנו נעשה את זה בהקדם ממש

יונתן מישרקי:  בסדר?     

אליקו שליין: הרישיונות פגי תוקף - - -     

גיל קיטאי: אליקו, אתה מוזמן לבוא לקחת תמיד מה שאתה צריך, מתי שאתה צריך

גיל קיטאי:  ואם אתה צריך, אני אבוא עד אליך

עמית ליאור: גם אני

יונתן מישרקי: כל הכבוד, גיל

אליקו שליין: סיוע הומניטרי, אני ממש מבקש - - -     

עמית ליאור: אנחנו נעזור לך אישית, אבל זו לא הבעיה האישית שלך

אליקו שליין: אבל, זה לא עניין אישי

אליקו שליין:  שוב פעם, זה לא העניין האישי

יונתן מישרקי: אליקו, תודה רבה

אליקו שליין: רגע, שנייה

אליקו שליין:  שלחתי גם לשלומי מור ולכולם שם בוועדה, וגם לך, כבוד יושב-הראש, שלחתי לכם איך הרשות המאשרת מחפשת אותנו בפלפולי המילים

יונתן מישרקי: אליקו, תודה

יונתן מישרקי:  אליקו, הנושא ברור

יונתן מישרקי:  נקיים על זה דיון, תודה

יונתן מישרקי:  טוב שהעלית את זה

יונתן מישרקי:       דורון היימן, פורום הארגונים למען הפסיכולוגיה הציבורית, גם איתנו בזום

יונתן מישרקי:  שלום אדוני, בבקשה

דורון היימן: בוקר טוב, תודה על הדיון החשוב

דורון היימן:  אני אנסה להיות תמציתי ולא לחזור על הדברים שנאמרו

דורון היימן:  אז קודם כול, גילוי נאות, אני גם תושב העוטף, שכן של אליקו, בקיבוץ סעד, מול כפר עזה

דורון היימן:  ב-7 באוקטובר הייתה לי חוויה, להעביר 25 שעות עם ההורים שלי, עם המשפחה שלי, בתוך הממ"ד, בזמן הירי בחוץ

דורון היימן:  ואני אומר את זה מתוך גם הסתכלות מקצועית וגם הסתכלות אישית

דורון היימן:       דבר נוסף, אני כאן בעוטף 15 שנה, אני מנחה מסורת לעיבוד חוויות לחימה של לוחמים בארץ ובחו"ל

דורון היימן:  אז גם יש לי את הפרספקטיבה של העניין הצבאי

דורון היימן:      אני אוסיף נקודה לנקודות שנאמרו קודם על ההיבט של המעגל השני, שלישי, רביעי

דורון היימן:  כל מיני מעגלים

דורון היימן:  מתוך החוויה הקלינית שלי עם חיילים שלא מעט פעמים אני יוצא איתם למסעות, גם שנים אחרי אירועי הלחימה, החוויה של הלוחם שנשאר מאחור, של החבר שלא היה באירוע הלחימה, היא חוויה לא פשוטה

דורון היימן:  הם לא מעט פעמים זקוקים למענים של טיפולים דווקא כי הם לא קיבלו את המענים בזמן

דורון היימן:       עכשיו, מדובר כאן המון על המענים שניתנים, מדובר על הכרה ועל כספים

דורון היימן:  גם אנחנו, אני חייב להגיד לטובת ביטוח לאומי, אנחנו מהר מאוד קיבלנו מענקים

דורון היימן:  אבל, בסופו של דבר, מדובר כאן על הרבה גופים שמטפלים, ויש לנו כאן פסיכולוגיה ציבורית

דורון היימן:  לא שמעתי אחד שדיבר על פסיכולוגיה ציבורית

דורון היימן:  משרד הבריאות, פסיכולוגיה ציבורית קיימת, היא מיובשת שנים, קיימת

דורון היימן:  אני פסיכולוג ברשות המקומית

דורון היימן:  הסיבה שלא הגעתי לירושלים היא כי אני צריך להיות בעבודה כרגע

דורון היימן:  אחרי שלושה חודשים בצו 8 חזרתי לעבוד כפסיכולוג בשירות הציבורי

דורון היימן:  אבל, הפסיכולוגיה הציבורית מיובשת

דורון היימן:  אנחנו יודעים שהתקינה היום עומדת רק על 70%, של פסיכולוגים

יונתן מישרקי: עקבת אחרי הדיונים בוועדות שעסקו בנושא הזה, בתקופה?     

דורון היימן: כן, בדיונים, רוב הדיונים הייתי בצו 8 פשוט

יונתן מישרקי: אז אני אגיד לך בקצרה

יונתן מישרקי:  יש שני דברים: אחד זה תוכנית המענקים של משרד האוצר, שהוא מענה מיידי שאמור לתת איזשהו פלסטר לתקופה הקרובה, והסכמי השכר, שנמצאים אצל הממונה על השכר, שמקבל דחיפה גדולה מאוד-מאוד מאיתנו במשך כל שלושת החודשים האחרונים – לסיים את הסכם השכר כדי להכניס את הפסיכולוגים לשירות הציבורי

יונתן מישרקי:  זו חובת השעה

יונתן מישרקי:  אנחנו קראנו פה, דורשים את זה

יונתן מישרקי:  דרשנו כל הזמן בדיונים, זה נושא שעולה

יונתן מישרקי:  אז תודה גם שאתה העלית את זה עכשיו

דורון היימן: בדיוק

דורון היימן:  כי פסיכולוג מרוויח 53 שקלים לשעה

עמית ליאור: ביזיון

דורון היימן: והעניין הוא שעכשיו נכנסים כספים, אבל הכספים לא נכנסים לפסיכולוגיה הציבורית

דורון היימן:  ובאמת יש הרבה פסיכולוגים בחוץ, ואני מאוד שמח - - -      

עמית ליאור: נכנסים אצל אורית סטרוק

דורון היימן: אבל, עוד שנה-שנתיים הם לא יהיו כאן

דורון היימן:  וכל המטפלים שמגיעים, ואני יכול להגיד גם כמפונה מהעוטף וגם כמילואימניק, בסופו של דבר הגיעו הרבה אנשי טיפול בהתנדבות או דרך כל מיני ארגונים

דורון היימן:  אבל, עכשיו הם מתנדפים ונעלמים כי הם לא קיימים שם, הפסיכולוגיה הציבורית לא נמצאת שם

דורון היימן:  היא נמצאת שם כי גייסו מן הגורן ומן היקב, והקימו שפ"חים למפוני אילת וים המלח

דורון היימן:  אבל, ניקח את מועצה אזורית שער הנגב – בסך הכול 4 פסיכולוגים

דורון היימן:  אז עכשיו, אנחנו הופכים להיות 40 פסיכולוגים, אבל אחרי שהגל הזה יעבור, אנחנו יודעים שזה - - -     

יונתן מישרקי: 100%

יונתן מישרקי:  לכן הסכמי השכר - -     

עמית ליאור: כמה פעמים אתם העליתם לעצמכם את השכר תוך כדי זה שאתם שמים אותנו על 53 שקלים לשעה

עמית ליאור:  ביזיוניים שכמותכם

יונתן מישרקי: - - לכן הסכמי השכר נדרשים

דורון היימן: 15 שנה בעוטף, בסופו של דבר, צריכים לתת פתרונות ארוכי טווח

דורון היימן:  אין מרפאת בריאות הנפש, למעט מה שניסו לפתוח בשדרות, שגייסו חצי תקן של פסיכולוגית

דורון היימן:  בין באר שבע לאשקלון אין מרפאת בריאות הנפש

דורון היימן:  באופן אישי, ממתינים לילדים שלנו - - -     

קארין אלהרר: באמת?     

עמית ליאור: צריך להתחנן בסוף להגיע למישהו שמרוויח 53 שקל

יונתן מישרקי: מה זה, יש מרכזי חוסן, מה?     

קארין אלהרר: בין באר שבע לאשקלון? זה הפרטי או הציבורי?     

יונתן מישרקי: בציבורי

דורון היימן: אין ציבורי

יונתן מישרקי: בציבורי או בכלל?     

דורון היימן: אין ציבורי

יונתן מישרקי: לא להפריע, סליחה

יונתן מישרקי:  אריה, אתה אומר בעצם שאין בכלל מטפלים או שאין בשירות הציבורי?     

אריה מונק: לפני האסון הזה - - -     

קארין אלהרר: נכון, היה מחסור

אריה מונק: והיום, יש - - -     

עמית ליאור: אוי ואבוי

קארין אלהרר: אבל זה בפרטי או הציבורי?     

יונתן מישרקי: שנייה, שנייה

יונתן מישרקי:  תנו לו רגע להסביר

יונתן מישרקי:  שאלתי אותו

אריה מונק: בציבורי, לא משלמים להם אז הם הולכים לפרטי

אריה מונק:  זה אחד

אריה מונק:  דבר שני, גם אם כולם יהיו בציבורי, יש במדינת ישראל היום פחות מ-300 פסיכיאטרים לילדים, לכל מדינת ישראל

עמית ליאור: וכולם במרכז

אריה מונק: וכולם במרכז, אתה צודק

אריה מונק:  אין בפריפריה

אריה מונק:  וגם מטפלים פסיכו-תרפויטיים – אין מטפלים

אריה מונק:  ואם לא יכשירו ויעשו הקלות לקבל מטפלים נוספים, זה לא יעבור

יונתן מישרקי: דורון, תודה רבה

דורון היימן: תנאי שכר ראויים

יונתן מישרקי: צודק ב-100%

דורון היימן: פסיכולוגים מוכשרים תחת משרד הבריאות - - -     

יונתן מישרקי: דורון, תודה על הדברים האלה

יונתן מישרקי:  נכון, נקודה חשובה

יונתן מישרקי:  תודה רבה

יונתן מישרקי:       רבותיי, אני עובר לסיכום הדיון, בבקשה, ברשותכם

יונתן מישרקי:  קודם כול, אני מודה ליוזמת הדיון

יונתן מישרקי:  למעשה, יוזמות הדיון, אבל מי שהייתה פה היא חברת הכנסת קארין אלהרר

יונתן מישרקי:  דיון בהחלט חשוב

עמית ליאור: תודה

יונתן מישרקי: אני חושב שהבית של הדיון הזה צריך להיות משותף עם ועדת רווחה

קארין אלהרר: נכון

יונתן מישרקי: כמובן עבודה, בטחון

יונתן מישרקי:  באמת ועדה משולבת

יונתן מישרקי:  אי אפשר היה לעשות את זה טכנית בגלל תקנון הכנסת, ברגע שהגשת את זה כהצעה לדיון מהיר

יונתן מישרקי:  אבל, ככה אני חושב שצריך לראות את פני הדברים

יונתן מישרקי:  בסדר? יש פה הרבה מאוד גופים שאחראיים על זה

יונתן מישרקי:       אני מודה למשפחות החטופים שהשתתפו איתנו כאן בדיון ודיברו והעלו את הנקודות החשובות

יונתן מישרקי:  כמובן, נופר, אני אמשיך לעקוב איתך

יונתן מישרקי:  אנחנו כבר דואגים עכשיו לחיבור ביניכן, ואני גם אעקוב שזה קורה ושהסיוע מגיע לסבתא

יונתן מישרקי:  כמובן שאנחנו מתפללים יחד עם כולם לחזרתם בבריאות שלמה של החטופים הביתה בהקדם

יונתן מישרקי:      הוועדה מבקשת ממשרד הבטחון, משרד הבריאות ומשרד הרווחה ומהמוסד לביטוח לאומי להקים צוות בין-משרדי בדחיפות לבחינת ההכרה בנפגעים מהמעגל השני ולבחינת מתן מענים עבור בני משפחה של נפגעים שאינם זכאים כיום לסיוע נפשי

יונתן מישרקי:  הוועדה מבקשת מהצוות לשקול מתן מענים גם עבור נפגעים שנחשפו לאירועים באמצעים דיגיטליים

יונתן מישרקי:  בכוונה ניסחתי את זה ככה כי לא תמיד החוק יודע לאפשר אמצעים דיגיטליים, מה זה מעגל שני וכולי

יונתן מישרקי:      במקביל, התקדמות תהליכי החקיקה בעניין התגמולים לעובדים ולמתנדבי ארגוני ההצלה

יונתן מישרקי:  הוועדה מבקשת ממשרד הבריאות, משרד הרווחה ומהמוסד לביטוח לאומי לבחון ולקדם את המענים שניתנים למתנדבים בתחום הנפש, ללא תלות בשאלת ההכרה בהם כנפגעים

יונתן מישרקי:  לייצר מסלול מהיר להכרה בעובדים ומתנדבים אלה

יונתן מישרקי:       הוועדה מבקשת מהמוסד לביטוח לאומי וממשרד הרווחה להגביר פעילות הסברה והנגשה לאוכלוסייה אודות זכאותם לתגמולים ומענקים

יונתן מישרקי:  הוועדה מבקשת לקבל דיווח ממשרדי הממשלה ומהמוסד לביטוח לאומי, אודות הפעולות שנעשו בתום שלושה שבועות

יונתן מישרקי:  עד כאן

יונתן מישרקי:  אני מודה לכל המשתתפים, גם לך, אדוני היקר

ענת קאופמן: אפשר לבקש שיזמנו אותנו לוועדות האלה?     

עמית ליאור: רציתי להגיד לך תודה

עמית ליאור:  והייתי מאוד שמח לקבל נתונים על כמה באמת מה'נובה' הגיעו לעבור את המסלול וכמה לא

עמית ליאור:  זה יהיה לכם חשוב להבין את זה

עמית ליאור:  זה חלק ממה שאתם צריכים להבין

יונתן מישרקי: אוקיי, תודה רבה לכולם

יונתן מישרקי:  הישיבה נעולה