ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 25, פרוטוקול מספר 144, 2024-01-23 00:00

יוסף טייב: בוקר קשה

יוסף טייב:  אני לא יודע, בכלל, איך להתחיל את הבוקר

יוסף טייב:  בשורה קשה: 21 מטובי בנינו נפלו אתמול

יוסף טייב:  קודם כול, אנחנו שולחים את תנחומינו למשפחות הנופלים ומתפללים להחלמתם של הפצועים, וכמובן שלהחזרתם במהרה של כלל החטופים

יוסף טייב:      אנחנו חיים בתקופה לא פשוטה במדינת ישראל, ואני חושב שהנושא של הדיון היום מתחבר עם האירועים של אתמול

יוסף טייב:  נושא הדיון הוא << נושא >> מענים חינוכיים ותמיכה בילדי משרתי ומשרתות המילואים << נושא >>, ישיבה משותפת עם הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, שבראשה עומד חבר הכנסת אלי דלל

יוסף טייב:      אני חושב שהאירועים של אתמול מחזקים עוד את השאלה: מה אנחנו עושים – כמשרד; ככנסת; כממשלה – למען אותם ילדים וילדות שמתמודדים יום-יום, שעה-שעה, עם הטרגדיה, עם החשש ועם הפחדים? אנחנו מדברים על כ-250,000 תלמידים שהוריהם – האבא או האמא – נמצאים במילואים

יוסף טייב:       חובתנו, ודאי שכוועדות, היא לפקח ולראות שהמשרד אכן נותן את המענים

יוסף טייב:  לפעמים זה לא חייב להיות מענה שעולה משהו; פשוט לראות עד כמה אנחנו מגויסים

יוסף טייב:  עד כמה אנחנו, כצוות – ממנהלים ועד איש הצוות האחרון בבית הספר – אכן נותנים תשומת לב לאותם התלמידים והתלמידות

יוסף טייב:  אנחנו צריכים להיות רגישים מאוד, בוודאי כשהדברים האלה מלווים בטרגדיות ובאובדן

יוסף טייב:       לכן, היה לנו חשוב מאוד לדעת מהם המענים שהמשרד נותן ואיך הוא נותן אותם

יוסף טייב:  כמובן שאנחנו לא באים לחייב מנהל לעשות פעולה כזו או אחרת

יוסף טייב:  בסוף, מנהל מקצועי צריך לדעת מי נמצא בבית הספר שלו; מיהם התלמידים שההורים שלהם נמצאים במילואים; עם מה הם מתמודדים; ומהם המענים שאנחנו נותנים: ממענים בפן הרגשי, הפדגוגי והתפעולי, להתייחסות לילדים שנמצאים במסגרות חינוך מיוחד, ועוד

יוסף טייב:       לכן, אנחנו נתכנס ונשמע סקירה מהמשרד

יוסף טייב:  אין לי ספק שנעשים דברים, אבל אם אפשר לחדד ולשפר – אנחנו פה, כמובן, ונעשה את זה ביחד

יוסף טייב:  חבר הכנסת אלי דלל, בבקשה

לזכויות הילד): תודה, עמיתי, חבר הכנסת יוסף טייב, יו"ר ועדת החינוך, התרבות והספורט

לזכויות הילד):  אנחנו מקיימים לא מעט ישיבות משותפות, גם כדי לחסוך בזמן, ולעבוד ביעילות; גם מצד שני, יש הרבה מאוד דברים משותפים לשתי הוועדות

לזכויות הילד):  ואני שמח שאנחנו עושים את זה בשיתוף ובהצלחה

לזכויות הילד):      קודם כול, היום הוא יום קשה ועצוב מאוד

לזכויות הילד):  אני רוצה, כמובן, למסור תנחומים למשפחות שאיבדו את יקיריהם; החלמה לפצועים; שכל החטופים יחזרו בשלום, וגם חיילי צה"ל ששומרים על גבולות ארצנו

לזכויות הילד):       מטרת הדיון המשותף הזה היא לתת מענה וגם לשמוע

לזכויות הילד):  במענים הכלכליים שמשרד האוצר ומשרד הביטחון מתכננים לתת לאנשי המילואים ולמשפחות שלהם עדיין יש את הצד הרגשי והכלכלי, של הילדים שנמצאים, כביכול, מאחורי הקלעים, אבל לא; הם נמצאים בפרונט

לזכויות הילד):  הם נותנים את החוסן ואת הגיבוי לאיש המילואים שנמצא בשטח, כי החוזק של המשפחה הוא גם החוזק של איש המילואים שנמצא בחזית

לזכויות הילד):  אנחנו רוצים לשמוע, להבין ולתת מענים ככל שניתן בהמשך

לזכויות הילד):  תודה רבה

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:  חברי כנסת – התייחסות, בבקשה

משה טור פז: בוקר טוב לכולם

משה טור פז:  קודם כול, באמת בוקר קשה מאוד; הבוקר העקוב מדם מאז ה-07 באוקטובר, ובתוך ההרוגים 21 חיילי מילואים

משה טור פז:  הבוקר הסעתי את הבן שלי לבית הספר, והוא מכיר באופן אישי שניים מההורים שילדיהם נהרגו

משה טור פז:  אתה רואה עד כמה חוויית השכול פוגשת אותנו בכל מקום

משה טור פז:      אני חושב שבדיון הזה אנחנו צריכים – מעבר לכל המענים – להבין את ההיקפים

משה טור פז:  כלומר, פתאום חשבתי על זה שבכיתה של הבן שלי אני מעריך שאין ילד שאחד ההורים שלו, אם לא שניהם, לא במילואים

משה טור פז:  מן הסתם – זה נכון להרבה ילדים בישראל

משה טור פז:  בסך הכול, 2%-3% מהישראלים עושים מילואים, אבל זה מתרכז, בלא מעט מקומות, בהרבה מאוד בתי ספר

משה טור פז:       לכן, להבדיל מדיונים אחרים שהיו לנו כאן בוועדה, אדוני יושב-הראש, כאן אנחנו צריכים להתמודד גם עם העומק וגם עם ההיקף

משה טור פז:  בסוף, יש מאות אלפים ילדים של חיילי מילואים בישראל

משה טור פז:  כמובן, כשאנחנו עוסקים בסוגייה כזו ומסתכלים עליה - - -     

לזכויות הילד): זה גם נאמר פה: יש קרוב ל-240,000 ילדים

משה טור פז: כן

משה טור פז:  כלומר, כ-10% ממערכת החינוך

משה טור פז:  גם בתוך זה, כמובן, יש דרגות שונות של התמודדות

משה טור פז:  אני חורג, שנייה, מהפוליטיקה, ועוסק במקצוע: אנחנו צריכים להתייחס לנושא הזה בשיטת המעגלים

משה טור פז:  כלומר, תמיד כשיש אסון – יש מעגלים קרובים יותר ורחוקים יותר

משה טור פז:  אנחנו צריכים לראות איך אנחנו נותנים טיפול לכל המעגלים, אבל בעיקר למעגלים היותר צפופים, שפוגשים את זה באופן אישי

משה טור פז:  גם באופן טבעי, ילד שהיה חשוף יותר ורגיש יותר בפתיחת המלחמה – פוגש את זה עכשיו באופן הרבה יותר אינטנסיבי

משה טור פז:      לצערי, יצא לי ללוות באופן אישי מספר ילדים שההורים שלהם נהרגו, כולל ילדים של חייל שלי, אהוד, שנהרג לפני 16 שנים

משה טור פז:  לאחרונה, הבן הגדול שלו התגייס לצבא; נבין כמה שנים כבר עברו, והנושא הזה, בעצם, לא נגמר לעולם

משה טור פז:       יש פה הרבה מאוד דברים, ואחד מהדברים שאנחנו צריכים לתת להם איזה שהוא תיקון חקיקתי כאן, בכנסת, בשילוב של הוועדות פה ושל ועדות החוץ והביטחון – וזו העבודה שלנו – הוא העובדה שילדים שהוריהם נהרגו בשירות "מפסיקים להיות יתומים" בזמן מסוים

משה טור פז:  אני אומר את זה בציניות

משה טור פז:  כלומר, חלק מהזכויות שאנחנו הענקנו להם בחקיקה נגמרות בגיל 21 או בגיל 30, אבל מי שעבר שכול – יודע ששכול לא נגמר אף פעם

משה טור פז:  גם את זה אני אומר לנו, המחוקקים: תפקידנו הוא לדאוג לכך שאנחנו מתקנים את הדברים האלה, ויפה שעה אחת קודם

משה טור פז:  תודה

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:  דבי, בבקשה

דבורה ביטון: כבוד יושבי-הראש, אני אפתח בתנחומים

דבורה ביטון:  בוקר קשה; בוקר חשוך; ימים קשים; חודשים קשים שאנחנו עוברים במדינת ישראל, ובכל יום זה נראה גרוע יותר מהיום הקודם

דבורה ביטון:  אני שולחת את תנחומיי למשפחות, כמובן, ומתפללת להשבתם של החטופים והחטופות, כי אין להם זמן

דבורה ביטון:      לנושא הדיון: אנחנו יודעים בדיוק מה עובר על הילדים במדינת ישראל, בכלל, ובטח-ובטח שעל ילדי העוטף והצפון, לאור האירועים הקשים שהם חווים

דבורה ביטון:  יחד עם זאת, אנחנו יודעים שמדובר – ונחשפנו לכך בוועדת זכויות הילד – בדור הייטקיסטי מאוד, שחשוף לעדויות ושיודע מה קורה

דבורה ביטון:  מהרגע שאבא שם מדים ונפרד – אלה רגעי החרדה, כי בתת-המודע שלהם הם צריכים לדעת מה קורה עם אבא, ועד כמה מסוכן לו

דבורה ביטון:       ואז יש את האמא שמתרוצצת מסביב לשעון: לפעמים זה בא לידי ביטוי בלחץ מהעבודה, ולפעמים היא כבר לא ממש רצויה בעבודה, אז לא תמיד בטוח שיש לה כוח אפילו להתלבש בבוקר

דבורה ביטון:  הם לא רואים את האמא ואת הדמות החזקה שהם מכירים, ואנחנו חייבים לזכור את זה

דבורה ביטון:      במלחמת יום כיפור הייתי ילדה בת שמונה, והדבר הראשון שאני זוכרת, כילדה בת שמונה, זה שבשדרות – מחשיכים את כל העיר; אבא והאחים שלו, שלא קראו להם, באו מבית הכנסת, החליפו את הבגדים הרגילים, עלו על מדים והלכו לאוטובוס

דבורה ביטון:  אני זוכרת את עצמי, כילדה, רצה מהבית אל התחנה – מרחק של כמה מטרים – בוכה את החיים שלי ומתחננת: "אבא, אבל לא קראו לך"

דבורה ביטון:  אני ילדה בכורה; ההורים שלי עלו ממרוקו רק לפני שמונה שנים

דבורה ביטון:       זו חוויה שרודפת אותי כל הזמן, כשאני רואה אנשים מתגייסים – במיוחד בהירתמות של ה-07 לאוקטובר, כשאנשים לא חיכו לצו

דבורה ביטון:  כשראיתי אנשים מתלבשים והולכים – זה החזיר אותי לחוויה בתור ילדה

דבורה ביטון:  בטח ובטח שלא נחשפתי למה שקרה, לא ראיתי גופות ולא ראיתי דמויות

דבורה ביטון:       לכן, אני חושבת שאנחנו חייבים לתמוך רגשית וכלכלית, ולחשוב איך אוספים את הילדים האלה, בכדי שאנחנו לא נקבל תוצאות רגשיות בעתיד, כי זה עלול לקרות – בטח ובטח כל היתומים, שאין מילה לנחמה; אין תחליף לאבא או לאמא

דבורה ביטון:  אני באמת מקווה שייצאו מכאן עם אמרות, כי בתור אמא, ובתור ילדה של מלחמת יום הכיפורים – צריך לעשות מעשה, ומהר

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:  הגברת רותם לוי, פורום נשות המילואימניקים

יוסף טייב:  בבקשה, גבירתי

רותם לוי: בוקר טוב

רותם לוי:  בוקר קשה

רותם לוי:  הדאגה והחרדה שלנו היא עצומה; בטח לקום לבוקר כזה ולפזר ילדים במסגרות

רותם לוי:  זה בלתי אפשרי להכיל את האירוע הזה בכלל

רותם לוי:  אני אציג את עצמי: גרה בתל אביב; אמא לשלושה ילדים קטנים – הגדול בן שבע, ועוד תאומות בנות כמעט ארבע, שנמצאות בגני עירייה; ובעלי הוא לוחם במילואים

רותם לוי:  באנו אני ורותם, חברתי, דרך פורום נשות המילואימניקים, ואני אתן לרותם להמשיך מפה

רותם אבידר צאליק: בוקר טוב

רותם אבידר צאליק:  טוב – הוא לא; הוא קשה מאוד, והלב שלנו כואב

רותם אבידר צאליק:  אנחנו לקחנו נשימה עמוקה ובאות לכאן בקושי רב, אבל עם הרבה מאוד שליחות, והבנה שיש מאחורינו כל כך הרבה ילדים ומשפחות שצריכים את המעטפת – גם של משרד החינוך

רותם אבידר צאליק:       אני אציג את עצמי בקצרה: רותם אבידר צאליק

רותם אבידר צאליק:  נשואה לעידן, שמשרת ביחידה מסווגת

רותם אבידר צאליק:  מה-07 באוקטובר הוא לא בבית; הוא יצא בצוהריים – עוד לא הספיקו לקרוא לו, כמו שכולם יצאו

רותם אבידר צאליק:  אני עם שלושה ילדים קטנים בבית – הבת הגדולה בת חמש וחצי, האמצעי בן שלוש וחצי והקטן בן שנה

רותם אבידר צאליק:  הגדולה שלי עם צרכים מיוחדים, כך שמה-07 באוקטובר ועד היום – אני מתמודדת עם קושי מנטלי ורגשי, ועם דאגה

רותם אבידר צאליק:  להחזיק את הבית, את הילדים ואת הנפש העדינה של הילדים שלנו – זוהי מעמסה שקשה לתאר אותה במילים

רותם אבידר צאליק:       	בתוך כל האירוע הזה – שבועיים אחרי תחילת הלחימה – גם הוציאו אותי לחל"ת, כך שעל כל המעמסה הזו גם נוסף קושי כלכלי עצום

רותם אבידר צאליק:  מתוך הקושי הזה קם לו פורום – פורום נשות המילואימניקים, נלחמות על הבית – עם איזו שהיא שאיפה שמישהו יסתכל עלינו – כמשפחות, וכנשים של משרתי המילואים – וייתן מענה לצרכים ולקושי שלנו

רותם אבידר צאליק:       	אנחנו 14 אימהות, נשים, שהקמנו קהילה בן רגע, של 5,000 נשים שנמצאות מאחורינו, ואנחנו מייצגות כ-100,000 משפחות של משרתי מילואים

רותם אבידר צאליק:  עד עכשיו נפגשנו עם משרד העבודה, עם משרד האוצר, עם משרד הביטחון ועם משרד המשפטים

רותם אבידר צאליק:  כל אחד נרתם בגזרתו, ועושה עבודה משותפת איתנו עד כמה שניתן

רותם אבידר צאליק:       	משרד החינוך – נעלם

רותם אבידר צאליק:  הוא לא איתנו

רותם אבידר צאליק:  אנחנו לבד בכל מה שקשור למערכות החינוך

רותם אבידר צאליק:  אנחנו צריכות שהוא יכנס מתחת לאלונקה, כי כולנו שם, והוא – לא, וזו חוויה יום-יומית שאנחנו חוות במסגרות החינוך

יוסף טייב: אתן פניתן למשרד?     

רותם אבידר צאליק: פנינו

רותם אבידר צאליק:  אנחנו פונות עכשיו

יוסף טייב: עכשיו זה בסדר; השאלה היא: האם פניתן עד עכשיו?     

רותם לוי: פנינו כבר לפני חודש, וטרם התקבל מענה

לזכויות הילד): פניתן בכתב?     

רותם לוי: בכתב ובטלפונים

רותם אבידר צאליק: כשהילדים היו בבית במשך החודש וחצי-חודשיים הראשונים, שבהם לא היו מסגרות – היה לי יותר קל

רותם אבידר צאליק:  החזקתי את הילדים

רותם אבידר צאליק:  ברמה הנפשית-רגשית – יכולתי להכיל את זה

רותם אבידר צאליק:  עוד היה לי כוח; הייתה לי איזו שהיא שליטה לגביהם

רותם אבידר צאליק:  מהרגע שבו הם חזרו למסגרות – הילדים שלי מתפרקים, כל אחד בתחומו, עם רגרסיה אחרת

רותם אבידר צאליק:       אנחנו מקבלות כל הזמן דיווחים על הקושי המטורף של הילדים, אבל עם הרבה מאוד פליאה מצד מערכות החינוך, של איך זה יכול לקרות? למה הילד מרטיב? למה יש אלימות? למה יש איחורים? מבחינתנו – האירוע יצא מכלל שליטה

רותם אבידר צאליק:  מהשעה 08:00 ועד 16:00 – הילדים לא אצלנו, ומערכות החינוך הן האמא והאבא שלהם

רותם אבידר צאליק:       אני רוצה, בבקשה, להקריא לכם כמה נתונים שנאספו, כמובן, בפורום

רותם אבידר צאליק:  זהו סקר שנערך על ידי מכון מחקר מאגר מוחות, שמייצגים, בנגיעה, את מה שאנחנו חוות: 79% מהנשים העידו על שינוי לרעה במצבם הנפשי של ילדיהן בעקבות יציאת בן הזוג למילואים; 84% מדווחות כי חלו שינויים במידת העצמאות של הילדים, ושהם דורשים נוכחות צמודה של ההורה; 73% מהנשים מדווחות כי חלו שינויים באופי השינה בקרב הילדים, וכי הם ישנים פחות ומתקשים להירדם; 54% מהנשים מדווחות כי חלו שינויים אצל הילדים ביחס לבית הספר – הם חווים קושי בריכוז וחלה התדרדרות בפן הלימודי

רותם אבידר צאליק:       אנחנו מבינים שזה נראה, לפעמים, כמו רגרסיות קלות – קצת קושי בריכוז – אבל אנחנו יודעים שכשזה מגיע אלינו הביתה – זה מטלטל את עולמנו

רותם אבידר צאליק:  כבר אין לנו מקום לעוד טלטלה; אפילו לא לאחת קטנה – של הרטבות; של רגרסיות כאלה ואחרות; של קושי בריכוז – אין לנו את המקום לזה

רותם אבידר צאליק:      דבר נוסף הוא שזה מתחיל מהדברים הקטנים, נגרר ונהיה גדול יותר

רותם אבידר צאליק:  היום אנחנו עם ילדים צעירים, ואם זה מתבטא כך – אצל הילדים הגדולים יותר זה כבר התמכרויות ונשירה מהלימודים

רותם אבידר צאליק:  אנחנו לא יכולים להכיל את זה

רותם אבידר צאליק:  אנחנו צריכים לתת לזה מענה מיידי וארוך טווח

רותם לוי: אני אמשיך את רותם

רותם לוי:  בנוסף להתמודדות שחווינו מה-07 באוקטובר, אנחנו מתמודדות בשלוש חזיתות: מבחינת העומס הכלכלי, אלה שעוד נשארו להן מקומות העבודה – באמת נאחזות בהם, כי אנחנו עדיין לא במצב חקיקתי של מוגנות תעסוקתית

רותם לוי:  משהו שמשפיע עלינו מאוד במהלך היום זה שאין לנו שגרה רגילה של ללכת לעבודה

רותם לוי:  אנחנו מתקשות ברמה של הפיזורים של הילדים

רותם לוי:      יש את הפן הנפשי, שהוא קשה מאוד, כי אנחנו קמות מחרדה והולכות לישון עם החרדה לאבא, ואנחנו צריכות להתמודד עם הרגשות של הילדים: איפה אבא? מה קורה איתו היום? הוא חוזר הביתה? מתי הוא חוזר הביתה? מתי נגמרת המלחמה?     אני רק חושבת על זה, היום, שהבן שלי אמור ללכת להפסקה בבית הספר והוא ישמע את החדשות, כי ילדים מדברים ביניהם

רותם לוי:  הוא ישמע ש-21 חיילי מילואים נפלו, ואני רק חושבת על איזו תחושה תהיה לו ומה הוא ישאל את עצמו, ואני לא יודעת אם יהיה שם מישהו שיחבק אותו

רותם לוי:  אם עד היום הוא לא קיבל את החיבוק – איך דווקא היום הוא יקבל את החיבוק?     אני חושבת שבתי הספר עוד לא הבינו איפה הם נמצאים

רותם לוי:  הם לא איתרו את משפחות המילואים

רותם לוי:  יש בתי ספר שלא יודעים מי, מאיזו כיתה, אבא או אמא שלו במילואים

רותם לוי:  הם אפילו לא אספו את המידע הזה עדיין

רותם לוי:       אנחנו מקבלות דיווחים על אימהות שמקבלות נזיפות על התדרדרות בלימודים

רותם לוי:  אני רוצה להסביר משהו: הילדים לא הולכים לישון בזמן – יש ילדים שהולכים לישון ב-00:00 ולא נרדמים, כי קשה להם לשחרר את המחשבה של: "איפה אבא עכשיו?"

רותם לוי:       מצפים מהילד שיגיע לשיעור ב-08:00 – בהנחה והאמא הספיקה לשים את כל הילדים, ושהוא באמת הספיק להיכנס לפני הצלצול – ואז הוא גם מקבל נזיפה בשער על זה שהוא מאחר, ושנרשם לו האיחור והחיסור הזה

רותם לוי:       הילד מרגיש אשם – על מה? על זה שאמא שלו נקרעת בין כל העולמות שהיא צריכה להחזיק, כי אבא במילואים? למה הילד צריך להרגיש אשם על זה שהכול על אמא שלו כרגע? למה בתי הספר לא יכולים להכיל את הסיטואציה, לא לרשום איחור ולא להעיר? פשוט אל תעירו לילדים האלה; הם גם כך נמצאים בקושי רגשי

רותם אבידר צאליק: זה בכלל מפתיע שאנחנו צריכות להגיע לכאן ולבקש שמערכות החינוך יכילו; שהן יבינו מה עוברים הילדים, מה עוברות המשפחות ומה עוברות האימהות; שהמורה תיתן חיבוק

לזכויות הילד): אתן דיברתן עם מנהלי בתי הספר?     

רותם לוי: אני דיברתי על זה עם מנהלת בית הספר

רותם לוי:  ביקשתי שהיא תאתר את ילדי המילואים, והיא העבירה את זה להנהגת ההורים

רותם לוי:  אני חושבת שזה לא מספיק

רותם לוי:  אני חושבת שהמענה צריך לבוא מהמחנכת, ולא רק שהוא צריך לבוא מהמחנכת –הוא צריך לבוא עם שיחה עם יועצת בית הספר ועם הפנייה לשירות הפסיכולוגי העירוני במידה ויש צורך

רותם לוי:      הדברים האלה צריכים להתבצע בתוך כותלי בית הספר

רותם לוי:  אל תשלחו אותנו חזרה לטיפול בשכונה אחרת בעיר

רותם לוי:  אין לנו - - -     

מיכל מרים וולדיגר: סליחה שאני קוטעת

מיכל מרים וולדיגר:  בהמשך לדברים שלך, אני חייבת, רגע, לפנות למשרד החינוך ולומר שפונים ופונות אליי לא מעט מחנכים ומחנכות אבודים

מיכל מרים וולדיגר:  הם לא מקבלים ליווי כמו שצריך

מיכל מרים וולדיגר:  הם מספרים לי שהם יושבים בכיתה, ומרגישים שהילדים לא כתמול-שלשום

מיכל מרים וולדיגר:  אגב, לא רק ילדי המילואים, אלא בכלל, כל ילד שפותח את החדשות – כולנו חיים כל היום בחדשות – ושומע על עוד "הותרו לפרסום" ועוד "הותרו לפרסום"

מיכל מרים וולדיגר:      אני הייתי מצפה שכל מורה, בכלל, אבל בוודאי שמחנכים ומחנכות, יקבלו תמיכה וכלים על בסיס קבוע – לא כי מישהו מתקשר ואומר: "קשה לי, בואו תעזרו לי"

מיכל מרים וולדיגר:  אני יודעת שהם לא מקבלים שום עזרה; לפחות אלה שפנו אליי

מיכל מרים וולדיגר:  אולי פעם בכמה זמן אומרים להם: "בואו נעשה איזו השתלמות כזו או אחרת", של רבע שעה שבה יועצת נכנסת אליהם ומדברת איתם

מיכל מרים וולדיגר:       אני לא מדברת על יועצת שתדבר עם התלמידים

מיכל מרים וולדיגר:  בסוף, המחנכת היא גם אמא לילדים, וגם בעלה, אולי, במילואים

מיכל מרים וולדיגר:  גם היא במצוקה

מיכל מרים וולדיגר:  אני מסכימה עם האימהות פה: מצופה שהיא תטפל בכיתה, לא רק בצד הלימודי, אלא גם בצד של החוסן; של לתת להם את התמיכה שהם צריכים; בלאתר את הילדים שיותר קשה להם

מיכל מרים וולדיגר:  איך היא יכולה? איך האישה הזו יכולה לתפקד כשלא נותנים לה שום מקום, בעצמה, להוציא את הקשיים שיש לה?      לכן, הפנייה שלי אל שני יושבי-הראש המכובדים ואל משרד החינוך: בעיניי, חסרה הדרכה; חסר את הפסיכולוג החינוכי שיהיה בבית הספר ושייתן למורים ולמורות את התמיכה שהם צריכים

מיכל מרים וולדיגר:  יועצים חינוכיים, וכל מי שהמקצוע שלו והלימודים שלו קשורים לנפש ולחוסן – צריכים להיות שם, בבית הספר

מיכל מרים וולדיגר:  צריך להתחיל עם המורים, ואחר כך המורים יעבירו את זה הלאה ויהוו מעטפת תמיכה וחוסן לילדים שהם אמורים להסתכל עליהם

מיכל מרים וולדיגר:       נקודה נוספת שאני יודעת מאותם הורים, מורים ואחרים, היא שהיועצת נכנסת לילדים בכיתה לפעמים

מיכל מרים וולדיגר:  הילדים צריכים את המורה שלהם, כי הם מכירים את המורה

מיכל מרים וולדיגר:  המורה מכירה את ההורים ואת המשפחה, ולכן היא זו שצריכה להיות עם הילדים

מיכל מרים וולדיגר:  היועצת היא פחות חשובה בעיניי

מיכל מרים וולדיגר:  היועצת חשובה למורים, והמורים הם אלה שאמורים ללוות ולתת את התמיכה שדיברו עליה כל כך יפה, חשוב ונכון

רותם אבידר צאליק: ברשותכם, אני רוצה להוסיף עוד נקודה אחת חשובה מאוד - - -     

דבורה ביטון: צריך לזכור שחלק מהמורות ומהמורים מגויסים בכלל

יוסף טייב: בקצרה, כי אני רוצה לשמוע את משרד החינוך: אתם רוצים לפרוס בפנינו מה כבר נעשה, או להמשיך לשמוע את הנקודות ואז לענות? איך שאתם רוצים

לזכויות הילד): תן לרותם להשלים

רותם אבידר צאליק: יש לי רק עוד נקודה אחת, שכואבת לי, באופן אישי: כל מה שאנחנו מבינים, היום, שהילדים חווים במערכות החינוך הרגילות – תכפילו את זה, וזה מה שקורה במערכות החינוך המיוחד

רותם אבידר צאליק:  בכובע שלי כאמא לילדה עם צרכים מיוחדים – מה שאני חווה הוא לא יאמן

רותם אבידר צאליק:  אי-אפשר להאמין שמורידים שעות מהסייעת הצמודה של הבת שלי; אי-אפשר להאמין שבכל יומיים מחליפים סייעת בהסעה

רותם אבידר צאליק:       הילדה שלי חיה בחוסר יציבות, עם התקפי חרדה ועם רגרסיה בכל אחד מהתחומים שאנחנו עובדים עליהם, עם מורכבות שאני לא יודעת אם כולכם מבינים אותה

רותם אבידר צאליק:  כשהיא הולכת לגן, והיום הסייעת הצמודה שלה לא נמצאת, כי הורידו לה שעות, ומחר יש לה מלווה אחרת בהסעה שהיא לא מכירה – היא מגיעה אליי הביתה מפורקת

רותם אבידר צאליק:  כל מה שאנחנו, כמשפחה, עובדים עליו קשה כדי להצליח ולשים אותה על המסלול הנכון, וכדי לייצר לנו חיים טובים – הכול הולך לפח

רותם אבידר צאליק:  ולמה זה? בגלל שבן הזוג שלי – אבא שלה – משרת במילואים

רותם אבידר צאליק:  זו הסיבה, ואף אחד לא רואה

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:  ארגוני הגננות

יוסף טייב:  לוסי, בבקשה

לוסי חדידה: בוקר עצוב

לוסי חדידה:  תנחומים למשפחות השכולות היום

לוסי חדידה:  אני לוסי חדידה, מנכ"לית ארגון "גנים ברמה אחרת" ופעילה במטה המילואים, בסקטור הפרטי

לוסי חדידה:  בהמשך לאימהות היקרות שיושבות לצדי, אני רוצה לשקף את המצוקות של הגיל הרך, לאו דווקא במסגרות החינוך הגדולות יותר

לוסי חדידה:  יש מצוקות שהן ללא מילים: רגרסיה בשינה ובגמילה; ילדים באים מלחץ של אימהות שצריכות להתמודד עם כל המצב הזה

לוסי חדידה:       אין לנו שום מענה – לא ממשרד החינוך ולא מהשלטון המקומי, שהיה גאה והוציא מכתב יפה מאוד, אבל עם מענה רק עם מסגרות כמו הצהרונים והתיכונים – לכל הילדים היותר גדולים, כאילו ילד נולד בגיל שלוש

לוסי חדידה:  אין עדיין הפנמה של העובדה שמלידה – פעוט צריך תיווך, עזרה, הדרכה וליווי; במיוחד בתקופות קשות כאלה, שאף אחד לא בחר אותן

לוסי חדידה:      הייתי שמחה שיהיה קו ישיר ורציף ממשרד החינוך למצוקות של השטח – של הדרכה ושל התמודדויות

לוסי חדידה:  אין את הדבר הזה

לוסי חדידה:  אני חושבת שחובת המדינה היא להקצות לגנים הפרטיים את העזרה הזו, מעבר לדרישות היום-יומיות – שזה נמצא במקום הראשון, גם מבחינת המדינה והמשרדים השונים למיניהם – כדי שכולנו נעבור את התקופה הזו באופן כמה שיותר מיטבי מול הפעוטות

לוסי חדידה:      הפעוטות לא בחרו את המצב הזה, וגם לא האימהות

לוסי חדידה:  אף אחד לא בחר את זה

לוסי חדידה:  האחריות של המדינה ושל משרדי הממשלה היא לקחת אחריות על דור העתיד של כולנו

לוסי חדידה:  שנדע רק ימים טובים יותר

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:  העמותה למען משרתי המילואים

אסף סנדרוביץ': שלום, כבוד יושב-הראש

אסף סנדרוביץ':  סא"ל במיל' אסף סנדרוביץ', העמותה למען משרתי המילואים, ומפקד בחיל הים מה-07 באוקטובר

אסף סנדרוביץ':  היה לי חשוב להגיע לדיון הזה

אסף סנדרוביץ':  זהו דיון מהותי מאוד, כי אני, כאבא במילואים שנשוי לאשת קבע, חווה את הקשיים היום-יומיים הללו

אסף סנדרוביץ':      בדרך לכאן שוחחתי עם מנהל בית הספר של הילדים שלי, שלומדים בבית ספר יסודי, וסיפרתי לו על הדיון

אסף סנדרוביץ':  שאלתי אותו: "יש משהו שחשוב לך שאני אעלה כאן?"

אסף סנדרוביץ':  קוראים לו שי, והוא סיפר לי את הסיפור הבא: יש ילדה מובילה מאוד, בכתה ד'1, שאני רואה אותה, במהלך היום, יושבת מחוץ לכיתה ובוכה

אסף סנדרוביץ':  אני שואל אותה למה היא בוכה, אז היא מספרת: "אני מתגעגעת לאבא שלי, שבמילואים"

אסף סנדרוביץ':       הוא מספר לי שהאירוע הזה קורה לא מעט עם מספר ילדים, ואומר לי: "אילו כלים יש לי כדי להתמודד איתה? אני יכול לנחם אותה; אני יכול לעודד אותה, אבל בסוף – אני צריך את העזרה של כוח האדם", וכוח האדם הוא הבעיה שאיתה הוא מתמודד, כמנהל בית ספר

אסף סנדרוביץ':      אני חושב שבסוף, כמו שעזרנו למוסדות האקדמיים עם רשימות של הסטודנטים שהם אנשי מילואים; כמו שעזרנו לבנקים לדעת מיהם משרתי המילואים – כבוד יושב-הראש, אני חושב שאנחנו צריכים לדעת להעביר, ולא לבקש שהמורים יפנו לתלמידים ויישאלו

אסף סנדרוביץ':  בואו נדאג שהרשימות של ילדי המילואימניקים יעברו למוסדות החינוך, והם כבר ידעו מיהם הילדים של משרתי המילואים

רותם לוי: אני חושבת שמספיק שהמורה תשאל

אסף סנדרוביץ': אבל לא תמיד הילדים יודעים לומר את זה, ולא תמיד הם יחשפו את זה

רותם לוי: הילד יודע, אחרי 100 יום, שאבא שלו במילואים

אסף סנדרוביץ': נכון, אבל לא בטוח שהוא יהיה מוכן להעלות את זה

אסף סנדרוביץ':  אנחנו יודעים מיהם אנשי המילואים

אסף סנדרוביץ':  למה לא לבקש את הרשימות הללו? הארנונה יודעת מיהם משרתי המילואים שמקבלים את ההנחה – שמחלקת החינוך תיקח את זה משם ושתגזור את הנתונים

אסף סנדרוביץ':      כבוד יושב-הראש, יועצת בית ספר לא יכולה להתמודד עם מספר ילדי המילואימניקים ולעבור אחד-אחד

אסף סנדרוביץ':  אם היא תסיים, אם בכלל – זה יהיה אחרי המלחמה

אסף סנדרוביץ':  צריך לתת לילדים הבנייה; הנגשה; תיווך של הסיטואציה

אסף סנדרוביץ':  אם לא נעשה את זה – החרדה שלהם תעלה, וכשהחרדה עולה – יש בעיות התנהגות; עצבנות; עצבות והתרחקות

אסף סנדרוביץ':      הבן שלי לא הביא ציוד במשך שבועיים שלמים

אסף סנדרוביץ':  אף אחד לא הרים דגל אדום ואמר: "רגע, יש פה בעיה"

אסף סנדרוביץ':  רק כשהבינו שאנחנו במילואים ובקבע – ידעו לבוא ולגשת לתלמיד בצורה קצת שונה

אסף סנדרוביץ':  המענים הרגשיים הם משהו שחשוב לנו מאוד

אסף סנדרוביץ':  אנחנו חושבים שבסוף, המנהלים והמורים לא קיבלו את התדרוך ולא פועלים בהתאם

אסף סנדרוביץ':  צריך להביא איזה שהוא צוות שישב עם הילדים הללו וינגיש להם את הסיטואציה

אסף סנדרוביץ':      חשוב לי לומר לך שישבנו עם שר החינוך, כעמותה למען משרתי המילואים

אסף סנדרוביץ':  ביקשנו שמערכת החינוך תפעל באופן אקטיבי ותיתן את המענה לילדים הללו

אסף סנדרוביץ':  הלוואי, באמת, שהילדים הללו יקבלו את המענה המתאים

אסף סנדרוביץ':  קודם כול, בוא נתחיל עם הרשימות של הילדים של משרתי המילואים

אסף סנדרוביץ':  תודה רבה

יוסף טייב: כולנו מבינים שמה-07 באוקטובר היה איזה שהוא כאוס

יוסף טייב:  השאלה היא: האם אתם, כעמותה, מרגישים שיש איזה שהוא שיפור מאז הכאוס של ההתחלה ועד מה שקורה היום, אחרי 100 יום של לחימה?     

אסף סנדרוביץ': אני שאלתי את הילדים שלי האם מישהו דיבר איתם; האם מישהו פנה אליהם; האם מישהו הנגיש להם את הסיטואציה

אסף סנדרוביץ':  התשובה היא לא

אסף סנדרוביץ':  ברגע שהמנהל – נכון להיום בבוקר – אומר לי: "אין לי את הכלים כדי להגיע לתלמידים הללו

אסף סנדרוביץ':  אין לי את היכולת

אסף סנדרוביץ':  יש לי יועצת אחת על 460 תלמידים

אסף סנדרוביץ':  איך אני יכול להתמודד עם כמות של ילדים שזקוקים לתיווך הזה?"

אסף סנדרוביץ':       זה לא קורה, וכשהחרדה עולה – התלמיד נושר מבית הספר, או לא מגיע לשיעורים

אסף סנדרוביץ':  הוא רגיל, בעצם, שאני, כאבא שלו, עושה איתו שיעורי בית ולוקח אותו לבית הספר

אסף סנדרוביץ':  ביום אחד – זה נקטע

אסף סנדרוביץ':  אלה תלמידים שעברו קורונה; אלה תלמידים שכל הדברים שהם היו רגילים אליהם – נקטעו ביום אחד

אסף סנדרוביץ':  אני אומר לך שהתשובה היא "לא" – אין שינוי שראינו בצורה מהותית

רותם אבידר צאליק: יש שינוי – זה נהיה יותר גרוע

אסף סנדרוביץ': כן

אסף סנדרוביץ':  יותר גרוע

יוסף טייב: טוב

יוסף טייב:  תודה רבה

יוסף טייב:  משרד הביטחון, סא"ל במיל' שיר אבינועם, בבקשה

שיר אבינועם: אחרי הבוקר הקשה והעקוב מדם הזה למדינת ישראל וצה"ל, גם הדיון הזה, וכל הדיונים שאנחנו מקיימים פה, מחזקים את המענה שנדרש לתת למשרתי המילואים ולבני המשפחות שלהם

שיר אבינועם:  אני רוצה להתחיל, רגע, בשלטון המקומי

שיר אבינועם:       אנחנו, כצה"ל, מעבירים לרשויות באופן סדור ועקבי, עם ממשק שהקמנו מתחילת המלחמה, את כל משרתי ומשרתות המילואים המגויסים

שיר אבינועם:  זאת אומרת, יש לרשויות את הנתונים מצה"ל באופן עקבי וסדור

שיר אבינועם:  זה קורה אחת לשבוע, אפילו, בחלק מהמקומות

שיר אבינועם:       מבחינת המענים שאנחנו נותנים, כצה"ל - - -     

לזכויות הילד): למי ברשויות זה מועבר? למחלקת הרווחה? למחלקת החינוך?     

שיר אבינועם: לרוב – לרווחה

שיר אבינועם:  זה איזה שהוא תהליך שהקמנו בתחילת המלחמה, בשיתוף עם השלטון המקומי, כי הבנו שאלה נתונים שחייבים להיות בידי הרשויות לטובת המענים הרגשיים והאדמיניסטרטיביים, ובטח שלטובת ההיבטים האלה של החינוך

שיר אבינועם:      אנחנו, כצה"ל, לקחנו את החלטת הממשלה מה-07 לינואר ובנינו איזה שהוא מתווה שנותן מענה, כרגע, במסגרת היכולות שלנו: אם זה שני מענקים של 1,500 שקלים לטיפול רגשי ולטיפול זוגי, שמגיעים לכל משרת מילואים שביצע מעל 45 ימים

שיר אבינועם:  אנחנו נותנים, דרך קרן הסיוע, סיוע בשיעורים פרטיים; סיוע בבייביסיטר; אם צריך עזרה לילד, לאמא, לבן או לבת הזוג – זה גם, כמובן, משהו שהבאנו לידי ביטוי, וזה קיים וקורה

שיר אבינועם:      אנחנו ניתן מענק של 2,000 שקלים, ממש בקרוב, לכל משפחה עם ילדים עם צרכים מיוחדים עד גיל 21

שיר אבינועם:  אנחנו מקבלים את הנתונים האלה בהסדרה מול הביטוח הלאומי, ובקרוב מאוד – גם מול משרד החינוך, כדי לקבל את התפיסה השלמה – את ה-360 מעלות – ולראות שאנחנו מכסים את כל האוכלוסיות

שיר אבינועם:  כמובן שיש עוד הרבה דברים שאנחנו עושים ומטפלים בהם, דרך קרן הסיוע, בסוגיות חריגות שמגיעות לפתחנו בהקשרים האלה

שיר אבינועם:      אנחנו מקיימים שיח שוטף עם היקרות האלה, נשות משרתי המילואים

שיר אבינועם:  אני, אישית, נמצאת איתן בקבוצה

שיר אבינועם:  אנחנו מקיימים איתן זומים של אינפורמציה אחת לשבוע בערך

שיר אבינועם:  תודה לכן

שיר אבינועם:  אני מחזקת אתכן ומחבקת אתכן, את כל הקהילה

שיר אבינועם:  זהו ברמת משרד הביטחון

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:  משרד החינוך, אם תוכלו: א', לתת לנו את היקף התלמידים שהוריהם נמצאים במילואים

יוסף טייב:  אנחנו קיבלנו נתונים מהמוסד לביטוח הלאומי

יוסף טייב:  ב', מהם המענים שניתנים במספר הנקודות שעלו כאן? אני אמנה אותן כדי שתוכלו לענות כסדרן: בפן הרגשי, בפן הפדגוגי ובפן התפעולי, עם התייחסות מיוחדת, כמובן, לגבי הורים שילדיהם נמצאים בחינוך המיוחד, ולגיל הרך, שנמצא תחת האחריות הישירה שלכם

יוסף טייב:  אני מנסה לתפוס מישהו מהשלטון המקומי שגם יוכל להתייחס בהמשך

לזכויות הילד): כדאי להשיג את רות דיין

לזכויות הילד):  היא האחראית על הנושא הזה, נדמה לי

לזכויות הילד):  שאלה נוספת: האם יצא חוזר מנכ"ל לגבי אותם הורים לילדים שנמצאים במסגרת החינוכית?      

יוסף טייב: בבקשה, משרד החינוך

מירי נבון: שמי מירי נבון, סגנית מנהלת המינהל הפדגוגי

מירי נבון:  אני אתייחס להיבטים הפדגוגיים וריבה תתייחס להיבטים הרגשיים

מירי נבון:  לפני כן, אני רוצה לפנות לשתי האימהות היקרות

מירי נבון:  אני סבתא במילואים, ואני בטוחה שגם ההורים שלכן, ככל שהם יכולים, נותנים את הסיוע

מירי נבון:  אני מכירה את הדברים מקרוב

מירי נבון:  שתי הנכדות שלי, ג' ו-ת', אומנם גרות בתל אביב ולא בעוטף, אבל הן חוות את האירוע

מירי נבון:       החתן שלי הוא איש קבע, אז אני מכירה את הדברים ואת האתגר מקרוב, וליבי איתכן, לחלוטין

מירי נבון:  אני יודעת כמה עזרה נדרשת; עד כמה בתי צריכה אפילו חמש דקות כדי להתקלח בשקט – בלי שיש איתה מישהו; בלי שהן על הראש שלה – וגם סתם רגע כדי לצאת עם חברות לקפה, בלי הילדים ובלי שום דבר

מירי נבון:  השמחה הכי גדולה שלה הייתה סוף השבוע האחרון, כשהיא יכלה להיות עם בעלה בנחת, רק שניהם, ו-ג' ו-ת' היו אצלנו

מירי נבון:      אין לי אפילו מילים להביע את עוצמת ההזדהות שלי איתכן ואת ההיכרות הקרובה מאוד עם הדברים

מירי נבון:  אני מתחייבת: ככל שיש דברים שצריך לתקן, לדייק ולהתייחס אליהם – אנחנו נעשה את זה

מירי נבון:  זוהי המחויבות שלנו

מירי נבון:  הילדים שלכם הם הילדים שלנו

מירי נבון:  אנחנו אחראים עליהם בחלק ניכר משעות היום ומחויבים אליהם, ואנחנו נעשה ונתקן את מה שצריך

מירי נבון:       אכן, מתחילת המלחמה היה כאוס, אבל אחר כך – דברים נכנסו לאיזה שהוא מסלול

מירי נבון:  אני שומעת שאתן מרגישות שהדברים רק הולכים ומחמירים, אז אנחנו נאיר בחזרה את הזרקור למקומות הללו, ולתשומת הלב של צוותי החינוך שאנחנו אמונים עליהם, שיהיו שם עבור הילדים

מירי נבון:      (הצגת מצגת)     אני רק אגיד כמה דברים שעשינו עד כה

מירי נבון:  שוב, המערכת היא מערכת גדולה מאוד

מירי נבון:  יכול מאוד להיות שבבתי ספר מסוימים, או לגננות מסוימות, יש יותר קשב מאחרים, אבל התפקיד שלנו הוא לעורר את הקשב של כולם

מירי נבון:  ריבה, את רוצה להגיד כמה מילים על המענים הטיפוליים? אחר כך אני אתייחס להיבטים הפדגוגיים

ריבה רבקה שכטר: אני ריבה שכטר, ואני ממונת חירום ואובדנות בשפ"י במשרד החינוך

ריבה רבקה שכטר:  קודם כול, אני מצטרפת למה שכולם אמרו על היום הקשה היום

ריבה רבקה שכטר:  תנחומים

ריבה רבקה שכטר:  אני מצטרפת גם לדברים של מירי

ריבה רבקה שכטר:  זה היה כואב מאוד לשמוע את התחושה שלכם

ריבה רבקה שכטר:  אני חושבת שכולנו שם

ריבה רבקה שכטר:  אני אמא לבן במילואים שהשתחרר, לשמחתי, בימים האלה, אבל אני יודעת את מה שאתן אומרות ואת מה שאתן עוברות

ריבה רבקה שכטר:       אני אגיד מה אנחנו עשינו, מה המחשבה ומה הכיוון

ריבה רבקה שכטר:  יחד עם זאת, הקשבתי רוב קשב לדברים שאתם אמרתם; דברים נרשמו ואנחנו בהחלט נשב ונחדד את המענים, שיהיו יותר מדויקים

ריבה רבקה שכטר:  אני לא יודעת אם שמתם לב, אבל כשהתחלנו לדבר – דיברנו על הרבה מאוד צרכים

ריבה רבקה שכטר:  זאת אומרת, אנחנו באנו לפה, לילדי משפחות משרתי המילואים, ומיד צפו עוד הרבה מאוד דברים: גם הילדים שההורים נפלו במלחמה, לצערנו, וגם הילדים המפונים

ריבה רבקה שכטר:  בתי הספר כוללים את ההתייחסות ואת ההסתכלות לכל הכיוונים האלה

ריבה רבקה שכטר:  ליועצות, לפסיכולוגים ולמחנכים יש כיתה שיש בה ילדים עם צרכים על כל הקשת, וכמובן שגם הצרכים הרגילים

ריבה רבקה שכטר:       אנחנו בספיגה להכול, בהכלה להכול ובכוונת הלב להכול, ויכול להיות שלפעמים – דברים מתפקששים, וצריך יותר לשים לב

ריבה רבקה שכטר:  היום, אנחנו פה בשביל להקשיב לזה, לשים את הזרקור על הצרכים שלכם, ומשם – לראות איך אנחנו הולכים

יוסף טייב: ריבה, תוכלי להגיד, בתחילת דבריך, על איזה היקף אנחנו מדברים? אני יכול להסתמך על הנתונים שקיבלתי מהמוסד לביטוח הלאומי?     

ריבה רבקה שכטר: לנו יש נתונים של משפחות עובדי ההוראה

ריבה רבקה שכטר:  אין לנו את הנתונים - - -     

יוסף טייב: תלמידים שהוריהם נמצאים במילואים

ריבה רבקה שכטר: כרגע אנחנו נמצאים בשלב של איסוף נתונים שנוגעים לתלמידים שהוריהם במילואים - - -     

יוסף טייב: אתם מבינים מה אתם אומרים לי? שאתם בשלב של איסוף נתונים? אנחנו 100 ימים מתחילת המלחמה, חברים

מירי נבון: אנחנו נמצאים בשלב איסוף הנתונים, יחד עם מערך הדיגיטל הלאומי, כדי לדייק את הנתונים ולדעת בדיוק

מירי נבון:  אני אשמח - - -     

משה טור פז: אבל הנתונים הועברו לרווחה

משה טור פז:  זה אצל הרווחה

מירי נבון: אנחנו לא הרווחה; אנחנו החינוך

מירי נבון:  למשרד החינוך – זה לא הועבר

מירי נבון:  אחר כך, אנחנו נדבר על זה ונראה איך אתם מעבירים גם אלינו את הנתונים, ולא רק לרווחה

משה טור פז: אני רק רוצה להעיר לדוברת: כשאנחנו מטילים משהו על בתי הספר – להבדיל מהמוקד, שזה יפה – ממילא אנחנו נכנסים לשדה של פערים בתוך מערכת החינוך

משה טור פז:  כלומר, יש בית ספר שעושה עבודה מצוינת ויש בית ספר שעושה עבודה גרועה

משה טור פז:  יש כאלה ויש כאלה

משה טור פז:  לכן, אני חושב שתמיד, כאשר המענה הוא יועצות חינוכיות, מחנכי הכיתות או מנהלות הגן – אנחנו צריכים לוודא שהמערך שתחתינו לא מבטא את הפערים שקיימים ממילא במערכת החינוך

משה טור פז:      אני אתן דוגמה מהיום: היום, נהרג רב סמל מרהט, ויש לו ילד

משה טור פז:  האם מערכת החינוך ברהט יודעת לתת מענה לאדם הזה? יכול להיות שכן ויכול להיות שלא, אבל אנחנו צריכים לשים לב, כי הפערים החברתיים – גם באיכות החינוכית – יבואו לידי ביטוי גם באירוע הזה

משה טור פז:       כאשר נופל חייל חרדי – אנחנו יודעים שהמעטפת שהמשרד צריך להעניק היא יותר גדולה, לפעמים, כי לפעמים – בית הספר לא יודע שיש לו אבא במילואים, או שהוא מכחיש את זה

משה טור פז:  כלומר, יש פה כל מיני פערים חברתיים שאנחנו צריכים לשים לב אליהם, כמשרד וכמערכת, שבאים לידי ביטוי במערכת - - -     

מיכל מרים וולדיגר: חברי היקר, אתה כל כך צודק

מיכל מרים וולדיגר:  אני רוצה, רגע, להוסיף: רבים מהנופלים הם בני הציונות הדתית

מיכל מרים וולדיגר:  המורים והמורות שאני דיברתי עליהם, בני הציונות הדתית – וגם פה, אני רואה שאתם מסתמכים על יועצות חינוכיות ועל מחנכים – מה הם מקבלים? כדי שהילדים יקבלו – המורים צריכים להיות חזקים ולקבל את הכלים

מיכל מרים וולדיגר:       אני מאמינה שבסוף, המורה הוא זה שנמצא בכיתה עם הילד מרהט

מיכל מרים וולדיגר:  עזוב, רגע, פסיכולוג או עובד סוציאלי

מיכל מרים וולדיגר:  מי שמכיר אותו הוא המורה, והמורה גם צריך לדאוג לכולם, עם כל המורכבות של כולם - - -     

יוסף טייב: לפני שאני נותן מענים – אני צריך לדעת מהו ההיקף שאני מדבר עליו

יוסף טייב:  ברמת המשרד, כשאני בא לתת את המענה לילד או לבית ספר מסוים, אם אני מחליט לשלוח יועצת נוספת לבית ספר כזה או אחר על חשבון מקום אחר, לצורך העניין – אני צריך לדעת על כמה תלמידים מדובר

מיכל מרים וולדיגר: כבוד היושב-ראש, אני אגיד לך משהו: אני חושבת שגם בשגרה, מורים לא מקבלים מספיק את העניין של החוסן

מיכל מרים וולדיגר:  התפקיד שלהם הוא לא רק להעביר תורה, מתמטיקה או אנגלית; הם אמורים להסתכל ולראות את הכיתה כמכלול

מיכל מרים וולדיגר:  גם מי שמלמד מתמטיקה – צריך, בסוף, לראות את התלמידים שלו, לתת להם את התחושה שרואים אותם וסופרים אותם, גם עם מה שקורה להם בבית

מיכל מרים וולדיגר:  לכן, גם בימי שגרה לא מספיק נותנים למורים את הכלים

מיכל מרים וולדיגר:  על אחת כמה וכמה במקרים של חירום, כשאנחנו בכלל לא יודעים מספרים

יוסף טייב: הזמן קצר והמלאכה מרובה

יוסף טייב:  אני רוצה לתת למשרד לפרוס בפנינו מהי התוכנית שקיימת

יוסף טייב:  אני לא מאמין שאפשר ליישם תוכנית אם אין היקפים, אבל אם אתם מצליחים לעשות את זה – תסבירו לנו איך אתם עושים את זה

יוסף טייב:  בבקשה

ריבה רבקה שכטר: כל התוכניות של שפ"י, בתוך המשרד, הן תוכניות של למידה רגשית-חברתית ושל חיזוק חוסן

ריבה רבקה שכטר:  הן נעשות בשגרה, והן תוגברו מאוד בתקופה הזו

ריבה רבקה שכטר:  היועצות עברו אין-סוף הנחיות קבוצות, והן מעבירות את זה הלאה

מיכל מרים וולדיגר: מורים לא מקבלים את זה

מיכל מרים וולדיגר:  אני אומרת לך – הם לא מקבלים

מיכל מרים וולדיגר:  פנו אליי מחנכות ומחנכים - - -     

יוסף טייב: מיכל, בסדר

יוסף טייב:  הנקודה הובהרה

יוסף טייב:  אני רוצה לתת למשרד לפרוס

יוסף טייב:  בבקשה

ריבה רבקה שכטר: מתוך הבנה שצצה לנו בתקופה של הקורונה, לפיה מה שלא עובד בשגרה – לא יעבוד בחירום, מוקד הסיוע הרגשי המשיך לעבוד לאורך כל התקופה

ריבה רבקה שכטר:  הוא נכנס למהלך שגרתי, וב-07 לאוקטובר הוא הורחב באופן מיידי

ריבה רבקה שכטר:  ניתן מענה של מספר גדול של יועצות ומדריכות של יחידת החירום, שישבו במוקד ונתנו מענה

ריבה רבקה שכטר:  המענה הזה הוא מענה לתלמידים, להורים, לאנשי צוות ולאנשי חינוך

יוסף טייב: יש החלטת ממשלה בנושא של בריאות הנפש, ואני שלחתי לשר מכתב לפני כשבועיים, ביקשתי להצטרף לאותה החלטת ממשלה ולעשות את זה כמכלול – שמשרד העבודה, משרד הרווחה ומשרד הבריאות יכנסו מתחת לאלונקה, בהחלטת הממשלה הזו, כדי לתגבר את כוח האדם שאנחנו יודעים שבשגרה – הוא חסר, כל שכן בחירום

יוסף טייב:      אנחנו נמצאים לקראת תקציב 2024

יוסף טייב:  אני מבין שישנם קיצוצים, ואני מברך על פועלו של השר בניסיון למזער נזקים

יוסף טייב:  יחד עם זאת, אני רוצה לדעת – אם תוכלו, אחר כך, לבדוק את זה במשרד – האם גם משרד החינוך ומשרד הרווחה נכנסו תחת אותה החלטת ממשלה שמקדם משרד הבריאות? אני לא קיבלתי את התשובות על זה, ואני חושב שזה יכול לתת חלק מהמענה

יוסף טייב:  כמובן, אנחנו לא נגיע ל-100% הצלחה, אבל לפחות זה יתן חלק מהמענה

ריבה רבקה שכטר: בסדר

ריבה רבקה שכטר:  נרשם

ריבה רבקה שכטר:  אז זה לגבי המוקד

ריבה רבקה שכטר:  המוקד נתן מענה לאלפי פניות בימים הראשונים של המלחמה, והייחוד שלו הוא ביכולת לעשות את החיבור לתוך בית הספר

ריבה רבקה שכטר:  כשיש פנייה, אנחנו יכולים – כאשר הפונה מוכן – לעשות את החיבור לבתי הספר, ולקבל משם את המקום של המענים

ריבה רבקה שכטר:      דיברנו על החלק של המעטפת של היועצות – היועצות מקבלות תמיכה כל הזמן

ריבה רבקה שכטר:  אגב, דיברתם על בית הספר ברהט – יש לנו מדריך חירום מעולה ברהט שמלווה את הייעוץ שם

ריבה רבקה שכטר:  הייעוץ מלווה את המשפחות, כך שאני מאמינה שניתן מענה

ריבה רבקה שכטר:  גם במקומות אחרים - - -     

לזכויות הילד): אבל איפה היוזמה? אני מבקש מאוד – אתם מדברים על מוקד ועל פניות, אבל אני חושב שמשרד החינוך היה צריך לצאת, מזמן, בחוזר מנכ"ל לבתי הספר, למחנכים ולמנהלי בתי הספר, ולנסות ליזום – לראות מי נמצא במילואים ואיך ניתן לעזור, עם פנייה יזומה

לזכויות הילד):  לא לחכות שמישהו יפנה למוקד, אם בכלל

לזכויות הילד):  אם מישהו לא פנה למוקד? מה קורה? לא מטפלים בו?     

רותם לוי: שיידע שיש מוקד בכלל

לזכויות הילד): נכון, גם זה

לזכויות הילד):  אנחנו מדברים על ילדים שנמצאים במסגרות - - -     

מיכל מרים וולדיגר: למה מנהלות לא יכולות להוציא פלייר ולחלק

לזכויות הילד): סליחה, נציגות משרד החינוך, אני שואל שאלה פשוטה: איך זה שאנחנו עדיין לא יזמנו, ושמשרד החינוך לא הוציא חוזר מנכ"ל בנושא הזה?     

מירי נבון: אם תרשה לי – אני אענה

מירי נבון:  משרד החינוך הוציא, עד כה, שלוש איגרות של הנחיות ושל הצעות

לזכויות הילד): בנושא הזה? של אותם ילדים - - -     

מירי נבון: בנושא הזה

מירי נבון:  האיגרת הראשונה היא להורים במילואים, ונקראת "צו 8 להורות – שומרים על הבית, על הילדים ועל עצמנו בתקופת המילואים"

מירי נבון:  באיגרת הזו, שנשלחה להורים, יש התייחסות גם למוקד, כמובן, אבל יש כאן - - -     

לזכויות הילד): זה נשלח להורים?     

מירי נבון: כן

לוסי חדידה: גם מהגיל הרך?     

מירי נבון: לכולם

רותם לוי: אתם דילגתם על כל הצוות החינוכי

לוסי חדידה: נכון

לוסי חדידה:  אנחנו לא קיבלנו אפילו איגרת אחת

מירי נבון: אפשר להיכנס לאתר של משרד החינוך

לוסי חדידה: להיכנס לאתר? למה זה לא מדוור?      

מירי נבון: זה דוור

מירי נבון:  כרגע יש את זה באתר של משרד החינוך, אז אפשר להיכנס, אבל אם נצטרך - - -     

לוסי חדידה: בפורטל?     

מירי נבון: כן

לזכויות הילד): מירי, בסדר

לזכויות הילד):  זו איגרת להורים

מיכל מרים וולדיגר: רגע, יושב-הראש, חשוב לשמוע איך זה הגיע להורים

מיכל מרים וולדיגר:  האם שלחו את זה במיילים לכל ההורים? האם שלחו את זה לבתי הספר? איך זה הגיע? זה שהוציאו – זה נחמד; השאלה היא אם זה עבר הלאה, כי הם טוענים פה שזה לא הגיע אליהם

יוסף טייב: ברשותך, אם תוכלי להתייחס: האם גם צוות בית הספר ומנהלי בית הספר קיבלו איזו שהיא התייחסות?     

לזכויות הילד): יצאה איגרת למנהלי בתי הספר?     

מירי נבון: חברים, יצאו כמה איגרות

מירי נבון:  האיגרת הראשונה היא - - -     

לזכויות הילד): להורים

מירי נבון: האיגרת השנייה יצאה למנהלות המעונות, למחנכות ולמטפלות

מירי נבון:  זוהי איגרת שמסייעת להן מאוד – בהנחיות של איך לעבוד עם הילד; איך להיות רגישה; איך לחדד את החושים; לאתר אותות של מצוקה - -      

לזכויות הילד): זה לגיל הרך?     

מירי נבון: - - וגם באיך לתת מענה להורים עצמם; איך לסייע

לוסי חדידה: אבל מענה טלפוני?     

יוסף טייב: רגע, חברים

לזכויות הילד): ואיגרת שלישית?     

מירי נבון: האיגרת השלישית היא איגרת שמתייחסת לאנשי החינוך עצמם; לעובדי ההוראה שנמצאים גם הם במילואים וחוזרים – איך מנהל או מנהלת בית הספר אמורים לקלוט בחזרה את המורים שלהם ששבים ממילואים, ולהכליל אותם בתוך בית הספר

יוסף טייב: באילו תאריכים האיגרות האלה יצאו?     

מירי נבון: לא כתובים לי התאריכים לגבי זה, אבל אני מתחייבת להביא אותם במידה שנידרש לכך

מירי נבון:  אני אחראית על כתיבת חוזרי מנכ"ל, ואנחנו התחלנו את המפגש הראשון כבר לפני שבוע

מירי נבון:  בדרך כלל – וחבר הכנסת טור פז מכיר ויודע – להוציא חוזר מנכ"ל לוקח זמן; זו עבודה של אנשים רבים

מירי נבון:  אנחנו ביקשנו מהמנכ"ל להוציא חוזר מנכ"ל בזק, וקיבלנו ממנו אישור

מירי נבון:  ברגע שהחוזר יסתיים – ישבו עליו השירות הפסיכולוגי הייעוצי, מנהלות אגפי - - -     

לזכויות הילד): למי מיועד החוזר הזה?     

מירי נבון: חוזר מנכ"ל מיועד לצוותי החינוך – למנהלי בתי הספר, למפקחים, למורים

לזכויות הילד): אני פשוט רוצה לדייק: אני מבקש שתוציאו חוזר מנכ"ל למנהלי בתי ספר – זוהי בקשה של הוועדות – כדי לתת מענה לאותם ילדים שנמצאים באותו בית הספר

לזכויות הילד):  הלא, מה שמענו פה? שמענו פה דברים כמו זה שצריך לחבק את הילדים האלה

לזכויות הילד):       תארו לכם, כמו שנאמר פה, ילד שהיה רגיל, נניח, שאבא שלו לוקח אותו בכל יום לבית הספר

לזכויות הילד):  היום – אבא שלו במילואים, האמא צריכה להתרוצץ בין כמה בתי ספר כדי לשים את הילדים, הוא מאחר ואז יש לו על זה הערה

לזכויות הילד):  צריך רגישות

לזכויות הילד):  אני חושב שדרוש חוזר מנכ"ל שמופנה לא להורה ולא לילד, אלא ישירות למנהל בית הספר

מירי נבון: שאלת אותי למי מיועד חוזר מנכ"ל, ואמרתי: למפקחים, למנהלים ולצוותי החינוך

מירי נבון:  חוזר מנכ"ל לא מיועד להורים; חוזר מנכ"ל הוא הנחיות מנכ"ל - - -     

יוסף טייב: חשוב לומר: אני רואה שתוכנית העבודה שלהם כבר מופיעה בשקופית האחרונה – כתיבת חוזר מנכ"ל, גיבוש מודלים להתנדבות ואיסוף נתונים

מירי נבון: נכון

מירי נבון:  עוד לא הגענו לשם

יוסף טייב: אבל אני אומר: חבל שזה מגיע אליכם מהיום

מירי נבון: בסדר גמור

מירי נבון:  אני מקבלת את ההערה

יוסף טייב: בסוף, כל יום – ישפיע על השנים הבאות של אותם ילדים

מירי נבון: אין ספק

מירי נבון:  בגלל זה - - -     

מיכל מרים וולדיגר: כבוד יושב-הראש, זוהי בדיוק הנקודה: בדיוק כמו שאמרת מההתחלה – זה לא רק מילואים; זה גם הנופלים ומשפחות החטופים

מיכל מרים וולדיגר:  לא חסר

מיכל מרים וולדיגר:  גם הילדים – כל ילד בעצמו הוא אתגר, וצריך לתת לו את החוסן ואת היכולת לצמוח

מיכל מרים וולדיגר:  על אחת כמה וכמה בתקופה כזו

יוסף טייב: מירי, אם אפשר להמשיך במה שכבר נעשה

מירי נבון: קודם כול, כמו שאמרתי, יצאה איגרת של השירות הפסיכולוגי הייעוצי גם להורים; יצאה איגרת השירות הפסיכולוגי הייעוצי לצוותי החינוך בגיל הרך, וכמובן שלמנהלי בתי הספר

מירי נבון:  לגבי הפעולות העתידיות שלנו: אנחנו התחלנו לכתוב חוזר מנכ"ל

מירי נבון:  אני מקווה שאנחנו נסיים אותו תוך שבועיים

מירי נבון:  בדרך כלל, אנחנו מוציאים חוזר מנכ"ל אחת לחודש, אבל ביקשתי להוציא אחד שלא מן המניין, כדי לא לפספס את המומנטום

מירי נבון:       גם מינהל חברה ונוער התבקש, SOS, לשבת ולבנות תוכנית

מירי נבון:  הם רוצים לקרוא לה "תוכנית אח בוגר"

מירי נבון:  כבר יש להם את המערך של "אח בוגר", אבל חלק מההמלצות למנהלי מוסדות החינוך הן לייצר את החיבורים הללו בין אח בוגר מכיתה ו' לבין ילדים צעירים, או לילדים הצעירים יותר בתיכון, ולעשות עוד מערך פעולות של תלמידים למען תלמידים

מירי נבון:       דרך אגב, ניתן לעודד את התלמידים הבוגרים שלנו, שהם חלק מהתוכנית של מעורבות ומחויבות אישית, לעשות איזה שהוא שינוי, ואולי להעמיד את עצמם לרשות ההורים, או הסבא והסבתא, שנשארו בבית עם הילדים

יוסף טייב: האם יש למשרד איזו שהיא תוכנית לחודשים הבאים, שגם כוללת תגבור בפן הפדגוגי והרגשי, יחד עם עלות? זאת אומרת, האם המשרד כבר ישב עם האוצר? האם יש בקשה שיצאה לאוצר לבוא ולתגבר את מערכת החינוך?     בסוף, אנחנו מבינים שיש קיצוצים במשרדי ממשלה; אנחנו מבינים שיש מלחמה, אבל אני חושב שמשרד החינוך הוא לא פחות חשוב ממשרד הבריאות

יוסף טייב:  אם משרד הבריאות ידע לבוא, לעמוד על הרגליים האחוריות שלו ולהגיד: "תקציב הבריאות הוא תקציב מלחמה" – יתכבד משרד החינוך ויבקש מהאוצר

יוסף טייב:       תקציב החינוך הוא תקציב מלחמה

יוסף טייב:  המענה שאותם ילדים צריכים לקבל הוא לא פחות חשוב מהמענה שמשרד הביטחון או משרד הבריאות מקבלים

יוסף טייב:  אנחנו מדברים על החיים של הדור הבא שלנו, ועל ההשפעות עליהם

יוסף טייב:  אלה הולכים להיות הלוחמים הבאים שהולכים להילחם – אני מקווה שלא בעזה, אבל אולי במקומות אחרים

מירי נבון: אני אגיד שני דברים: א', משרד החינוך כבר עשה הרבה מאוד הסטות בתוך התקציבים שלו לתגבור של שעות שצריך

מירי נבון:  לא מעט מזה הלך דווקא לחבל תקומה – לילדים שהם במעגלי הפגיעות הראשוניים ביותר

מירי נבון:  בנוסף, כל מנהלי המחוזות קיבלו סל של שעות, כדי לתת מענים רגשיים ולימודיים

מירי נבון:       הדבר הנוסף – משיחה שהייתה לי עם סמנכ"ל מינהל כלכלה ותקציבים – הוא שיש שיח בין המשרד לבין משרד האוצר

מירי נבון:  ככל שיהיו דברים לחדש בנוגע לעניין הזה – אנחנו נשמח להעביר

יוסף טייב: אני מבקש שהמשרד יכין איזו שהיא תוכנית, כולל עלות תקציבית, ואנחנו פה, בוועדה, נגבה את המשרד ב-1000%

יוסף טייב:  אם צריך לנהל את המלחמה הזו מול האוצר – אנחנו ננהל אותה, אופוזיציה וקואליציה, כדי שהמשרד יקבל את המענה שהוא צריך לקבל

יוסף טייב:       מדובר בילדים ובילדות של אנשי המילואים, אבל לא רק

יוסף טייב:  מבחינתי, הסיפור של מענה רגשי לאותם תלמידים צריך להיות בראש סדר-היום – של הוועדה, ודאי, ושל המשרד – ואנחנו נגבה אתכם

יוסף טייב:  תגישו איזו שהיא תוכנית, נכנס את הוועדה, וננהל את המלחמה הזו, בוועדה ומאחורי הקלעים

יוסף טייב:  התקציב הזה הוא תקציב מלחמה לכל דבר

יוסף טייב:  אין סיבה שהאוצר יתנגד לזה

לוסי חדידה: אני גם אשמח שכל תוכנית תתחיל עם הגיל הרך

יוסף טייב: זה ברור; על זה – אין עוררין בכלל

לוסי חדידה: זה לא מצוין פה

יוסף טייב: הגיל הרך הוא חלק אינטגרלי ממערכת החינוך בישראל

לוסי חדידה: לגבי האיגרת: יש מוקד טלפוני – 6552

לוסי חדידה:  אני זוכרת אותו בעל פה

לוסי חדידה:  יש הרבה בעיות איתו

לוסי חדידה:  אני הייתי שמחה שהוא באמת יתן מענה, כי הרבה פעמים לא עונים; יש שם תקלות

לוסי חדידה:  מעבר להצעות באיגרת – שזה בסדר ומבורך – יש הרבה דברים נקודתיים שהגיל הרך לא יודע להתמודד איתם

לוסי חדידה:  הייתי שמחה שיהיה תגבור במוקד הזה, כדי שבאמת יהיה מענה

לוסי חדידה:  תודה

יוסף טייב: תודה רבה

מירי נבון: דבר אחרון, בשולי הדברים: כל הסוגייה של חסר בכוח אדם – שקיימת כבר מקדמת דנא, ולא קשורה בכלל למלחמה – התגברה ביתר שאת עכשיו, בתקופה של המלחמה

מירי נבון:  יש לנו לא מעט אנשי חינוך מגויסים, ואנחנו יודעים מי נעדר ואת מי צריך לגבות

מירי נבון:  אנחנו נמצאים בחסר לא פשוט

מירי נבון:  החסר הזה עוד הולך ומתגבר גם מהמקום של חבל תקומה

מירי נבון:  יש לנו שם מכפלות של בתי ספר – ואני מאמינה שאדוני היו"ר מכיר ויודע

מירי נבון:  על כל בית ספר אחד יש, עכשיו, מערך של חמישה או עשרה בתי ספר - - -     

יוסף טייב: ולכן, משרד האוצר צריך לתגבר את המשרד

יוסף טייב:  חד וחלק

יוסף טייב:  אל תציגו את זה לאוצר כבעיה שקיימת בשגרה והולכת ומחמירה בחירום

יוסף טייב:  כל שקל שיגיע למשרד החינוך כדי לתגבר את אנשי הצוות שנמצאים בחסר בשגרה, אבל כל שכן בחירום – הוא כסף מלחמה לכל דבר, וכך אתם צריכים להציג את זה לאוצר

יוסף טייב:       איתי חיים, איש מילואים, איש משרד

יוסף טייב:  בבקשה

איתי חיים: שלום לכולם

איתי חיים:  אני איתי חיים, מתאם משרד החינוך לכנסת

איתי חיים:  בתפקידי, אני גם איש מילואים, אבל אני בשירות מילואים מאז ה-07 באוקטובר בצורה רציפה

איתי חיים:  היה לי חשוב לציין: לא לראות בנו, משרד החינוך, כמערכת בירוקרטית בלבד; גם חלק גדול מהאנשים ומהבכירים במשרד נמצאים בשירות מילואים, ואנחנו מנסים לעשות את גם את התפקידים שלנו במילואים וגם את התפקידים שלנו במשרד במקביל

איתי חיים:      נשות המילואים הן לביאות

איתי חיים:  יש לי לביאה כזו בבית, וגם הבת שלי נמצאת במערכת החינוך

איתי חיים:  אשתי היא מורה וגם אשת מילואים, והבת שלי תלמידה בבית ספר

איתי חיים:  חשוב לי להגיד לכם שיש לכם קשב אצלנו, כמשרד החינוך

איתי חיים:       חשוב לי להגיד כאן, לוועדה, שגם שמרית, סמנכ"לית הון אנושי אצלנו במשרד, תוכל לפרט את המענים שניתנים לעובדי המטה ולאנשי המטה שמגויסים בעצמם לשירות מילואים

איתי חיים:  חשוב לי להנגיש גם בפניכם את העובדה שהמשרד ער לצרכים הללו, ושגם אחרי הדיון – אנחנו בהחלט נוכל לקיים שיח בנושא ונשמח לעמוד לרשותכם

יוסף טייב: שמרית, בבקשה

שמרית ילוביץ': שלום לכולם

שמרית ילוביץ':  אני שמרית ילוביץ', סמנכ"לית בכירה לניהול ההון האנושי במשרד החינוך

שמרית ילוביץ':  אני אתייחס למענה שאנחנו נותנים לעובדי המשרד עצמו, ולא לעובדי ההוראה, כפי שהתייחסה מירי

שמרית ילוביץ':  לנו יש 75 עובדים שגויסו ללחימה מה-07 באוקטובר, ועוד 380 מגויסים שהם מדרגה ראשונה של עובדים של משרד החינוך, מתוכם 129 בני זוג

שמרית ילוביץ':  יש לנו עובדת אחת שיש לה בן חטוף, עובדת שאחיה נחטף ועוד עובדת שאיבדה בשבוע שעבר את בנה בלחימה בעזה

שמרית ילוביץ':       המענה שהמשרד נותן – כמובן שבשיתוף עם הנחיות נציבות שירות המדינה – הוא שיח רגשי לכל העובדים; לא רק לעובדים שבני משפחתם מגויסים

שמרית ילוביץ':  עובד שנדרש לקבל טיפול פסיכולוגי – מקבל שישה עד שבעה מפגשים מהמכונים שאנחנו עובדים מולם

שמרית ילוביץ':  אם נדרש להרחיב את זה – אנחנו מרחיבים, כמובן

שמרית ילוביץ':      אנחנו מאפשרים גמישות בהעסקה

שמרית ילוביץ':  כלומר, אנחנו מאפשרים לעובדים שבני משפחתם מגויסים לעבוד מהבית, כדי להיות ערניים וגמישים כמה שיותר עם הנושא הזה

שמרית ילוביץ':  המשרד שלנו נערך לקליטת עובדים שחוזרים עכשיו מהמילואים – יש גל של עובדים שחוזרים, ואחר כך הם יצטרכו לצאת למילואים בחזרה, כנראה

שמרית ילוביץ':  המנהלים שלהם מקיימים איתם שיחות ומזהים את המצוקות, ככל שיש

שמרית ילוביץ':  אנחנו משתדלים להיות ערניים למצב שלהם, כדי שתהיה להם "נחיתה רכה" במשרד

שמרית ילוביץ':       אפשר לומר שבאיזה שהוא מקום – אנחנו מוקירים אותם, והענקנו להם איזה שהוא שי שמעיד על הוקרה

שמרית ילוביץ':  אנחנו עושים כל מה שביכולתנו על מנת לעזור, מבחינה הוליסטית וממוקדת

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:  נמצאת איתנו בזום הדס רבקה כהן ממועצת התלמידים והנוער הארצית

יוסף טייב:  בבקשה

הדס רבקה כהן: שלום, אני הדס כהן, תלמידת כתה י"ב ברחובות, נציגת מועצת התלמידים והנוער הארצית

הדס רבקה כהן:  אבא שלי מגויס למלחמה מצאת שבת בשמחת תורה

הדס רבקה כהן:  הוא נפצע והיה שבוע בבית

הדס רבקה כהן:  קיבלנו אותו לשבוע אבל פצוע

הדס רבקה כהן:  הוא ישב במיטה ולא היה איתנו יותר מדי, ואז חזר למילואים עד חנוכה

הדס רבקה כהן:  אמרו לנו שנקבל אותו עד מרץ, ובשבוע הבא הוא חוזר למילואים

הדס רבקה כהן:      אני חייבת להגיד שמנקודת המבט שלי, בתור בת נוער, אני מרגישה שאין לי למי לפנות

הדס רבקה כהן:  אמא שלי נמצאת בקריסה; היא מגדלת ארבעה ילדים לבד

הדס רבקה כהן:  אצלי בבית הספר, רוב המורות שאני מרגישה בנוח ובטוח לפנות אליהן – הבעלים שלהן מגויסים

הדס רבקה כהן:  אני מרגישה לא נעים להגיע למורה ולספר לה על הצרות שלי, ועל זה שאני לא נרדמת בלילה, ברגע שהיא לא ישנה בלילות בכלל כי היא מגדלת ארבעה תינוקות לבד, ולא ילדים גדולים

הדס רבקה כהן:  זה מרגיש שאין לי מענה, ולא כי בית הספר לו נותן, אלא כי אין לו את מי לתת

הדס רבקה כהן:  אני מרגישה לא נעים להגיע ולפנות

הדס רבקה כהן:      בסוף, אני חושבת שילדים ובני נוער שההורים שלהם במילואים – נמצאים בחרדה תמידית

הדס רבקה כהן:  הפער הלימודי שלי התדרדר מתחילת המלחמה ברמה מטורפת

הדס רבקה כהן:  דיברו פה מקודם על מענקים, על אפשרות לעזרה בבייביסיטר ועל שיעורים פרטיים – אני לא ידעתי את זה, ואני חושבת שכמוני יש ילדים רבים

הדס רבקה כהן:  יש אימהות רבות שלא מודעות לאיזו עזרה צריך לתת לילדים שלהן

הדס רבקה כהן:      אני יכולה להגיד, באופן אישי, שהיו ימים שלא הגעתי לבית הספר כי אבא שלי לא ענה לטלפון בלילה, ופחדתי שיקרה משהו

הדס רבקה כהן:  אני זוכרת שיחה עם מורה שבאה אליי בטענות ואמרה לי: "למה לא הגשת את העבודה?"

הדס רבקה כהן:  אמרתי לה: "אני יושבת מול הטלפון כל היום ורק מחכה שמישהו יתקשר ויודיע לי שהכל בסדר"

הדס רבקה כהן:       קודם כול, אני חושבת שמערכת החינוך צריכה להכיל את הילדים שההורים שלהם נמצאים במילואים, כי באים אלינו בטענות ואומרים: "אבל כבר עברו מעל 100 יום

הדס רבקה כהן:  לא התרגלתם?"

הדס רבקה כהן:  לא

הדס רבקה כהן:  לא התרגלתי

הדס רבקה כהן:  אני צריכה את אבא שלי בבית, ומעל כמות מסוימת של ימים – זה לא הופך את זה ליותר קל

הדס רבקה כהן:      השבוע, הייתה לי שיחה עם חברה שרצתה לעודד אותי, ואמרה לי: "תתייחסי לזה כאילו אבא בחופשה

הדס רבקה כהן:  כאילו הוא תכף יחזור והכל יהיה בסדר"

הדס רבקה כהן:  אבל אבא שלי לא בחופשה; אבא שלי מסכן את החיים שלו

הדס רבקה כהן:  אני חושבת שמעבר לזה שהמורים לא תמיד יכולים לתת לנו מענה – גם הילדים שמסביבנו, שההורים שלהם לא נמצאים במילואים, לא יודעים עם מה אנחנו מתמודדים

הדס רבקה כהן:  אני חושבת שמעבר למענה למורים –צריך להעלות את המודעות של שאר הילדים בכיתה למה שהילדים עוברים: בין אם זה לשים יותר לב לילדים הקטנים שההורים שלהם במילואים - - -     

לזכויות הילד): באיזו כיתה את?     

הדס רבקה כהן: י"ב

לזכויות הילד): תודה

חגי קורח: אדוני, רק מילה אחת

חגי קורח:  חגי קורח, סא"ל במיל' מאז ה-07 באוקטובר, מטה המילואים

חגי קורח:  החיבוק והמעטפת שאתם נותנים למשרתי המילואים נותנים רוח גבית ומחזקים אותם בימים קשים אלה

חגי קורח:  העברנו נייר עמדה מפורט שכולל המלצות למענים, לרבות למשפחות יחידניות ולילדים בעלי צרכים מיוחדים

חגי קורח:      אני רוצה להודות ליושב-ראש ועדת החינוך וליושב-ראש הוועדה לזכויות הילד, שתומכים את המשרתים ומקיימים סדרת דיונים מתחילת המלחמה, ורוצה להדגיש את החשיבות של דיוני המעקב ושל המימוש בפועל

חגי קורח:  תודה רבה

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:  דברים חשובים

אפרת פילזר-ביזמן: אדוני, גם אני אשמח להתייחס ממש בקצרה

יוסף טייב: לא

יוסף טייב:  לצערי, אני קצר בזמן

רותם לוי: יש לי בקשה אחרונה

יוסף טייב: הוועדות מודות לכל המשתתפים בישיבה

יוסף טייב:  הוועדות שולחות תנחומים למשפחות הנופלים ואיחולי החלמה מהירה לפצועים

יוסף טייב:  הוועדות מתפללות ומקוות לחזרה מהירה ולשלום חיילנו והחטופים

יוסף טייב:  הוועדות מברכות את משרד הביטחון ואת צה"ל על מגוון המענים שהוא נותן לנשות ולילדי משרתי המילואים

יוסף טייב:      הוועדות הביעו תמיהה על כך שאחרי למעלה מ-100 ימי המלחמה – משרד החינוך עדיין אינו יודע את מספר הילדים של משרתי המילואים, דבר המונע, לטעמנו, את הטיפול בהם

יוסף טייב:  הוועדות קוראות למשרד החינוך להוציא מיידית חוזר מנכ"ל לצוותים החינוכיים, הנוגע לאופן שבו יש לטפל בילדי משרתי המילואים

יוסף טייב:  ההנחיה הזו צריכה לכלול, כמובן, גם את מערכת הגיל הרך

יוסף טייב:      הוועדות מבקשות ממשרד החינוך להעביר להן את שלושת האיגרות שהמשרד הוציא

יוסף טייב:  הוועדות מבקשות ממשרד החינוך להעביר להן את תוכנית הטיפול שמינהל הנוער התבקש להוציא

יוסף טייב:  הוועדות מבקשות ממשרד החינוך את תוכנית הטיפול שהוא מציע לילדי משרתי המילואים, כולל את התקציב שהוא דורש ממשרד האוצר לשם כך לקראת תקציב 2024

יוסף טייב:  אנחנו בזמן מלחמה ויש צורך בתקציב מלחמה

יוסף טייב:       הוועדות מבקשות לוודא שמשרד החינוך יצטרף לאותה החלטת הממשלה, שעוסקת בבריאות הנפש, שהוגשה על ידי משרד הבריאות – כפי שמופיע במכתב ששלחתי לשר החינוך יחד עם יו"ר ועדת הבריאות, חה"כ יונתן משריקי

יוסף טייב:  ביקשנו שהתוכנית הזו, של בריאות הנפש, תכלול את משרד הבריאות, את משרד הרווחה ואת משרד החינוך

יוסף טייב:       הוועדות קוראות לרשויות המקומיות להעביר את רשימת משרתי המילואים לבתי הספר, כך שהצוות החינוכי ידע מיהם ילדי משרתי המילואים ויוכל להעניק להם את הטיפול ההולם

יוסף טייב:  הוועדות קוראות לשינוי חקיקה בנושא ההכרה בילדי חללי צה"ל – היום החוק מכיר בילדי חללי צה"ל רק עד גיל 21, אבל השכול לא מפסיק בגיל הזה

יוסף טייב:  יש להרחיב את החוק לגיל מבוגר יותר

יוסף טייב:      אני רוצה להוסיף נקודה: לטעמי – אני חושב שתסכים עם זה – חשוב שהטיפולים הרגשיים שאותם ילדים צריכים לקבל ינתנו בתוך המסגרת ככל האפשר

יוסף טייב:  אנחנו יודעים על ההמתנה בתורים מחוץ למסגרות, דבר המעיק על נשות ואנשי המילואים, ועל התלמידים עצמם

יוסף טייב:  תודה רבה

אפרת פילזר-ביזמן: אדוני, לא הוזכרו כאן האחים של הילדים שמשרתים במילואים, ונראה לי שצריך להזכיר גם אותם

יוסף טייב: הנקודה הזו הועלתה על ידי חבר הכנסת טור פז – יש פה מעגלים רבים, שהם מעגלים ישירים ומעגלים - - -     

אפרת פילזר-ביזמן: נכון, אבל במסגרת איסוף הנתונים - - -     

יוסף טייב: אפשר להרחיב את זה בלי סוף

יוסף טייב:  גם יש תלמידים בכתה שאבא או אמא של החבר שלהם נפלו בקרב

יוסף טייב:  לכן, משרד החינוך התייחס לזה, ואמר מפורשות שכשהוא בא ונותן את המענה – הוא מסתכל על המכלול הגדול

יוסף טייב:  כרגע, בוועדה הזו, ביקשנו להתמקד באנשי המילואים, בנשות המילואים ובילדים שלהם

אפרת פילזר-ביזמן: אדוני, רק עוד דבר אחד – החשיבות של לשאול את הילדים עצמם מה הם צריכים

אפרת פילזר-ביזמן:  זה צריך להיות בעבודה החינוכית של משרד החינוך, וצריך לקחת את זה בחשבון

יוסף טייב: ברשותכם, אני נועל את הדיון