ועדת החוץ והביטחון, כנסת 25, פרוטוקול מספר 131, 2024-01-09 00:00

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו פותחים את ישיבת ועדת חוץ וביטחון

יולי יואל אדלשטיין:  לפני שאנחנו נעבור לנושא הדיון משהו פרוצדורלי, חבר הכנסת יבגני סובה ביקש להצטרף לוועדת משנה למדיניות חוץ והסברה כממלא מקום של חברת הכנסת לימור סון הר מלך

יולי יואל אדלשטיין:  חברי הוועדה, אם אתם מוכנים לאשר את זה אז אני מעמיד את זה להצבעה

יולי יואל אדלשטיין:  מי בעד? תודה

יולי יואל אדלשטיין:  פה אחד

יולי יואל אדלשטיין: אושר

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו עוברים להצעה לדיון מהיר, המחיר הנפשי הקשה של משפחות וילדי המילואימניקים בחזית, של חברי הכנסת מירב בן ארי, אורית פרקש הכהן, אברהם בצלאל, צגה מלקו, משה סולומון ויבגני סובה, שקיבלנו מנשיאות הכנסת

יולי יואל אדלשטיין:  אני רואה שחברת הכנסת מירב בן ארי נמצאת איתנו, את יכולה להתחיל להציג

מירב בן ארי: תודה, אדוני היושב ראש, על הדיון הזה

מירב בן ארי:  הדיון הזה הוא דיון מעקב של כמה דיונים שנערכים כאן, לצערי כל שבוע עוד ועוד דיונים שמתעסקים בנושא אנשי המילואים, לא לצערי הדיון, לצערי האירוע פשוט רק הולך ומסלים

מירב בן ארי:  הנושא של הילדים הובא לידיעתי גם כמובן מהסקר, שנדבר עליו, אבל גם ברמה האישית, אני רואה את ההתמודדויות, גם של חברות שלי, אבל בכלל אני קוראת ורואה את העדויות גם מהתקשורת של האנשים ולא יכולתי לעמוד מנגד ולכן הגשתי את הדיון הזה

מירב בן ארי:  אני מודה גם לפרקש, שרון, כל מי הצטרפו לדיון באמת החשוב הזה

מירב בן ארי:       מבחינת הנתונים של ביטוח לאומי, לפחות ב-4 בינואר בדקתי, יש 100,000 בנות זוג

מירב בן ארי:  אני אגיד בנות זוג ולא בני זוג כי 97% מהם הן נשים

מירב בן ארי:  נכון שתמיד אנחנו רוצים לדבר בהוא והיא, פה 97% הם נשים, אז זה בסדר להגיד שזה בנות זוג

מירב בן ארי:  ונחדד ש-3,500 הן בחופשת לידה, זאת אומרת עם ילד קטנצ'יק בבית בנוסף לילדים האחרים

מירב בן ארי:       בסקר של פורום 'נלחמות על הבית', נשות המילואימניקים, הן גם פה, כמעט 1,399 בני ובנות זוג, מעל 80% דיווחו על שינוי בתדירות הבכי, במידת העצמאות שלהם, דיברו על שינויים באופי השינה של הילדים, דיברו כמובן על תהליך הגמילה של הקטנים שנפגע וקשיי ריכוז אצל המתבגרים, רואים את זה בעיקר לבריחה למסכים ובעיקר חוסר תקשורת עם האימהות

מירב בן ארי:      אני יודעת שיש תוכנית וגם ראיתי אותה, ובחלקה היא טובה ובחלקה היא פחות טובה, מה שהכי מטריד אותי זה הנושא של הטיפול הנפשי

מירב בן ארי:  בסוף, אדוני היושב ראש, 1,500 שקל למשפחה לטיפול נפשי זה פשוט לא אמיתי

מירב בן ארי:  קודם כל מה זה אומר? הרי טיפול זה לפחות בין 300, במקרה הזול, ל-500 ו-600 שקל ואפילו יותר, אל תתפסו, ומה אם יש לה שלושה ילדים? ומה אם יש לה חמישה ילדים? ומה עושים עם ילד שרוצה ללכת פעמיים לטיפול? מה עושים?      יש הרבה דברים בתוכנית הזאת, אבל הדבר שהכי לכד את עיני זה הטיפול כי מה שנשות המילואימניקים מדווחות זה בעיקר על נזק נפשי, כי פיזי, לא שהוא שובר את הרגל או את היד, הנפש שלו במצוקה

מירב בן ארי:  אני יכולה להגיד לך שבשבוע שעבר ישבתי עם חברה שלי שיש לה שלושה ילדים, היא עובדת במשרה מלאה, והיא פשוט התחילה לבכות

מירב בן ארי:  היא אמרה לי: מירב, אני לא יודעת מה לעשות, אני פשוט במצוקה שלא הייתי בחיים שלי

מירב בן ארי:       מיותר לציין שמי שיושב פה בשולחן, וגם הרבה מהנשים שפגשתי, הן נשים מאוד מוצלחות, מאוד מוכשרות, מנהלות, בלבוסטיות בעולמן האישי והמקצועי ועם כל זאת ההתמודדות, אני מרגישה שהשארנו אותן לבד ואני מרגישה וגם שומעת, אמרתי את זה לפני שנכנסת, שזה מעקב שאנחנו הולכים איתו עכשיו הרבה שנים

מירב בן ארי:  כל מי שעסק בגיל הרך בחיים שלו, אני עסקתי הרבה עם בני נוער צעירים, אם מטפלים בזמן, מגיל הרך, כשהוא כבר לא קורא אבא, אלא קורא סבא, מהתקופה שהוא בבית הספר, אם נתפוס ונצליח לטפל בזמן נמנע השלכות ופגיעות בנפש של שנים

מירב בן ארי:      אז אני מודה שוב על הדיון, על המצטרפים, אני מודה כמובן לפורום נשות המילואימניקים, וכן אני באמת באמת חושבת שאנחנו חייבים לעשות משהו ביחד כדי לסייע ולא להשאיר אותם לבד

מירב בן ארי:  תודה רבה

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת מירב בן ארי

יולי יואל אדלשטיין:  חברת הכנסת אורית פרקש הכהן, את רוצה להוסיף משהו?     

אורית פרקש הכהן: אני אנסה להוסיף כי חברתי חברת הכנסת בן ארי פרסה את הנתונים ודיברה על הסוגיה החשובה הזאת

אורית פרקש הכהן:  אני מצטרפת לכל מה שנאמר, האתגר הגדול בימים האלה שאנחנו עוברים הוא אתגר של רוח, אנחנו רואים את הרוח של הלוחמים, אנחנו רואים את הרוח של העם

אורית פרקש הכהן:  אני יוצאת עכשיו ממפגש, היושב ראש, באמת קשה מנשוא עם משפחות החטופים, אני לא חושבת שנשארה שם עין אחת יבשה וזה גם עניין של הרוח שלנו וגם הדיון הזה נוגע בזה

אורית פרקש הכהן:       רוח הלחימה, באמת זכינו בעם של גיבורים, אבל האתגר שקורה כרגע והוא הולך וגדל הוא נפשי

אורית פרקש הכהן:  דיברנו על נשות המילואימניקים ועכשיו כאן אנחנו מדברים על הנושא הזה ולראות איך מטפלים בו, זו מטרת הדיון, ולהשפיע תמיד כמובן מהכנסת על הממשלה

אורית פרקש הכהן:  השבוע תתכנס הממשלה לדיון על התקציב ואני חושבת שחשוב שאנחנו נצא מפה בקריאה מראש ונטיל את כובד משקלנו בנושא החשוב הזה

יולי יואל אדלשטיין: מאה אחוז

יולי יואל אדלשטיין:  חברות הוועדה, רוצות להוסיף משהו, טלי?      

טלי גוטליב: לא, אני מקשיבה

שרון ניר: אני אשמח להגיד משפט אחד

שרון ניר:  אני חושבת שהדיון הזה הוא סופר חשוב כי ככל שהזמן עובר ואנחנו מבינים שמדובר פה במשך זמן יחסית מאוד גדול של לחימה אז זה לא הפרט מגויס, זה משפחה מגויסת

שרון ניר:  זה ברור לנו לחלוטין, העוצמה פה היא עוצמה של משפחה והחוסן הוא חוסן של משפחה ואנחנו כחברה צריכים להיות קשובים לתא המשפחתי של אלה שנמצאים בחזית, זה החוסן שלנו וזה החוזק שלנו כחברה והיכולת שלנו להתבונן באמת על הצרכים של משפחות המגויסים

שרון ניר:       אני רוצה להגיד גם לגבי משרתי המילואים, אבל לא פחות גם לגבי משרתי הקבע, ולהבין שיש פה אירוע חריג שבגלל אורכו ומשכו אנחנו צריכים להטות לו אוזן קשבת ולהפנות את כל המשאבים הנדרשים למשפחה

שרון ניר:  בעניין הזה פורום המילואים ונשות המילואים צודקות בהחלט שהן שמו את זה בקדמת הבמה ואנחנו צריכים לייצר הסדר שהוא רלוונטי כדי לאפשר לכם את כל המעטפת הנדרשת על מנת לצלוח את הדבר הזה כחברה

שרון ניר:  תודה

טלי גוטליב: קודם כל אני רוצה לומר לכן תודה

טלי גוטליב:  אני לא אשת מילואימניק, אבל יש לי ילד מגויס מה-7 באוקטובר ואח שלי הוא מ"פ פלוגה א' גדוד 66 בחאן יונס, אבא לעשרה ילדים, מגויס בצו 8 מה-7 באוקטובר

טלי גוטליב:  השבת האחרונה הייתה הפעם הראשונה שהוא יצא

טלי גוטליב:  אני חייבת לומר לכם שהיכולת של הלוחמים שלנו להילחם בחזית זה רק כשיש להם נשים מאוד מאוד חזקות, נשים או בנות זוג או בני זוג, איך שלא תגדירו את זה, בעורף

טלי גוטליב:       המחשבה שלוחם בשטח אויב בלחימת גרילה בעיקר, בלי קשר טלפוני, יכול לעשות את העבודה הבלתי רגילה הזו שהם עושים שם, כי זו לחימת גרילה עצימה מאוד, בעיקר בדרום הרצועה, זה אפשרי רק שאתן הנשים, העורף, זה לא העורף, אתם הגב, אתם התמיכה

טלי גוטליב:  אני בטוחה שכל אחת מכן רואה אצל בני הזוג, או אחים או בני משפחה, לא משנה מה, את העיניים האחרות של הלוחמים, את המבט הכואב הזה

טלי גוטליב:       אני כל הזמן אומרת שמההתכתבות הראשונה שלי עם כל מי שהיה בשטח לחימה, באות הראשונה אתה כבר רואה, זה לא אותם אנשים, את מה שהעין רואה, את מה שהעין חווה

טלי גוטליב:  רוב הלוחמים דרך אגב התחילו בכניסה לתוך הקיבוצים שנכבשו, לצערי אני אומרת את המילה הזאת, עד שטיהרנו את הארץ, גם בזכות הלוחמים והחזרנו את ריבונות המדינה לשטחי הדרום בעיקר

טלי גוטליב:  אני בטוחה שגם הקושי של נשות המילואים והאימהות זה לא רק בעצם ההתמודדות, אלא גם בעצם הפחד של מי חוזר אלינו ואיך הוא חוזר אלינו ואיזה כוח אנחנו יכולים לתת

טלי גוטליב:       בדיוק העליתי סרטון ביום שישי האחרון, שאח שלי שהוא מגיע מתוך באמת לחימה עצימה מאוד, מי שמכיר את הגדוד הזה ואת העבודה שהם עושים, ובאתי אליו הביתה ביום שישי והוא עשה קציצות וסידר וניקה

טלי גוטליב:  איזה אסקפיזם הזוי, יצא משטח לחימה לתוך לחימה בתוך הבית, שזה עשרה ילדים, ובתוך שנייה אתה צריך לנטרל את כל מה שראית ואת כל מה ששמעת לכדי זה ולתת לאישה או לבן הזוג או בת הזוג את הזמן שלהם

טלי גוטליב:       ואני רוצה גם לומר פה לגיסתי אלישבע רז הגיבורה, כמו כולכן הגיבורות, שבזכותכן ממש, כי זו לחימה מאוד קשה, אנחנו במלחמת קיום, לא ידעתי אם אני רוצה בכלל לדבר בפניכן, כי זה נראה לי מילים נבובות ממש כי אין מילים שיתארו את מה שאני חושבת שאתן עושות

טלי גוטליב:  זאת לחימה שאף אחד לא דמיין אותה, זה שדה קרב שאף אחד לא דמיין אותו

טלי גוטליב:  המציאות בישראל היא מציאות שאף אחד מאיתנו לא דמיין שנהיה כל כך חסרי גאווה וחוסן ונהיה בפחד וכל המיתוסים שלנו יישברו, כל מה שחשבנו שיש או אין, הכול כל כך מעורער, אז קודם כל תודה לכם

טלי גוטליב:       הדרך, כמו שאמרה מירב בן ארי, הקול שיוצא מהוועדה הזאת, קודם כל, יולי, גם לך, שאין נושא שקשור ללחימה הזאת שאתה לא מעלה אותו ולא מוצא אותו בסדר היום, גם אם זה בהכרח קשור לוועדה וגם אם לא, הוועדה הזאת הוציאה שורה של חוקים שקידדו וקידמו את זכויותיהם של הלוחמים ושל חיילי המילואים וצריך לצאת כאן קול קורא מהוועדה הזאת והוועדה הזאת יודעת לדבר כי אנחנו עושים את זה בהתניות צווים לא פעם ולא פעמיים, שבתקציב ייכנס תקצוב ריאלי, כי כמו שאמרה מירב, 1,500 שקל לטיפול נפשי זה לעג לרש, זה לא מחזיק אפילו לא שלוש שעות טיפול, מה גם שכל ילד הוא טיפול פרטני

טלי גוטליב:       צריך לחשוב על גיוס כל מערכות הטיפול הנפשי לתת קדימות למשפחות חיילי המילואים והלוחמים

טלי גוטליב:  אנחנו לא יכולים לשנות את הכול, אבל חייב שתינתן קדימות בכל משרדי הממשלה, חייבים לפתוח דלת בפני כל אדם שפונה

טלי גוטליב:  זה מורכב, כי יש באמת נחיצות מורכבת בעוד תחומים, אבל חייב שזה יהיה בשיח ויהיה בקדמת השיח

טלי גוטליב:      אז אני רק אומר לסיום, קודם כל אני באמת אסירת תודה בשם עם ישראל, העורף הוא לא פחות מהחזית, העורף מאפשר את החזית, אתן מאפשרות לבני הזוג את הלחימה העצימה והקשה, הפחד שלכן הוא פחד בלתי רגיל, אני בטוחה שזה קרב כזה שאנחנו מנהלים בינינו לבין עצמנו, אני תמיד אומרת, זה לא משנה, לא אחי, לא הבן שלי, כולם באמת ה' ישמור אותם, כולם ילדינו, כולם בעלינו, כולם בנינו, כל צער הוא צער נוראי

טלי גוטליב:  אני מחזקת אתכן ומודה לכן ואנחנו נעשה כל מה שאנחנו יודעים לעשות כאן בוועדה כדי להביא את הממשלה לתוספת תקציב ריאלית לעניין הזה

טלי גוטליב:      אנחנו הגדלנו גירעון, יש מספיק כסף

טלי גוטליב:  כמו שאמר אתמול שר הביטחון, יש מספיק כסף

טלי גוטליב:  הגדלת התקציב הייתה כזו, גם בתקציב של נובמבר-דצמבר, היא הייתה ריאלית, צריך לעשות את זה בספר התקציב עם תעדוף כספים למה שנכון לעשות

יולי יואל אדלשטיין: תודה, טלי

יולי יואל אדלשטיין:  אני מציע שאנחנו נשמע את נציגי צה"ל שאני מבין שנמצאים איתנו בזום

אבישג סבג ראובן: שלום לכולם

אבישג סבג ראובן:  מה שאני רוצה לומר זה קודם כל שאני מבינה ונמצאת בקשר ישיר עם המשפחות עם נשות או בני או בנות הזוג של המשרתים, ואנחנו מבינים שיש צורך בעוד מעטפת רחבה

אבישג סבג ראובן:  כרגע במתווה הנוכחי מה שאפשרנו לעשות זה גם טיפול זוגי שניתן לתת אותו כטיפול משפחתי וגם טיפול אישי שאפשר להמיר או לטיפולים אלטרנטיביים או לטיפול בבן משפחה, אם זה בילד

אבישג סבג ראובן:  הסדרה שניתנה עכשיו היא בגובה 1,500 לכל מענה, שזה סך הכול 3,000 ₪ למשרת מילואים שביצע מעל 30 ימי מילואים

אבישג סבג ראובן:       לתוך הדבר הזה מה שרצינו זה לתת למשרתים גם את האפשרות, מה שנקרא עצמאות לבחור מה טוב עבורם, איזה טיפול, מי צריך להיות מטופל, איפה הם רוצים שזה יקרה ולכן זה נבחר ככה

אבישג סבג ראובן:  מענה להמשך השנה, אני גם מבינה ממה שנאמר כאן וגם מהשיח שצריך לייצר עוד מעטפת שלמה לטובת המשפחות וזה משהו שכרגע צריך לבדוק אותו, לבחון אותו, להבין את ההיקפים שלו, לדייק את הדרישה, אבל כרגע מה שיש בשולחן זה 3,000 ₪ למשרת למימוש באזרחות באופן פרטי למול הצגת קבלות

אבישג סבג ראובן:  הוא יכול לממש את זה כבר עכשיו מיידי ולהגיש את הבקשה להחזר וההחזר ייכנס לחשבון הבנק שלו באופן אוטומטי

מירב בן ארי: כמה אפשר? מה המסגרת שנתתם לנשים? אותה אישה, מה היא מקבלת? איזה קבלות היא יכולה להחזיר, על מה? כמה?      

אבישג סבג ראובן: אז אמרנו, עד המקסימום של מימוש של 1,500 ₪

מירב בן ארי: לבן אדם או למשפחה?      

אבישג סבג ראובן: למשפחה

אבישג סבג ראובן:  יש לה 3,000 שמתוכם זה על הסיפור של הטיפול הנפשי, לבת זוג, לבן הזוג, לילדים ועוד 1,500 שקל שקראנו לזה טיפול זוגי וניתן שם לעשות כל מיני שינויים, נתנו מגוון רחב של המרות, לדוגמה מישהו רצה לעשות טיפולים אלטרנטיביים, דיקור, כל מיני כאלה מרגישים, טיפולים הוליסטיים, אז הרחבנו את המנעד שהוא יכול לקבל, כאילו אין לזה הגבלה

אבישג סבג ראובן:  ככל שיידרשו דברים נוספים אנחנו פתוחים, זה לא שקבלה לא תתקבל, אנחנו פה ביד רחבה ובלב נדיב לאירוע הזה

יולי יואל אדלשטיין: אבישג, או שלא הבנתי אותך נכון, או שנהיה מדויקים

יולי יואל אדלשטיין:  אמרנו בת זוג, אמרנו טיפול זוגי, לא אמרנו ילדים, נכון? זאת אומרת ילדים לא כלולים?      

אבישג סבג ראובן: בטיפול הנפשי הוא יכול לבחור או שהוא יטפל בעצמו

אבישג סבג ראובן:  כמובן שאם הוא מוכר בצה"ל, אם הוא עבר טראומה שקשורה ל - - -      

יולי יואל אדלשטיין: לא, אנחנו נגיע לזה, אנחנו מדברים כרגע על איש מילואים שברוך ה' לא נכה, לא גילו PTSD, לא כלום

אבישג סבג ראובן: מעולה

אבישג סבג ראובן:  אז אם הוא רגיל אז אנחנו נתנו לו סל 1,500 שקל, לא רק אנחנו, זה בכלל המדינה, 1,500 שקלים למשרת ובני המשפחה

אבישג סבג ראובן:  הוא יכול להשקיע את זה בילד הקטן שלו אם יש לו רגרסיה, הוא יכול שאשתו תלך לעשות טיפולים בדיקור

יולי יואל אדלשטיין: כן, אבל יש פה בעיה

יולי יואל אדלשטיין:  אני חושב שעוד לפני שמגיעים לסכומים עצמם יש אנשי מילואים שיש להם ילד אחד ויש אנשי מילואים שיש להם שישה ושבעה וכמו ששמענו כרגע מטלי גוטליב, גם עשרה

יולי יואל אדלשטיין:  זה קצת הופך את האירוע הזה למוזר

יולי יואל אדלשטיין:  1,500 שקל לא יכול להיות סכום קבוע כשאנחנו במנעד כזה של מספרי נפשות

אבישג סבג ראובן: אז קודם כל זה 1,500 לטיפול משפחתי או זוגי, ועוד 1,500 לטיפול נפשי שגם את זה אפשר להמיר למשפחתי

אבישג סבג ראובן:  זה סך הכול 3,000 שקל שיש לתא משפחתי אם אנחנו מסתכלים על זה ככה

אבישג סבג ראובן:  על זה יש בקרן הסיוע, שאין שם בעיות של סבסוד או תקציב, אפשרות להגיש בקשות לדברים חריגים וכבר היו לנו כאלה שמגישים

יולי יואל אדלשטיין: כולל טיפול לילדים, פסיכולוגי או אחר?      

אבישג סבג ראובן: שהוא נובע משירות המילואים

יולי יואל אדלשטיין: ברור, ברור, כן

מירב בן ארי: מה זה קרן הסיוע?      

יולי יואל אדלשטיין: זה בסדר, הוועדה מכירה את זה

מירב בן ארי: אבל הנשים מכירות את זה?      

יולי יואל אדלשטיין: כן

אבישג סבג ראובן: מה שחדש זה שאנחנו כבר לא מדברים רק עם המשרתים, משבוע שעבר לראשונה גם הכול מופץ לנשות ולבני ובנות זוג, הגענו לתשתית המידע, אנחנו מעבירים אליהם ישירות לטלפון, כך שאם הבעל או בן הזוג לא זמין הן מקבלות גם את המידע אליהן ואת השירותים אליהן

מאיר כהן: אבישג, אנחנו שמענו אותך גם אתמול בוועדת חוץ וביטחון ואכן באמת יש שינוי דרמטי ביחס של צה"ל לבני המשפחות, אבל אני רק רוצה להסב את תשומת ליבך, היות שאנחנו מטפלים למשל בשורדי הנובה במסגרת אחרת, אז אני אומר לך ש-1,500 שקלים זה ממש לעג לרש

מאיר כהן:  אתם צריכים להבין שהיום טיפול בסיסי עולה בין 400 ל-500 שקלים

מאיר כהן:  אתה בא למטפל, אם הילד ברגרסיה או אם יש איזה בעיה

מאיר כהן:       לכן חשוב לדייק את המספרים ואם את יכולה לבוא עם הצעה אחרת, חייבים לדייק את המספרים כי אם באמת יש טראומה גדולה 1,500 שקלים זה באמת לעג לרש

מאיר כהן:  זאת הצעתי

מאיר כהן:  אני חושב שהכיוון הוא מצוין, צריך להרחיב את התקציב כי אחרת לא יפנו האנשים, כי עדיף לא להתחיל טיפול מאשר לעשות טיפול אחד ולא ללכת לשני כי אין לך כסף

יולי יואל אדלשטיין: אני חושב, מאיר, זה קצת מעל הרמה של אבישג

יולי יואל אדלשטיין:  אבישג באמת עושה את עבודתה במסגרת התקציב שניתן לה

טלי גוטליב: זה לא החלטה שלה, היא עושה מה שהיא יכולה

יולי יואל אדלשטיין: זה יותר רמה שלנו מול משרד הביטחון ומשרד האוצר

מאיר כהן: אתמול אבישג קיבלה את כל המחמאות מהוועדה על העבודה הנהדרת

יולי יואל אדלשטיין: ובצדק

מאיר כהן: אין ויכוח על זה

יולי יואל אדלשטיין: אתה צודק, יש שינוי

יולי יואל אדלשטיין:  חברים, אני רוצה לשמוע עוד גורמים ממשלתיים שיש לנו כאן, משרד הבריאות ומשרד החינוך

יולי יואל אדלשטיין:  משרד הבריאות, ד"ר יובל רווה

יובל רווה: שלום לכולם

יובל רווה:  אני בכמה כובעים פה, קודם כל אני פסיכיאטר של הילד ואחראי על הפסיכיאטריה של הילד במשרד הבריאות, חוץ מזה שירתי במילואים, אני רב סרן במילואים, רופא ביחידת הרפואה של אוגדה 98 והשתחררתי לפני שבוע ויש לי גם ילדים ובת זוג

מירב בן ארי: כל הסיפור זה אתה

מאיר כהן: אחרי כל זה תגיד לנו מה שלומנו

יובל רווה: לצד כל הדברים שנאמרו, ובזה אני רוצה להתחיל, אני חושב שלא שמים מספיק דגש על החוסן כי יש חשיפה, המלחמה הזאת היא מלחמה שגרמה לחשיפה של המון דברים, גם ללוחמים וגם למשפחות, אבל צריך לזכור שפוסט טראומה היא תופעה יחסית נדירה, זאת אומרת גם אנשים שנחשפו, למזלנו, לא כולם יפתחו טראומה ולכן צריך להיזהר מעודף פתולוגיזציה של העניין

יובל רווה:       ילד שיש לו רגרסיה וקשה לו להתרכז בבית הספר, אני מעדיף שההורים שלו יגידו לו שזה טבעי בתקופה כזאת שזה יקרה מאשר שירוץ לפסיכולוג ויקבל 20 טיפולים על הדבר הזה

יובל רווה:  כמובן שמשפחות שבאמת חוות בעיות קשות ופתולוגיות קשות צריכות לקבל טיפול כשבמסגרות של משרד הבריאות אנחנו אמונים על טיפולים ציבוריים שעולים הרבה פחות מהסכומים שנאמרו כאן

מאיר כהן: השאלה אם יש לך מספיק

מאיר כהן:  אדוני, אנחנו מכירים קצת את הרפואה הציבורית

מאיר כהן:  צא מתוך הנחה שאנחנו יודעים שאם יילכו לרפואה הציבורית יקבלו תור למלחמה הבאה

יובל רווה: אז קודם כל אנחנו עכשיו מעבירים תוכנית גדולה, אנחנו מנסים להעביר אותה, על מנת לתת מענה גם למצב שעד לפני המלחמה ועד כמובן למצב בעקבות המלחמה, אבל בהקשר הזה ובהקשר של ילדים נפתחו 11 מרכזים להתערבות במשבר בבתי חולים בכל רחבי הארץ שאמונים לתת מענה תוך שבועיים

יובל רווה:  אז זה נכון שהתורים במענים ארוכי הטווח הם מאוד מאוד ארוכים ואנחנו מנסים לטפל בזה, אבל - - -     

מאיר כהן: גם את זה אני מכיר, כי חלק מזה אני שילמתי, זה לא מכוון לילדים שנמצאים באיזה אי שקט או רגרסיה, זה לא, זה מדובר למקרים הרבה יותר קיצוניים

מאיר כהן:  ההורים לא יבואו למרכזים האלה שאתה מדבר

יובל רווה: אני מסכים, בגלל זה התחלתי ואמרתי שילד שנמצא ברגרסיה, לצערנו, אני מצפה ש - - -      

מאיר כהן: המרכזים האלה הם למקרים של אובדנות

יובל רווה: אני מסכים שהמרכזים האלה למקרים קשים

יובל רווה:  מניעה ומקרים יותר קלים בעינינו המקום שהילדים האלה – הילדים האלה לא מגיעים למערכת הבריאות, הם נחשפים למערכת החינוך והמענה המתאים נמצא וצריך להימצא במערכת החינוך

יובל רווה:  אנחנו באמת אמונים על מקרים יותר קשים, אבל אנחנו ערוכים לטפל במקרים היותר קשים האלה, כשאני חושב, שוב, שעם חיזוק נכון למשפחות המקרים הקלים לא ממש צריכים להגיע לטיפול של אנשי מקצוע

יולי יואל אדלשטיין: תודה

יולי יואל אדלשטיין:  אני דווקא חושב שההערה שלך הייתה מאוד במקום, לא צריך לעשות, איך קראת לזה, פתולוגיזציה מכל מקרה, אבל לצד קצת סכומים שהיו תמוהים בעיני כל הח"כים אני דווקא מאוד הערכתי את האמירה של אבישג על הגמישות

יולי יואל אדלשטיין:  יכול להיות שבאמת לא צריך מכל ילד שמתגעגע לאבא וקורא לו בלילות או לא ישן טוב או משהו כזה לעשות מיד מקרה בתחום העיסוק שלך, אבל יכול להיות, סתם אני אומר, אני לא מקדם אף חברה כזאת, אבל איזו רכיבה טיפולית, או משהו כזה, פעמיים-שלוש, או איזה טיפול אלטרנטיבי יכולים להחזיר את הכול למסלול הנכון בלי סטיגמות ובלי בעיות

יולי יואל אדלשטיין:  לכן פה אני חושב שבמידה שיהיו אפשרויות ותהיה גמישות מתאימה לא נצטרך להביא לתורים ארוכים במקומות פסיכיאטריים

מירב בן ארי: בוא נגיד שאם הילד באמת צריך טיפול, לא פתולוגיה, אבל אם באמת הוא צריך טיפול ובאמת יש לו רגרסיה, לא יעזור לו ה-1,500 שקל האלה

יולי יואל אדלשטיין: לא, זה ברור, אבל אני אומר - - -     

מירב בן ארי: ועוד לא דיברנו על זה שהיא דיברה על הגבלה של 30 יום, ואם מילואימניק עושה 28 יום, אם מילואימניק עושה 25 יום, לא מגיע לו? זה לא ממש חופש תנועה לפי מה שנראה כאן

מירב בן ארי:  מה שכן, צריך להבין שגם טיפול נפשי הרבה פעמים זה לא רק רגרסיה, לפעמים הילד באמת במצוקה

יולי יואל אדלשטיין: נמשיך, אם כבר אנחנו עם הילדים, משרד החינוך, מיכל אנגלרט, בבקשה

מיכל אנגלרט: שלום לכולם

מיכל אנגלרט:  אני רוצה להתחיל מזה שלרוב ילדים לא מפנים את עצמם, בטח בגיל הרך ובגיל הצעיר ולכך הם זקוקים למבוגרים משמעותיים שיראו אותם, אם זה אנשי הצוות ואם ההורים שלהם, ולכן במשרד החינוך אנחנו עובדים הרבה גם עם הצוותים וגם עם אנשי החינוך מהמעון, גננות וכמובן מורים בבתי הספר וגם עם ההורים, כאוכלוסייה שאנחנו מתמקדים בה בלראות את הילד, לאתר קשיים וצרכים של ילדים

מיכל אנגלרט:  ואני רוצה לומר שהצרכים האלה כל יום צריכים להיות מאותרים מחדש, כי כל יום קמים להותר לפרסום נוסף ומורה או גננת שמכירה את הילד היא יכולה לראות את השינויים הקטנים ביותר שקורים לילד בכל יום שהוא מגיע לגן או לכיתה ולנסות להבין ביחד עם ההורים שלו מה מצבו של הילדים

מיכל אנגלרט:       לכן אחד הגורמים שאנחנו עובדים איתם זו עבודה עם צוותי החינוך בכל הגילאים, גם באיתור וגם במתן כלים ובאמת הרבה פעמים, כמו שנאמר פה ממשרד הבריאות, מתן מענים של המבוגרים המשמעותיים, לנרמל את המצב, לתת תמיכה, להיות שם עבורם, להתקשר, להחזיק את המעקב, זה נותן מענה

מיכל אנגלרט:  מה שנקרא פיתוח החוסן הנפשי והקבוצתי של הילדים, כי גם להיות ביחד בקהילה שחווה את המשבר זה בעל משמעות

אורית פרקש הכהן: סליחה, מה התפקיד שלך במשרד החינוך?      

מיכל אנגלרט: סגנית מנהלת אגף פסיכולוגיה בשפ"י

אורית פרקש הכהן: ואיך זה הולך, אתם עובדים בתיאום מלא עם משרד הבריאות ומשרד הרווחה, או שיש מערכות מקבילות שהן לא מתוכללות?      

קריאה: מקבילות שלא מתוכללות

מיכל אנגלרט: אני תיכף אכנס גם לזה

אורית פרקש הכהן: אולי זה גם, בין היתר, חלק מהבעיה

מירב בן ארי: לא, למרות שאם הוא פוגש את הפסיכולוגית של בית הספר משרד הרווחה לא - - -      

טלי גוטליב: תנו לה רגע להשלים

מיכל אנגלרט: אני אמשיך

מיכל אנגלרט:  זה זום-אין לגבי צוותי החינוך

מיכל אנגלרט:  לגבי ההורים, אנחנו בהחלט מבינים את ההשלכות שיש למצב המלחמה על הורים בכלל ובטח הורים שרגילים לנהל תא משפחתי ששני ההורים נמצאים בבית ומה קורה בהיעדרות של אחד מהם ביציאה למילואים וההשלכות הרגשיות והנפשיות והחיבור של זה גם ללמידה ולתפקוד בית ספרי

מיכל אנגלרט:       גם פה אנחנו עושים כמה תהליכים בכמה רמות

מיכל אנגלרט:  כן, בהחלט יש את החלקים של הידע והכלים, כמו בהרצאות להורים ובקבוצות להורים בתוך בתי הספר או ברמה הארצית שניתנים

מיכל אנגלרט:  בשבועות הראשונים למלחמה היו כמעט כל יום הרצאות, אחר כך שלוש פעמים לשבוע, כרגע חזרנו לפעם בשבוע, אפילו יש הרצאה ספציפית בנושא הזה ב-22

מיכל אנגלרט: 1 ויש כמובן מכתבים להורים עם הנחיות, שזה אמור לתת מענה לחלק מההורים

מיכל אנגלרט:       אני חושבת שהדגש של מעטפת שהורה שבמצוקה, כמו שתיארת, אמא שיושבת ובוכה עכשיו שיש הרטבה, הילדה חזרה לגמגם, היא צריכה מענה מיידי כדי שזה לא יתפתח, אנחנו יודעים שכשיש הורה מודאג הילד שלו בוודאי יהיה מודאג ותפקיד ההורים זה לארגן את המציאות עבור הילדים שלהם ולהיות עוגן יציב עבורם

מיכל אנגלרט:       אני כן אגיד שבשירותים הפסיכולוגיים החינוכיים ב-257 רשויות יש שירות פסיכולוגי חינוכי ציבורי למתן המענים הללו וביחד עם היועצות החינוכיות בתוך מסגרות החינוך אנחנו נותנים מענים, גם לצוותי החינוך, גם להורים וגם לילדים ברמה הקבוצתית, הפרטנית או ברמה המוסדית

מיכל אנגלרט:  משרד החינוך תגבר את השירותים הפסיכולוגיים בסלי תגבור למתן והרחבת המענים האלה, גם להשלכות המלחמה

קריאה: אבל לא מצליחים לגייס עובדים, קחו את זה בחשבון

מיכל אנגלרט: אנחנו נמצאים אכן, כמו שאת מעלה, במצוקה

מיכל אנגלרט:  נכנסנו למלחמה בחוסר בכוח אדם

מיכל אנגלרט:  הנושא הזה של צרכים עולים וגדלים לעומת המענים ידוע ומוכר, שר החינוך מודע לכך ומטפל בזה ואנחנו מקווים שנצליח בהקדם לטפל בנושא הזה ולקדם גם את זה

יולי יואל אדלשטיין: אבל זה ניתן מבחינת השוק? הרי זה לא כוח אדם למצוא, בלי לזלזל במקצוע מזכירה, זה צריך איש מקצוע

ענבל חרמוני: יש אנשי מקצוע, כבוד היושב ראש

ענבל חרמוני:  יש אנשי ונשות מקצוע גם בתחום הפסיכולוגיה בישראל, בניגוד לפסיכיאטריה, ששם באמת חסרים

ענבל חרמוני:  פסיכולוגים ועובדים סוציאליים יש, מה אין? אין תנאים נורמליים בשירות הציבורי שבמשך השנים - - -     

יולי יואל אדלשטיין: אז אם כבר אמרת והתכוונתי לתת לך לדבר, אז בבקשה, תציגי את העמדה שלכם

ענבל חרמוני: אני עובדת סוציאלית ואני יושבת ראש העובדות והעובדים הסוציאליים שמונה 15,000 עובדים ועובדות סוציאליות

ענבל חרמוני:  אני אגיד ככה, המערכת של השירותים הסוציאליים, וזה גם שירותי הרווחה אבל גם שירותי בריאות הנפש, אני לא נכנסת כרגע לעניין החינוכי, כי אנחנו פחות שם כעובדים סוציאליים אז זה פחות המנדט שלי, נמצאים בתת ספיקה, נקרא לזה, חמורה מאוד

ענבל חרמוני:  בוא נשים את הדברים על השולחן, כי זה מה שמדינת ישראל התכוונה שיקרה כשהיא ייבשה את השירותים האלה לאורך שנים

ענבל חרמוני:       עכשיו הגענו ל-7 באוקטובר, אולי הגיע הזמן שהקונספציה תשתנה גם בזה

ענבל חרמוני:  שירות ציבורי רזה out, שירות ציבורי כמו שצריך, נורמלי, מתוקצב, עולה עם משאבים ועם יחס נורמלי לעובדים in

ענבל חרמוני:  מה שאני רוצה להגיד זה כזה דבר, אנחנו ערכנו סקר שכרגע יש לי את התוצאות החלקיות שלו כי עוד לא גמרנו לנתח, בקרב 1,600 עובדות ועובדים סוציאליים ממגוון שירותים, כולל במשרד הביטחון, דרך אגב, ושירותי הרווחה, שירותי בריאות הנפש וכו' וכו' וכו', אנחנו יודעים ששלושת רבעי מהעובדות הסוציאליות מזהות עלייה בכל התופעות, כשאנחנו מדברים על קודם כל חרדות, בעיות התנהגות ובעיות רגשיות אצל ילדים, קשיים ביחסים בין ההורים עצמם והילדים ומצוקה כלכלית

ענבל חרמוני:  אנחנו מדברים על כך שההערכה היא שהחזרה של אב המשפחה גם מייצגת טלטלה במערכת

ענבל חרמוני:  צריך להבין, המערכת התארגנה מחדש במשך חודשיים או שלושה וכרגע כשהאב חוזר אסור להשאיר את המשפחות האלה לבד

ענבל חרמוני:      ברור שמי שמסתדרים לבד, יופי סבבה, אבל כדי לא להגיע למצב של פתולוגיה, או פתולוגיזציה, כמו שאתם קוראים לזה, להיפך, אנחנו צריכים להשקיע במניעה

ענבל חרמוני:  מדינת ישראל עד היום לא הצטיינה בהשקעה במניעה

ענבל חרמוני:  מניעה ושירותי איתור, כפי שדיברה עליהם הגב' הנכבדה

ענבל חרמוני:  עובדים סוציאליים דרך אגב זה בדיוק מה שהם אמורים לעשות, אבל הם יכולים לעשות את זה רק כשהם לא עסוקים בלכבות שריפות בוערות בגובה השמים

ענבל חרמוני:  כי זה היה המצב, כבוד יושב הראש, היה עוד ב-6 באוקטובר

ענבל חרמוני:  אנחנו מתריעים על זה כבר שנים

ענבל חרמוני:       לגבי המלחמה אנחנו מדברות כאיגוד על תוספת של 5,000 תקנים לכלל השירותים וכדי להשיג את זה צריך לא רק להוסיף את התקנים שבינתיים משרד האוצר בוחר ל – חבר'ה, ואוצ'רים זה הדרך לפרק את השירות הציבורי לחלוטין, בואו נזרוק עליהם ואוצ'רים, שיילכו וימצאו איזה מטפל שאולי לא מורשה בכלל

ענבל חרמוני:  כל הנושא הזה, זה לא לוועדה הזו, אבל בסוגריים הוא נורא פרוץ

ענבל חרמוני:  יילכו, בלי פיקוח, 1,500 שקל, בואו, כאילו, היא תמצא מטפל מאוד מתחשב, זה אולי יעלה 300 שקל, אנחנו מדברים על משפחות שלמות

ענבל חרמוני:       זה לא כדי לעשות להם פתולוגיזציה, זה כדי להיפך, מחויבות המדינה היא לעמוד לצידן של המשפחות האלה ברגעים הקשים, וחבר'ה, זה רגע קשה, ומי יצא למילואים? כל עם ישראל, אנשים עם יותר חוסן, משפחות עם משפחות חוסן, אנשים עם יותר גב כלכלי, אנשים עם פחות גב כלכלי

יולי יואל אדלשטיין: חד משמעית

ענבל חרמוני: אז בואו נהיה לצדו של עם ישראל ברגע הקשה הזה

ענבל חרמוני:  אנחנו הנחנו כאיגוד על שולחן משרד הרווחה, משרד הבריאות ומשרד האוצר, תוכנית שכרגע מה שאומרים לי זה שלא הולכים להוסיף עוד שקל לשירותי הרווחה כי הולכים להיפך, לקיצוץ כללי

ענבל חרמוני:  חבר'ה, התשובה הזאת לא מקובלת

ענבל חרמוני:  אם רוצים לא לעמוד לצד האוכלוסייה אז בואו נסגור את העסק, כל אחד לעצמו ולנפשו, יש מדינות כאלה בעולם, ברוסיה לא כל כך אכפת מהחיילים שנלחמים, בדרום סודן, פעם עבדתי, גם שם לאף אחד לא אכפת, השאלה אם ככה אנחנו רוצים להיראות, כי לשם, חבר'ה, זה הולך

ענבל חרמוני:       העובדות, ואני אומרת עובדות כי רובן נשים, אבל זה תקף גם לפסיכולוגים הציבוריים, שאני לא מייצגת אותם, וגם לחינוכיים, אבל אני יודעת מה קורה, להכניס את האצבע לסכר זה טוב ונחמד עד גבול מסוים, הגבול הזה עבר עוד לפני המלחמה

ענבל חרמוני:  חבר'ה, מה עם אבות שהם גם מפונים? הם חוזרים מהמילואים לחדר בבית המלון עם האישה ושלושת הילדים, אחד מהם מתבגר, שניים קטנים, לאותו חדר

ענבל חרמוני:  בואו, זה השכיח, זה אפילו לא איזה משהו חריג שתיארתי עכשיו

ענבל חרמוני:  אז באמת, ואוצ'ר? כדי סופית לפרק את השירות הציבורי?      חייבים להבין, אני יודעת, סמוכה ובטוחה שזה מה שעובר לאגף התקציבים בראש, הנה הזדמנות למכירת חיסול שהתחלנו אותה כבר הרבה שנים אחורה והנה ההזדמנות לפרק את השירות הציבורי

ענבל חרמוני:  בואו נחלק ואוצ'רים, כולם מתלהבים, 1,500 שקל, לא רק, 3,000

ענבל חרמוני:  לא משנה כמה כסף זה, כל משפחה צריכה לקבל לפי צרכיה, לא לפי מה שהמדינה הגבילה מראש

ענבל חרמוני:  על סמך מה הגבלתם? מה אתם יודעים מה עומד להיות? אני אשת מקצוע ואני לא יודעת מה עומד להיות, חוץ מזה שברור לי שאנחנו בתוך אסון חברתי גדול ואנחנו עוד יותר לקראתו

ענבל חרמוני:       אנחנו חייבים להתעסק במניעה, בחיזוק החוסן, דווקא לא ממקום פתולוגי

ענבל חרמוני:  באמת בבתי הספר זה מקום נורמטיבי לחלוטין, בתוך הרשויות, שזה מחלקות הרווחה, לפני שמגיעים לבריאות הנפש

ענבל חרמוני:       רק לסיום, גם כשמגיעים לבריאות הנפש בסוף מגבילים אותם ל-12 מפגשים, או מגעים כמו שקוראים לזה

ענבל חרמוני:  חבר'ה, המערכת לא יכולה לעבוד עם המגבלות האלה יותר

ענבל חרמוני:  צריך, וזה עולה כסף, אני מודה, התוכנית שאנחנו הנחנו על השולחן זה מיליארד וחצי שקל

ענבל חרמוני:  אני חושבת שראוי להשקיע את הכסף הזה ואני צריכה את עזרת הוועדה מול משרד האוצר

יולי יואל אדלשטיין: תודה

יולי יואל אדלשטיין:  אנחנו נגיע עוד לסיכומים, קודם כל תודה רבה על דברייך, אבל אני רק רוצה לחדד ולשאול אותך, אם מחר יקרה נס ויבואו אלינו לכנסת נציגי הממשלה ויגידו אכן צדקתם, 5,000 תקנים אנחנו מוסיפים לעובדים סוציאליים, פסיכולוגים וכדומה, יש 5,000 אנשים בשוק שיכולים למלא את התקנים האלה?      

ענבל חרמוני: מבחינת העובדות והעובדים הסוציאליים שיש לנו מספר רישוי יש היום 41,000 עובדות רשומות מתוכן בערך 20,000 מועסקות בשירות הציבורי ובעמותות ונותני שירותים

ענבל חרמוני:  זה אומר שיש דלתא של 21,000

ענבל חרמוני:  חלקם לא בגיל העבודה, סבבה, אבל 5,000 יש

ענבל חרמוני:  אבל אני אגיד מה הבעיה, הן לא באות

ענבל חרמוני:  אחת, יש לנו הסכם שכר שחצי ממנו מושהה כרגע, למה? אני רוצה את החצי השני עכשיו כדי שהמדינה תעשה לפחות הצהרת כוונות כלפי העובדות האלה

יולי יואל אדלשטיין: כן, ברור שיש פה סיבות

ענבל חרמוני: אנחנו צריכים תמריצים כלכליים אחרת הם באמת לא יבואו, כמו שהם לא באו עד היום, אתה צודק

אורית פרקש הכהן: מי המשרד? זה שר הרווחה שאחראי עליכם?      

ענבל חרמוני: שר הרווחה, שר הבריאות, שר הביטחון, ביטוח לאומי

ענבל חרמוני:  חינוך פחות קשור אלינו

גיא יקר: זה אותו הסיפור גם עם הפסיכולוגים

יולי יואל אדלשטיין: אתה מייצג את הסתדרות הפסיכולוגים?      

גיא יקר: כן

גיא יקר:  שלום לחברי הוועדה, לי קוראים גיא יקר, אני פסיכולוג חינוכי ושיקומי ואני נציג פורום הארגונים למען הפסיכולוגיה הציבורית ויו"ר החטיבה החינוכית בהסתדרות הפסיכולוגים

גיא יקר:  אני רוצה לחלק את הדברים שלי לשלוש

גיא יקר:       דיברנו קצת על המצב של הילדים, אבל כן חשוב לי להדגיש כמה נקודות

גיא יקר:  אנחנו רואים נזקים אצל ילדים ונוער לפי כל שלבי ההתפתחות

גיא יקר:  כל הילדים באופן כללי חשופים לטראומה ולפגיעה, זה לא משנה איפה אתה גר

גיא יקר:  תחושת הביטחון של הילדים מעורערת, המציאות לא ברורה

גיא יקר:  כמו שלנו, המבוגרים, המציאות לא ברורה

גיא יקר:  המציאות לילדים לא ברורה והם נמצאים בחוסר ודאות, יש הרבה פעמים בלבול בין דמיון למציאות, הפחדים מתעצמים

גיא יקר:       בקרב המשפחות של המילואימניקים, וגם המילואימניקיות, קשה מאוד להסביר לילדים את הנטישה החוזרת

גיא יקר:  ההורים הולכים וחוזרים והולכים וחוזרים ונעלמים לילדים

גיא יקר:  ההורה שאחת הפונקציות שלו זה ביטחון הוא נעדר ואז ילדים, אנחנו רואים, חווים פחד וחרדה, וכשהורה לא נמצא אז תחושת הביטחון והיציבות מתערערת

גיא יקר:  צריך לציין שעבור ילדים, בטח הילדים הצעירים, קשה להם להבחין בין הורה לוחם או לוחמת לבין הורה בתפקיד משרדי ומבחינתם אבא יצא להילחם על כל הסכנות והמשמעויות של הדבר הזה

גיא יקר:       גם ברמה המשפחתית יש ערעור מאוד רציני

גיא יקר:  ההורה השני, במקרה הזה לרוב האימהות היקרות, נשארות לשאת בעול, חוקי הבית יכולים להשתנות והחזרה לבית של המילואימניק יכולה להיות מאוד קשה ומאוד מורכבת

גיא יקר:  אנשים שחזרו משדה הקרב מדווחים על ניתוק, הם נמצאים בעולם נפשי אחר לגמרי והחזרה הביתה לחופשה או להתרעננות, מה שזה לא יהיה, מפגישה אותם עם עולם אחר לגמרי שהם לא רגילים אליו, הם לא חיים אותו

גיא יקר:  נוצרים פערים בין מציאויות, בין בני הזוג, אנחנו רק עכשיו מתחילים להבין את המשמעות של מה זה חזרה משדה הקרב ואיפה המילואימניקים שרגע לפני היו בתוך קרבות ואיפה הם בכלל במיינד שלהם

גיא יקר:  חשוב לי גם להוסיף שבניגוד לסברה הרווחת שילדים צעירים או תינוקות לא מבינים, זה לגמרי לא נכון

גיא יקר:  גם תינוקות וילדים מאוד צעירים מבינים טוב מאוד ומפנימים את המצב

מירב בן ארי: בגלל זה דיברתי על הגיל הרך

גיא יקר: זה מאוד חשוב, בטח בהקשר של מניעה, שאני עוד רגע אתייחס לזה

גיא יקר:  שמעתי עדויות על תינוקות שלא זיהו את האבא שלהם כשהוא חזר, שפחדו ממנו

גיא יקר:  אצל ילדים גדולים יותר, במקרה אחר ילדה אמרה לאבא שלה בתסכול ובאכזבה מאוד גדולה שהיא לא מבינה למה הוא הולך להציל אחרים ולא נשאר לשמור עליה

גיא יקר:      דיברו הרבה פה על רגרסיה, אנחנו כן רואים רגרסיה אצל ילדים ונוער, זה בא לידי ביטוי בקושי להישאר לבד, בהרטבה ובפחד לישון לבד, בקשיים בריכוז, בעלייה בחרדה, בדיכאון, בקשיים בוויסות ובעיות התנהגות ועוד ועוד ועוד

גיא יקר:  אצל המתבגרים, גם המתבגרים הם קהל חשוב, אנחנו רואים עלייה בשימוש בחומרים ממכרים, אנחנו רואים נשירה שאנחנו מחלקים את זה לנשירה, אני פסיכולוג חינוכי, אני עובד בתוך בתי ספר, אנחנו רואים נשירה שבחלקה היא סמויה ובחלקה היא גלויה ואנחנו רואים קושי לתפקד בתוך בית הספר

גיא יקר:       וכמובן האימהות שנשארות בבית במצוקה מאוד גדולה צריכות לנהל משק בית, לטפל בילדים, ואנחנו מדברים על כמה מעגלים של סבל ומצוקה, כי במצב הזה אם ההורה, או במקרה הזה האמא, מתקשה לווסת את עצמה, להרגיע את עצמה קודם כל, היא בטח תתקשה להרגיע את הילדים ולפעמים מספיק לראות ולהרגיש את ההורה במצוקה ואז אני כילד נכנס בעצמי לתוך מצב נפשי מעורער

גיא יקר:       אבל יש במדינת ישראל תשתית קיימת של מניעה, איתור וטיפול בילדים ונוער, קוראים לזה מערכת הפסיכולוגיה הציבורית

גיא יקר:  בתוך כל בית ספר וגן בישראל יש פסיכולוג חינוכי

פנינה תמנו: לא בתוך כל בית ספר

גיא יקר: אתם עושים לי ספוילר, זה החלק השלישי

גיא יקר:  אז לשמחתנו הרבה במדינת ישראל קיימת תשתית רחבה של מענים לאוכלוסיות השונים, החל מקופות חולים, מכונים להתפתחות הילד, מחלקות שיקום וכמובן בתי הספר וגני הילדים

גיא יקר:       כמו שאמרתי, בתוך כל גן או בית ספר בישראל, או כמעט בכל אחד, אני תיכף אסביר למה, יש פסיכולוגית חינוכית

גיא יקר:  אנחנו הפסיכולוגים נמצאים בפריסה ארצית בכל יישוב ויישוב ובכל מגזר

גיא יקר:  הפסיכולוגיה החינוכית והציבורית בכלל נשענת לא מעט על מניעה כשבשגרה אחד מהתפקידים שלנו, כמו שאמרו פה מקודם, הוא על בניית חוסן של הקהילה וגם איתור

גיא יקר:  אנחנו עושים את זה גם בשגרה וגם בחירום

גיא יקר:       כשאנחנו נמצאים בבית ספר או בגן אנחנו מאתרים בעזרת הצוות החינוכי או בעצמנו ילדים שרק מתחילים לגלות סימני מצוקה ואנחנו משמשים כמעין gatekeeper, עוד זוג עיניים מקצועיות

גיא יקר:  כולנו עשינו תואר ראשון, תואר שני, התמחות של ארבע שנים, אנחנו מדברים פה על אנשי מקצוע עם הכשרה ופיקוח מאוד רציניים והפסיכולוגיה החינוכית לא מבחינה בין עניים לעשירים, בין מגזר כזה או אחר, בין דתיים לחילוניים, בין יהודים לערבים, אנחנו בכל מקום

גיא יקר:       הייתי מזמין באופן תיאורטי את המנהלת של בית הספר שאני עובד בו כדי שהיא תדבר על התפקיד שלי וכמה הדבר הזה הוא חשוב, אבל, ואני מגיע לחלק האחרון, אנחנו מבינים את ההשפעות של המלחמה על המשפחות והילדים וכביכול יש תשתית מאוד טובה, אבל אני אומר כביכול ואיפה הבעיה פה נמצאת? הבעיה מתחילה, קודם כל הבעיה הראשונה היא מפתח התקינה

גיא יקר:  מי שהיה פה בוועדות החינוך והבריאות בשבועות הקודמות יודע להגיד כבר בעל פה שיש פסיכולוג אחד לכל 1,000 ילדים

פנינה תמנו: פעם לפחות היה גם אחות בית ספר

קריאה: והוא מרוויח 40 שקל לשעה

גיא יקר: אני כבר אגיע למשכורת העלובה שלי, שלא לדבר על זה שבמערכת הבריאות בכלל אין תקינה

גיא יקר:  כלומר במחלקת שיקום שבה יש כמויות של פצועים אין הגדרה של התקן של כמה פסיכולוגים שיקומיים צריכים להיות לכל מטופל, אבל כשכבר יש מפתח תקינה, הוא מיושן, הוא עלוב

יולי יואל אדלשטיין: חברים, אנחנו בדיון מאוד חשוב, רק שאני מזכיר שאנחנו התכנסנו לשם נושא מאוד מסוים

טלי גוטליב: אני חייבת להצטרף פה ליולי, ואני מדברת על זה גם עם לימור, כל מה שאמרה הגב' מהאיגוד, כל מילה סלע ברזל יצוק, סלע ברזל יצוק גם במחשבה העקרונית של מדינה, שירות ציבורי, סוג המדינה שמנהלת שירות ציבורי ועד כמה הוא סופר חשוב, אבל הוועדה הזאת, ועדת החוץ והביטחון ככזו, לא יכולה לעשות מערך כזה גדול של השגת מיליארד השקל כחלק מתקציב ושינוי תפיסתי

טלי גוטליב:       כל מילה שאמרת היא נכונה, כי את גם שיקפת מאוד את הראייה המקצועית שלך ברמה הציבורית, על המערכות שקשורות לזה, גם ברוחב וגם מלמעלה עד למטה, את צודקת גם בתפיסה אם זה ואוצ'ר, אם זה מענה, אבל אנחנו רוצים פשוט לצאת מפה עם קול קורא, אנחנו רוצים לתת קדימות מיידית

טלי גוטליב:  אנחנו לא פותרים את כל הבעיה, בכלל לא, לא נוגעים בה, אנחנו בסך הכול מבקשים פה, מה שיולי רצה לעשות זה לתת מענה מיידי כרגע לנשות המילואימניקים

יולי יואל אדלשטיין: למצב של משפחות המילואים, כן

יולי יואל אדלשטיין:  אז אני אאפשר לך לסיים

טלי גוטליב: מה שאת אמרת סופר חשוב, אבל הלחץ פה הוא משהו מאוד - - -      

ענבל חרמוני: התפקיד שלי זה בכל - - -      

יולי יואל אדלשטיין: טלי, תודה, ענבל, תודה

גיא יקר: אז אני אסיים ואני אגיד שגם בקרב הפסיכולוגים יש מספיק פסיכולוגים במדינת ישראל שיחזרו לשירות הציבורי, הבעיה היא שכולם עוזבים את השירות הציבורי בגלל משכורות הרעב

גיא יקר:  פסיכולוג אחרי תואר שני עם התמחות מרוויח 50 שקלים לשעה ולכן מה שקורה זה שהמערכת מדולדלת ואין מספיק פסיכולוגים שייתנו מענים

גיא יקר:  ההסכם עם האוצר שלנו פתוח כרגע ואנחנו ממש מתחננים ומבקשים שהוועדה תוציא קריאה לטפל בדבר הזה כי יש מספיק פסיכולוגים שיעשו איתור ויעשו מניעה, שאוהבים לעבוד במערכת הציבורית, אנחנו רואים בזה שליחות, אנחנו רוצים להישאר, אני לא רוצה להיות בקליניקה שלי, אני רוצה לעבוד במגזר הציבורי

בן עזרא: סליחה שאני מתערבת בתוכו, המשפחות שלנו – אני נועם עידן, אח שלי נחטף מקיבוץ נחל עוז, אני יושבת פה ואני מקשיבה לכם ואני פה עם נשות המילואים, כי בעלי במילואים, הבתים שלנו לתקציבים שלכם לא יכולים לחכות

בן עזרא:  אני מצטערת, הבתים הם ברמה של לפעמים הבוקר הוא יתחיל מאוחר יותר ומערכת החינוך צריכה לדעת לקבל את זה שהילד הגיע מאוחר יותר או שהוא לא יכול לעמוד במבחן או שהוא לא רוצה להיפגש - - -     

רותם אבידר צאליק: אני מגיעה בשעה 8:40 ואז אני מקבלת שלוש שיחות רנדומליות מכל גורם אפשרי שאומר לי שזה לא בסדר, שאני לא עומדת בלו"ז של ילד בן שנה שצריך ל - - -     

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו כבר נשמע אתכם

יולי יואל אדלשטיין:  קודם כל תודה רבה, באמת כמו שנאמר פה, הדברים מאוד חשובים, אבל אני לא רוצה להתפרס על כל המצוקות שחלקן ידועות לי בגלל עברי גם במשרד הבריאות ואני מבין את הדברים

יולי יואל אדלשטיין:       יש לנו לימור, פנינה ואורית שרצו להעיר, אתן אולי רוצות לשמוע קודם את נשות המילואימניקים?      

מירב בן ארי: יש את הפורום של נשות המילואים

יולי יואל אדלשטיין: לימור, בבקשה

לימור סון הר-מלך: אני מתנצלת, אני צריכה לצאת עוד כמה דקות

לימור סון הר-מלך:  קודם כל אני חושבת שהדברים שנאמרו פה היו מאוד מאוד חשובים ובלי לגרוע מהדברים שנאמרו פה אני רוצה להתייחס לזה שאנחנו לא רוצים להגיע לשלב שאנחנו כבר רואים את זה הופך להיות לפתולוגיה או נראה את התופעות הפוסט טראומטיות ואנחנו רוצים לראות איך אנחנו לפני כן יוצרים איזה שהם תהליכי מניעה של הדבר הזה

לימור סון הר-מלך:  אז אני רציתי דווקא להתחבר, כולם נורא מתחברים לחלק הנפשי של 1,500 שקל של המתווה ואני רוצה דווקא להתחבר למקום אחר, שזה החופשה שהמתווה מציע

פנינה תמנו: בין 3,000 ל-4,000 שקל

לימור סון הר-מלך: בדיוק

לימור סון הר-מלך:  אני חושבת שאפשר לצאת לחופשה

לימור סון הר-מלך:  מניסיוני בעולם אתה יוצא לחופשה, יכול להיות שזה נותן איזה משהו, אבל זה לא תמיד נותן לך את הכלים לחזור לחיים ואני מרגישה שהדבר הזה, הקולות שאני שומעת, גם בעלי גויס ביום הראשון בשבת בבוקר וגויס ל-45 ימים, ברוך ה' הוא חזר, אבל עוד פעם, אנחנו לא יודעים אם זה לא יקרה שוב, אבל אני יודעת מה התחושה, התחושה היא שכשהם חוזרים אז אנחנו מאוד מאוד צריכות עכשיו את הנוכחות שלהם והם צריכים רגע, והאמת גם אנחנו צריכות את הרגע הזה, תן לי דקה להתרגל אליך שוב, זה הרגע שצריך אותו, אבל בסוף יש משהו שאם אין לך כלים להתמודד עם הדבר הזה –      שמעתי נשים שאמרו לי: תקשיבי, בעלי יושב, מגיעה שבת, אין תקשורת, הוא שם עם המראות, עם הקולות

לימור סון הר-מלך:  אני חושבת שיש אפשרות לנצל דווקא את הדבר הזה של החופשה כדי לייצר חופשה שנותנת גם כלים לזוג

לימור סון הר-מלך:  בסוף נכון שהילדים מתמודדים עם דברים, אבל אני חושבת שהמקור ליכולת לטפל בזה זה ההורים, שלהורים יהיה את הכלים לשים לב לתופעות חריגות, לראות איך הם נותנים לילדים שלהם כוח באופן משותף

לימור סון הר-מלך:  זה יכול להיות מענה

לימור סון הר-מלך:  כולם הולכים לסעיף של הטיפול, ואני אומרת בואו ננצל כחלק ממניעה דווקא את החלק של החופשה ולהכניס שם סדנאות שנותנות כלים

רותם אבידר צאליק: אני לא מצליחה לשבת איתו בסלון לכוס קפה וחופשה זה כל כך רחוק

רותם אבידר צאליק:  כדי שנצא לחופשה וזה לא יהיה קריסה ויפרק את המשפחה, לפני זה צריך שיהיה בסיס יציב

רותם אבידר צאליק:  ואם יורשה לי, אנחנו נשמח מאוד להשמיע את ה - - -      

לימור סון הר-מלך: עוד פעם, אני מדברת את תחושותיי, גם אני הייתי שם

לימור סון הר-מלך:  שלא חס וחלילה יובן שלא – יש לי כבוד עצום והערכה עצומה, אני יודעת בדיוק איך זה מרגיש, מה זה, בעלי היה במילואים, אני הייתי במילואים מסוג אחר, הילדים שלי היו לבד בבית, אז אני יודעת בדיוק מה המשמעות של לא וכשזה חוזר

לימור סון הר-מלך:  אבל אני חושבת שיש משהו ב – אני לא אומרת שזה יכול להיות במיידי, אבל כשמנצלים את החלק הזה במתווה של החופשה אפשר לראות איך בונים חופשות שנותנות כלים, כלים לחזור הביתה, כלים לחזור, שהאיש יחזור לעצמו

לימור סון הר-מלך:  קודם צריך להחזיר אותו לעצמו לפני שהוא חוזר לילדים שלו ולמשפחה שלו

לימור סון הר-מלך:  יש פה מתווה כזה שאפשר להציג אותו, אני אשמח אם תתנו את זה

יולי יואל אדלשטיין: מאה אחוז

יולי יואל אדלשטיין:  תודה, לימור

יולי יואל אדלשטיין:  חברת הכנסת פנינה תמנו

פנינה תמנו: תודה, אדוני היושב ראש

פנינה תמנו:  אני רוצה לברך קודם כל את היוזמות של הדיון הזה וכמובן אתכן, נשות המילואימניקים, שאני מרגישה חלק בלתי נפרד מכן, גם כיושבת ראש הוועדה, אבל בעיקר כאמא לשני ילדים שאבא שלהם נמצא מעל 90 יום במילואים ולאחרונה יצא מעזה

פנינה תמנו:       מילה טובה אני כן רוצה לומר, לפתוח דווקא בדברים הטובים

פנינה תמנו:  כן צריך לומר שנעשתה עבודה, גם של שר האוצר וגם של שר הביטחון, אי אפשר לומר שזה מושלם וצריך להמשיך לשמוע את הקולות האלה ולהבין איך עושים את ההתאמה של 9 המיליארד, בטח בסיוע למשפחות, כך שלא יחליטו עוד החלטות במגדל השן, אלא שיהיו מחוברים לשטח ולנשים והצרכים שעולים, כולל נשים שהן גרושות אגב, שבינתיים לא רואות שקל ועל זה אנחנו גם מנהלות מאבק

פנינה תמנו:       יש את ה-1,500 לטיפול זוגי ועוד ויש את ה-1,500 שקל שאפשר לממש את זה כשובר

פנינה תמנו:  בדיון בוועדה שלי, אדוני היושב ראש, אמרתי באופן חד וחלק, לאפשר, שגם אם מימשת את ה-1,500 שקלים – ענבל, רק שנייה, אל דאגה, אני לא חושבת שאת הכול צריך להפריט, אני חושבת שצריך לעשות מסלול של גם בחירה שחלק מהשירותים זה על ידי המדינה, חלק מהשירותים זה כן יכול להיות בוואוצ'רים, אבל ברגע שמימשת את הוואוצ'רים האלה והם לא הספיקו ביקשתי באופן חד וחלק מהצבא ומקרן הביטחון לאפשר חזרה ולתת את התוספת כדי לסיים את התהליך

פנינה תמנו:  כי אחרת אם אנחנו מתחילים תהליך ולא נותנים, לילדים או לזוג, לסיים את התהליך הזה אנחנו בבעיה מאוד מאוד גדולה

פנינה תמנו:      אני כן חושבת שצריך לאפשר לילדים למשל להיכנס לחוגים חינם

פנינה תמנו:  יש לנו מרכזים קהילתיים, יש את חברת המתנ"סים, לקחת דברים שכבר קיימים ולאפשר לילדים האלה גם להשתלב לתוכם

פנינה תמנו:  לקחת את מרכזי הצעירים, לאפשר לנשים המדהימות האלה שמנהלות קבוצות בכל הארץ, בכל עיר, בכל אזור, לאפשר להן לעשות שם קבוצות תמיכה

פנינה תמנו:  בתקציבים קלים אפשר כמובן לפתור את הדברים האלה

פנינה תמנו:       אני יכולה להגיד לך שהתחושה היא שבוודאי שיש בעיות מערכתיות, וגיא, אתה הצגת את זה, אנחנו הרבה שנים מדברים על זה שלמשל לקחו את האחיות

פנינה תמנו:  פעם הייתה אחות בית ספר, כשילד מרגיש, זה היה פסיכוסומטי, ילד שמתמודד עם מצוקה כלשהי היה יודע לגשת ולדבר והאחות הייתה יודעת לאתר את זה

פנינה תמנו:  בכל בית ספר שהוא אמון על הנושא של סיוע לילדים שההורים שלהם נמצאים בחזית, כמובן שלא כל יום, לפי הנתונים והתקינה, יגיע פסיכולוג, אבל בהחלט פסיכולוגים בכל עיר צריכים לעשות סוג של קבוצה של ילדים שיודעים לשתף, להגיע לבית ספר, פעם-פעמיים בשבוע

פנינה תמנו:      צריך להרים את הדבר הזה ואת הכפפה הזאת כי כרגע, אני יכולה להגיד לכם, סיפרו פה, למשל הילד שלי, לא משנה איזה מורה, שלא ייצא שהיא תראה ותיעלב, אבל היא שולחת לי נזיפות מפה עד הודעה חדשה, אמרתי לה: אני מכבדת אותך, אבל זה ממש לא מעניין אותי, אבא שלו בעזה ואני חושבת שאת צריכה לגלות סבלנות כלפי הילד הזה, והיא אמרה: לא ידעתי

פנינה תמנו:  היא גם לא הייתה אשמה, יש מורים שבכלל לא יודעים שיש ילד או ילדה שההורים שלהם נמצאים בחזית וזה מייצר המון המון בעיות ובטח לא צריך להקפיד על שעות אם אימהות מגיעות באיחור ועוד

פנינה תמנו:  אז אני מאמינה שאת התובנות האלה תעביר גם לשר החינוך ולשרים אחרים

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו נסכם ודאי את הדיון הזה בסוף

גיא יקר: יש גם מורות שבעצמן הן נשות מילואימניקים, יש אנשי צוות כאלה

טלי גוטליב: בהקשר למה שאמרה פנינה ובהקשר למה שאמרה האמא הנכבדה פה, שעוד לא שמענו את סוף דברייך, צריך ליצור איזה שהוא מנגנון שברגע שאתם מודיעים אז נגמרות כל ההתקלות הללו של ווטסאפים ושל הודעות, שזה לא יהיה בכלל משהו שמטריד אתכם

יולי יואל אדלשטיין: תודה

יולי יואל אדלשטיין:  אני קודם כל באמת חושב שאנחנו מתייחסים פה עוד למצבים לא קיצוניים, כלומר יש מקרים של בן-בת זוג בקבע ובמילואים ויש מקצועות, רופאים למשל, שהבעל לצורך העניין מגויס ונמצא בעזה והאישה, אף אחד לא פטר אותה ממשמרות בחדר מיון והילדים בבית

יולי יואל אדלשטיין:  כולנו מכירים גם את המקרים האלה מעבר לבעיות הידועות

יולי יואל אדלשטיין:      בבקשה, אני רוצה לשמוע דווקא את נציגות פורום נשות המילואים

יולי יואל אדלשטיין:  רשומות לי כאן רותם, שני ועוד רותם, בבקשה, בסדר שאתן בוחרות

אורית פרקש הכהן:   אני אשמח ביניהן להגיד משהו קצר, גם כדי לקבל את התגובות שלהן

רותם לוי: שמי רותם לוי, אני נשואה למאור, לוחם בסיירת גולני במילואים, אמא לשלושה ילדים קטנים, רואת חשבון במקצועי ותקופה מאוד ארוכה לבד

רותם לוי:  אני פועלת בפורום נשות המילואימניקים, אנחנו כאן כדי להשמיע את קולן של אותן 100,000 משפחות שמתמודדות לבד, הנשים מחזיקות את הבית, מחזיקות את העבודה, מחזיקות את תשומת הלב והחרדה לבן הזוג שלנו שנמצא בחזית

רותם לוי:       אני רוצה רגע לשים את עניין העבודה בצד, אין לנו מוגנות תעסוקתית

רותם לוי:  כשאני הולכת לעבודה ואני מאחרת כי אני מפזרת את שלושת הילדים שלי אף אחד לא מגן עליי בעבודה, אף אחד לא אומר: אני אגן עלייך ואף אחד לא יפטר אותה

פנינה תמנו: יש את החוקים ויש את ההגנה בחוק

פנינה תמנו:  אנחנו גם דנים בזה ואם צריך, נוסיף עוד דברים

רותם לוי: מעבר לחרדה התעסוקתית חלק מאיתנו מחזיקות עסקים שאנחנו לא מצליחות להפעיל אותם, עסקים עצמאיים

רותם לוי:  זה לא הנשים של יום כיפור שמחכות לבעל עם צלחת עוגיות, ממש לא, אנחנו קרייריסטיות, אנחנו מחזיקות הכול לבד

רותם לוי:       אנחנו מקבלות דוגמאות לדיווחים וגם חוות בעצמנו, כל מה שקשור לילדים, יש לי חברה עם ילדה בת ארבע שהפסיקה לדבר, ילד עם טיקים וחריקות שהאמא פשוט לא יודעת איך להתמודד עם הדבר הזה

רותם לוי:  אנחנו לא באות ממקצועות של טיפול, אנחנו לא יודעות איך להגיב לילדים האלה ולמי לפנות בכלל

רותם לוי:      אני אספר לכם על הילד שלי, ילד בן שש, שמהיום שאבא שלו גויס, מה-7 באוקטובר, לא מוכן ללכת לישון, הוא הולך לישון ב-12 בלילה, אחרי שאני מחבקת אותו שעתיים ואומרת לו שהכול יהיה בסדר

רותם לוי:  הוא לא הולך לישון כי הוא שואל אותי: אבא צמוד לטנק? אבא בתוך הטנק? הטנק יתפוצץ ליד אבא או עם אבא? מתי אבא שלי עולה לשמים? התחושה שלו זה שזה האירוע שיהיה בסוף, מתי אבא עולה לשמים

רותם לוי:       יש ילדים שנחשפים לתוכן קשה בגלל המלחמה ואין להם את תחושת הביטחון כי אבא לא נמצא בבית ואמא לא מצליחה לתת להם את תחושת הביטחון הזאת

רותם לוי:       מוסדות החינוך לא איתנו, ממש לא איתנו

רותם לוי:  אני בעצמי ניהלתי שיחה עם מנהלת בית הספר והיא אומרת לי: וואו, באמת לא היה לי מושג שהאבא במילואים

רותם לוי:  ילדים ש-90 יום אבא שלהם לא נמצא בבית, הילד מגיע למצב שהוא מתפרק כשהוא שומע שיר בהפסקה והוא בוכה מול המורה ואומר לה: אבא שלי במילואים, והמורה אומרת לו: אני לא ידעתי שאבא במילואים

רותם לוי:       מעבר לזה, אנחנו לא מצליחות להגיע איתם אפילו לדברים הבסיסיים של לעשות איתם שיעורי בית

רותם לוי:  אין לי את הזמן הזה, אני גם עובדת, גם מגדלת שלושה ילדים, גם יש את הדברים השוטפים, קחי את הילדה לקלינאית תקשורת, קחי את הילדה לחוג ריקוד, קחי את הילדה לחוג כדורסל, לא מספיקה את כל זה

רותם לוי:  אז שיעורי הבית לא מגיעים, מתחילה הידרדרות לימודית

רותם לוי:  ביקשתי מבית הספר שיישבו איתו בתוך שעות בית הספר, הילד בצהרון, רק תשבו איתו ותעשו את שיעורי הבית

רותם לוי:  אין את המודעות הזאת במסגרות החינוך היום

רותם לוי:       הנשים מרגישות לבד, יש המון חרדה, אנחנו הולכות לישון לבד, קמות לבד, אנחנו לא יודעות מה עם בן הזוג שבחזית, אין לנו תקשורת עם רובם

רותם לוי:  כמה שחיכינו לאוזן קשבת וכתף ואז הוא חוזר הביתה וברוב המקרים, חלק מהמקרים, הוא לא איתנו

קריאה: ורוצה לחזור לשם

רותם לוי: הוא רוצה לחזור לשם

רותם לוי:  אמיתי לגמרי, בעלי ישן עם הקסדה והתיק ליד

רותם לוי:  כשהוא חוזר הוא ישן עם הקסדה, הוא מוכן

רותם לוי:  אם הוא היה יכול לישון עם המדים הוא גם היה ישן עם המדים

רותם לוי:  התקשורת מאוד מאוד קשה כי כל צד עובר חוויה אחרת

רותם לוי:  החוויה שלהם מאוד קשה, החוויה שלנו מאוד קשה, אין כרגע חיבור

שני נתיב: שלום, שמי שני נתיב

שני נתיב:  אני נשואה לניל שהוא גם מתחילת הלחימה בשטח, הנדסה קרבית

שני נתיב:  אני רוצה לשים דגש פה על שני דברים

שני נתיב:  קודם כל הציפייה איכשהו שהאמא שנשארת בבית או בן או בת הזוג שנשארים בבית הם סוג של מטפל בעל כורחם

שני נתיב:  מישהו פעם ראה את כל האיגרות האלה שיוצאות החוצה של מה כן לעשות, מה לא לעשות? זה מאוד מאוד מוכוון וזה מאוד מרגיש שיש שם איזה שהן – איך תכיני את הבית כשהוא מגיע, כל מיני דברים ש – זאת אומרת איפה גם לדבר על מה שאנחנו עוברות? יש כאן ציפייה שאנחנו נחזיק את הכול, שנעשה את הקישור, שאנחנו נעשה את הליווי מהרגע שהוא מגיע מהשטח לתוך הבית

שני נתיב:       ואם ההתנהגות בתוך הבית היא קיצונית? מי יכול בכלל לדעת מה קורה בתוך הבית? למי אני פונה באותו רגע? אני לקחתי את זה שנייה רגע מהילדים

שני נתיב:  איך אפשר? מי שהיה כל כך שותף איתי בתוך הדברים וכשהוא מגיע הביתה אומר: אני לא יכול להיות לבד עם הילדים כרגע ואני נאלצת לקחת ימי חופש מהעבודה שלי, ימי חופש שכבר אין לי, כדי להיות איתו ולסייע לו נפשית, ואני לא המטפלת שלו

שני נתיב:  איך זה הגיוני?      

רותם לוי: אני רוצה להוסיף ולהגיד שיש ציפייה שמי שחוזר עכשיו, יש הרבה חיילי מילואים שחוזרים לרענון, חודש כוננות, נחזור אחר כך, צפון, עזה וזה, איך אנחנו מצפים שאותו חייל מילואים יחזור לשדה הקרב אחרי שהוא ראה את האישה שלו על סף פיטורים, מקבלת הערות מהבוס, שהילד לא רוצה בכלל ללכת לבית הספר? איך הוא אמור לחזור ולתפקד שם כשהוא יודע שהמשפחה שלו קורסת? אנחנו חייבות מענים מיידיים, חייבות

רותם אבידר צאליק: אני אשמח להוסיף מילה

רותם אבידר צאליק:  בעלי מגויס גם הוא מה-7 באוקטובר עד היום

רותם אבידר צאליק:  יש לי שלושה ילדים, הבת הגדולה שלי בת חמש וחצי, האמצעי בן שלוש וחצי והקטן כבר בן שנה, הוא היה בן תשעה חודשים כשזה התחיל, הבת הגדולה שלי עם צרכים מיוחדים בגן תקשורת

רותם אבידר צאליק:       אני שותפה פה לכל האמירות של חברותיי על הקושי המנטלי העצום שאנחנו חוות וצריך לומר גם בחזרה שלהם הביתה

רותם אבידר צאליק:  שני הזכירה את זה כאן, ובצדק, הם חוזרים למשפחה שברובה מפורקת

רותם אבידר צאליק:  הקושי שאנחנו חוות בבית זה הקושי שהם יחוו כשהם יחזרו הביתה, וההרמוניה שנוצרה כביכול בתוך בני המשפחה שנותרו בבית נכנס אליה עכשיו גורם זר והכול מתפרק

רותם אבידר צאליק:  הכול מתפרק

רותם אבידר צאליק:       ואני חייבת להתייחס לאמירה של החופשות, אני מתנצלת, אבל בחוויה שלי היא הייתה מנותקת, כי אני היום, החלום שלי זה שאנחנו נצא לחופשה, זה היה החלום שלי ב-6 באוקטובר וזה חלום שלי גם היום והחלום הזה רק התרחק, כי אנחנו לא מצליחים לנהל שבת אחת בלי חשיבה אמיתית על איך אנחנו מפרקים את החבילה ואנחנו צריכים עכשיו לחשוב על חופשה וקיבלנו ואוצ'ר

רותם אבידר צאליק:  זה קצת בעיניי היה מנותק

אלכס גולדפרב: אל תסתכלי על זה כחופשה, תסתכלי על זה כסמינר

אלכס גולדפרב:  אני חייבת להגיד, ליבי איתכם, באמת אני ממש מבינה, אבל חשוב להבין שהכוונה פה במה שלימור העלתה, זה לא העניין של חופשה בטן-גב, זה חופשה שהמטרה שלה לעשות איזה שהוא מקום מדרגי, מדרג

יולי יואל אדלשטיין: פעילות, כן, ברור

יולי יואל אדלשטיין:  נשמע את רותם, בבקשה

רותם אבידר צאליק: אני ממש אתייחס במילה לאמירות גם של ד"ר רווה שאמר אל תמהרו לעשות כאן פתולוגיזציה או ככה למהר ולתת את הכותרת המתאימה למקרה המתאים

רותם אבידר צאליק:  נאמר כאן אפילו קצת במין כלאחר יד, רגרסיה

רותם אבידר צאליק:  אני יכולה להגיד לכם שבחוויה שלי עם ילדה עם צרכים מיוחדים ועם ילד שהוא על פניו נורמטיבי, כל אחד בתחומו, גם אצל התינוק חוויתי התנהגויות חריגות מאוד

רותם אבידר צאליק:  אף אחד לא רוצה שהילד שלו יגיע למצב חמור, אנחנו מטפלים במקרים הקטנים והפשוטים

רותם אבידר צאליק:  אם אנחנו לא נטפל בזה זה לא ייגמר בטיפול קשה יותר, זה ייגמר לפתחי הרווחה ואנחנו לא רוצים להגיע לשם

פנינה תמנו: אדוני היושב ראש, אני רוצה להציע הצעה, אולי להסב את ה-4,500 של החופשה לצרכים אחרים שהם הפגתיים, אבל שאנשים יבחרו

יולי יואל אדלשטיין: את סיימת, רותם?      

רותם אבידר צאליק: אני כן אתייחס להמלצות

רותם אבידר צאליק:  אנחנו הגענו עם איזה שהן המלצות איך אנחנו יכולים לקבל את המענים, אז אני מעבירה את רשות הדיבור לרותם שתמשיך מכאן

רותם לוי: אנחנו ממש מבקשות קשר עם היחידה של אגף השיקום במשרד הביטחון

רותם לוי:  ברגע שהחייל משתחרר אין לנו קשר איתם, אנחנו לא יודעות למי לפנות במקרים שאנחנו אולי מזהות ניצוצות של פוסט טראומה

רותם לוי:  אין לנו את הכלים המקצועיים לאבחן

שני נתיב: אתם דיברתם על פוסט טראומה שזה משהו שצריך להיות לאורך זמן, אבל מספיק שזה יהיה גם נקודתי, רק כשהם חוזרים, כשתהיה איזה שהיא סכנה, אנחנו לא רוצות להגיע למצב הזה, אנחנו צריכות כלים לדעת מה לעשות

רותם לוי: יש לי חברה שאומרת לי שהיא ישנה עם סכין מתחת לכרית כי היא מפחדת ויודעת שתהיה תגובה קיצונית מבעלה, היא פשוט לא יודעת מתי זה יקרה ואין לה את הכלים להתמודד עם זה

רותם לוי:  אנחנו מבקשות גם, תייעדו את מרכזי החוסן שנמצאים בבתי החולים, הם יועדו כרגע למשפחות המפונים, אנחנו רוצות שיקדמו אותנו, תנו לנו מענה מיידי

רותם לוי:  במרכזי החוסן יש כוח אדם, תנו לנו רק לגשת להם, לקבל התחלה של טיפול, משהו

רותם לוי:       כל מה שדיברתם על מסגרות החינוך

רותם לוי:  עוד פעם, אמרתי, מסגרות החינוך לא איתנו, בבקשה מה שאפשר לעשות, המורה היא האמא השנייה שלהם כרגע ואנחנו צריכים שהיא תזהה ותהיה על זה וכל עוד היא לא יודעת איזה ילד נמצא בחוסר של אבא או אמא במילואים הם לא יגיעו לזה

רותם לוי:       וכמובן הוואוצ'רים, חבר'ה, 1,500 שקל? מצטערת, אני עם שלושה ילדים, זה שלושה טיפולים לילד אחד, עד שהילד רוחש אמון למטפל שלו, אין לי דרך לתאר לכם כמה זה טיפה בים

רותם לוי:  אנחנו חייבות מענה מיידי

רותם לוי:  אנחנו גם לא נחכה עכשיו לקרן הסיוע כדי להגיש את הקבלות, כי מי שיש לה עכשיו בעיות כלכליות בבית היא לא תשלם 500 שקל למטפל ואז אחר כך תלך להגיש - - -     

שני נתיב: המטפל בשירות הציבורי, שכרגע אין זמינות לשם, ואז רוצים טיפול פרטי, וגם זה, זה לא באמת מספיק

רותם אבידר צאליק: ואנחנו לא מדברים כאן על שניים-שלושה טיפולים של רכיבה טיפולית במקרים האלה, כי זה מצריך באמת – רק השניים-שלושה טיפולים כאלה, ונאמר שזה באמת במנגנון של רכיבה טיפולית או כל טיפול כזה או אחר, רק זה זה לייצר אמון

רותם אבידר צאליק:  דווקא עכשיו, כשאנחנו נמצאים במצוקה כל כך קשה מבחינת היציבות של הילדים והחוסר של ההורה המשמעותי, האבות, אגב אבות כמו שהם היום הם לא עוד דמות בבית, הם דמות משמעותית בבית והדמות הזאת נעלמה להם, ועכשיו אנחנו עוד יותר צריכים לשים דגש על יצירת האמון ועל ההמשכיות של הטיפול

רותם אבידר צאליק:  אנחנו לא נוכל לנטוש אותם שוב פעם באמצע הטיפול כי נגמרו הוואוצ'רים

רותם אבידר צאליק:       ואני שמה בצד את הפגיעה הכלכלית שיש לנו שלא מאפשרת לנו לממן באופן פרטי את אותם טיפולים רגשיים עבור הילדים, עבור הנשים ועבור המשפחה כיחידה אחת

רותם אבידר צאליק:  אנחנו נמצאות כאן במצוקה שהיא מאוד מאוד גדולה, היא רחוקה מהמצוקה הרגשית, ובכל המעטפת הזאת פשוט משאירים אותנו בקריסה ובסופו של דבר זה פוגע בחוסן של מדינת ישראל, בחוסן של אנשי המילואים ואנחנו כולנו כאן צריכים לשים לזה סוף ולאפשר להמשיך את הלחימה הזאת

יולי יואל אדלשטיין: אני אשמח אם תשאירו את ההמלצות שלכם למנהל הוועדה שאנחנו ניקח את זה בחשבון

יולי יואל אדלשטיין:  פורום המילואים, אופיר כהן

אופיר כהן: צוהריים טובים

אופיר כהן:  זה לא פורום המילואים, זה העמותה למען משרתי המילואים

אופיר כהן:  אני אבקש להתייחס לאיזה שהוא דיוק רגשי שאני חושב שצריך להוסיף פה לתמונה ואחר כך כמה דברים פרקטיים בהקשר לעניינים שעלו פה

אופיר כהן:       אז מלבד מה שאמרו פה חברותיי, שכמובן הן צודקות בהכול, שהתחושות הן קשות, יש עוד איזה שהוא עניין שצריך לשים אליו לב

אופיר כהן:  ב-7 באוקטובר קרו הרבה דברים, אחד הדברים שקרו זה שהמחבלים חדרו פסיכולוגית לכל בית בישראל, לא רק לבתים בעוטף עזה, והחדירה הפסיכולוגית הזאת גרמה לכך שלא משנה אם אתה גר בנס ציונה או אם אתה גר בכוכב יאיר, אתה הרגשת שמישהו עומד לחדור אליך הביתה בכל רגע

אופיר כהן:       במשפחות שנשארו שני בני הזוג אז הם יכלו לתמוך בילדים, איפה שנשארו רק הנשים או רק הגברים, אבל זה בעיקר הנשים, צריך לומר שהן לא התמודדו רק עם היעדר הבעל, הן התמודדו עם התחושה שהן צריכות להגן על הבית, שאם תיכף מחבל נכנס, וזה מה שהילדים חשו, הן אלה שצריכות להגן על הבית, ולא כולן חמושות ולא לכולן יש את היכולת הביטחונית לעשות את זה והתחושה הזאת היא תחושה שנצרבה במוח שלהן

אופיר כהן:  אני יודע שכך זה היה אצל אשתי ואני חשתי את זה בצורה מאוד עוצמתית וזה דבר שיילך איתנו עוד ארוכות קדימה

אופיר כהן:       אני רוצה להתייחס לכמה דברים פרקטיים שנאמרו פה

אופיר כהן:  האחד, לגבי ה-1,500 שקל בתוכנית של שר האוצר ושר הביטחון

אופיר כהן:  אז קודם כל צריך לומר, זה עדיין לא תוקצב, זה מהחלק שעדיין לא תוקצב, זה נמצא בפעימה השנייה או השלישית, לא זוכר, אבל זה עדיין לא תוקצב, לא בטוח שהכסף הזה יהיה בכלל

אופיר כהן:  זה דבר ראשון

אופיר כהן:       דבר שני, התוכנית הזו, שהיא טובה בגדול, מבוססת על תוכנית שאנחנו הגשנו גם לשדולה וגם לוועדה הזו לפני כחודשיים

אופיר כהן:  היא טובה ברובה, אבל יש כמה נקודות, כמו הנקודה הזאת, שהיא נותנת פתרונות נורא קטנים לבעיות נורא גדולות

אופיר כהן:  זה ברור לכולנו ש-1,500 שקל זה לא פתרון לשום בעיה נפשית, לשום ילד ולשום בת זוג, זה ברור

אופיר כהן:       קרן הסיוע שנאמר פה קודם על ידי אבישג, התכלית העיקרית של קרן הסיוע זה לטפל בפיצוי על נזק ישיר שנגרם למילואימניק או לאשתו או לבית, אבל זה לא מיועד לדבר הזה

אופיר כהן:  יש שם בסך הכול 70 מיליון שקל, כבר חולקו 35 מיליון, אני לא חושב שיש מישהו, חוץ ממי שישב כרגע בשולחן, שיודע שהקרן הזאת אמורה לטפל גם בדבר הזה

אופיר כהן:  זה לא כתוב, לא בתקנון שלה ולא בכל מקום אחר, ולכן אם רוצים שהיא תטפל בזה צריך לפרסם את זה ולומר את זה

אופיר כהן:  אנחנו כעמותה לא חושבים בשום אופן שהטיפול הזה צריך לבוא מקרן הסיוע

אופיר כהן:  לקרן הסיוע יש תכליות אחרות ואסור לפגוע בכסף שלה לדבר הזה, בדבר הזה צריך לטפל במקומות אחרים

אופיר כהן:       מערכת החינוך

אופיר כהן:  אני ישבתי עם שר החינוך בעצמי כבר בתחילת המלחמה בדיוק על הדבר הזה כי אנחנו הבנו שזו סוגיה משמעותית

אופיר כהן:  בדקנו עם מורים ומורות, בדקנו מנהלים ומנהלות, אף אחד לא קיבל, לא הכשרה, לא הפניה ולא אמירה: חבר'ה, שימו לב לדבר הזה

אופיר כהן:  המורים לא בתמונה, אני חייב לומר

אופיר כהן:  זה נכון עד לפני כמה שבועות

אופיר כהן:  הם לא בתמונה, הם לא יודעים שהם צריכים לאתר את הבעיה וזה ברור לכולנו שהפתרון מתחיל קודם כל מהאיתור של הבעיה, הרי לכולם יש בעיות, אבל לא לכולם יש בעיות חמורות, צריך לומר את זה

אופיר כהן:       איפה שיש בעיות חמורות, שם צריך לאתר, ומי הבן אדם הכי חשוב לילד חוץ מההורה ולפעמים גם יותר מההורה, זה המורה או הגננת ושם זה צריך להתחיל

אופיר כהן:  ברגע שזה יתחיל שם נוכל לטפל פרטנית

אופיר כהן:  אני רוצה לקחת את כל ה-1,500 כפול מספר החיילים, לשים אותם בקרן, לומר למערכת החינוך, תאתרו את הילדים שהם באמת נפגעו הכי הרבה ואז מתוך הקרן הזאת נטפל בכולם

אופיר כהן:  אין לכולם מה לעשות עם ה-1,500, לא אצל כולם צריך את זה, אבל איפה שכן צריך את זה צריך יותר הרבה מה-1,500, זה ברור לנו בכל מקרה

אופיר כהן:       אמירה אחרונה

אופיר כהן:  האירוע של שלושה החודשים האחרונים הוא אירוע קשה, אין ספק, האירוע של השנה הקרובה, 2024, ואנחנו נדון בזה בוועדה הבאה לגבי הסטודנטים, זה האירוע הקשה ביותר

אופיר כהן:  אנחנו נצטרך לחזור למילואים בשנה הזאת ולא מעט, וכשנצטרך לחזור למילואים אני לא יודע איך אני אגיד לאשתי שאני חוזר למילואים לעוד חודש, חודשיים, שלושה

אופיר כהן:  זה האירוע הקשה ולשם צריך לכוון את הפתרון

אופיר כהן:  תודה רבה

יולי יואל אדלשטיין: תודה, אופיר

יולי יואל אדלשטיין:  יש עוד כמה דוברים שאני רוצה לתת להם להתבטא, אבל בקצרה, אנחנו כולנו כרגע כאמרה הידועה תלויים אחד בשני

יולי יואל אדלשטיין:  בבקשה, הודיה מויאל, שדולת הנשים

הודיה מויאל: היי

הודיה מויאל:  אני אתחיל ואני אצטרף

הודיה מויאל:  אנחנו רואות במחקרים במהלך השנים שאנשים שנחשפו לאירועי לחימה, יש לזה משמעות קדימה וזה גורם מאוד קריטי בעלייה באירועים של אלימות במשפחה

הודיה מויאל:  אנחנו מברכות על ה-1,500 שקל ועל ההסתכלות של צה"ל על המשפחות בפעם הראשונה מזה המון זמן, זה שינוי מאוד דרמטי, אבל חשוב לנו להגיד שזה טיפה בים, זה ממש לא מספיק

הודיה מויאל:  ה-1,500 שקל האלה, ואנחנו מקוות מאוד שהם יהיו גם הרבה יותר מזה, חייבים להינתן על ידי מטפלים מוסמכים, על ידי משרד הרווחה, אנשים שמתעסקים יום יום באלימות במשפחה ויודעים לטפל בדברים האלה כדי שלא נהיה עוד שנה פה במציאות הרבה יותר קשה ממה שהיא היום

יולי יואל אדלשטיין: תודה, גם על העמידה בזמנים

יולי יואל אדלשטיין:  נעם וילדר, המועצה לשלום הילד

נעם וילדר: תודה רבה

נעם וילדר:  תודה על הדיון החשוב, תודה לכן על הקול חשוב

נעם וילדר:  אנחנו גם מכירות את המצוקות של הילדים כרגע, של ילדים שהאבות שלהם במילואים, שהאחים שלהם במילואים, שבני הדודים שלהם במילואים, זה חולש על המון המון המון ילדים שחווים רגרסיות, שחווים מצוקות נפשיות שחייבים לתת להם מענה במיידי, אבל, שוב, העניין עם הוואוצ'ר הוא בעייתי

נעם וילדר:  בוא נהיה לארג'ים, בוא נגיד שעכשיו משרד הביטחון משנה את התוכנית ונותן 3,000 שקל לילד, מתי שהוא הוואוצ'ר יסתיים וההורים יצטרכו לבחור האם להמשיך עם אותו מטפל, שזאת ההעדפה, כי הילד כבר נקשר ורחש אמון ולהוציא מהכיס אלפי שקלים, ולפעמים גם אין להם, הרבה פעמים אין להם את אלפי השקלים האלה, או ללכת לשירות הציבורי

נעם וילדר:      ואז בשירות הציבורי פסיכולוגיות התפתחותיות אין, אגב גם בפרטי בעיה למצוא, יועצות חינוכיות

נעם וילדר:  פנינה דיברה על גורם שיידע וייתן מענה מיידי לילדים של משרתי המילואים בבית הספר

נעם וילדר:  יש דבר כזה, זה נקרא יועצת, אבל אין לה שעות תקן

נעם וילדר:  אנחנו לא נתנו לה, הן עובדות על תקן של מורות

נעם וילדר:  השפ"חים, חסרים 700 פסיכולוגים חינוכיים, אנחנו רוצים להגדיל ל-2,700, זה באמת מה שייתן את המענה

נעם וילדר:  סלי התגבור לא נותנים מענה מספק

נעם וילדר:  אם כבר מגיעים למצב האקוטי של קופות החולים הילד יחכה שנה-שנה וחצי בתור, ואני רוצה להזכיר פה את העניין של זמן ילד

נעם וילדר:  חודש זה משהו אחר ממבוגר, ילד חווה את הילדים אחרת

נעם וילדר:       ואני רוצה להגיד עוד משהו, למה אני מדברת על זה וחוזרת על זה למרות שאמרתם שצריך את המענה המיידי? נכון, צריך את המענה המיידי, אבל הניסיון מלמד שהמצוקות הנפשיות של ילדים ונוער עולים אחרי שמסתיים בפיק

נעם וילדר:  אנחנו עדיין בפיק

נעם וילדר:  הקורונה, אנחנו ראינו שהמצוקות הנפשיות עלו אחרי

נעם וילדר:  אנחנו רק בקצה הקרחון, ולכן אני מדברת על השלב של אחרי

נעם וילדר:       אדוני דיבר על נס תיאורטי, יש לכם הזדמנות, ביום חמישי אני שמעתי שיש ישיבת ממשלה שפותחים את התקציב מחדש של 2024, תעשו נס

נעם וילדר:  תעשו נס, תביאו תקציבי ענק למערכת בריאות הנפש, לפסיכולוגים, לעו"סים, לכל גורמי המקצוע שעובדים עם הילדים

מירב בן ארי: אני יכולה רק מילה לפני שאני הולכת? אני מתנצלת, יש לי פשוט עוד דקה כנס שלי של התצפיתניות והסמב"ציות, אז אני חייבת ללכת למשפחות השכולות

מירב בן ארי:  אני חושבת שבוודאי שבתקציב 2024, ואני מניחה שאתה תפנה, צריך לקחת בחשבון את הנושא של המשפחות

מירב בן ארי:  אני חושבת ש-1,500 וגם ההגבלה של ה-30 יום היא לא הגיונית, יש גם מילואימניקים שעושים 28 יום, 22 יום, לא משנה, בעיניי ההסתכלות צריכה להיות על המצוקה

מירב בן ארי:  וגם החלוקה הזאת לכל משפחה, לא נעים לי, עשיתי את זה בעבר, אבל יש משפחות שלא צריכות את זה ולא ישתמשו, אולי לפי צרכים

מירב בן ארי:       ולעניין החופשה, אני מסכימה לחלוטין עם מה שנאמר כאן, לא סתם זה הגיע הנושא של החופשה, לא סתם צריכה המשפחה רגע את הזמן שלהם במנותק מהבית

מירב בן ארי:  אני מאוד מאוד חושבת שצריכים להשאיר את זה

מירב בן ארי:       אני חושבת, ואני פונה אליך, להרחיב את הסיוע, להתייחס למספר הנפשות במשפחה, המינימום זה כמה נפשות יש במשפחה, וכמובן הסכום שכמו אמרנו הוא בלתי אפשרי, ולהבדיל משפחה עם ילד עם צרכים מיוחדים, יש לה הרבה הרבה יותר צרכים בעיניי

מירב בן ארי:  צריך לשים גם את זה על השולחן

יולי יואל אדלשטיין: ברור

מירב בן ארי: ותודה רבה, אני מתנצלת שאני צריכה לצאת

יולי יואל אדלשטיין: מאה אחוז, בהצלחה בכנס

יולי יואל אדלשטיין:  אורית, בבקשה

אורית פרקש הכהן: תודה

אורית פרקש הכהן:  אני בן אדם מאוד מעשי, אתה יודע את זה, עבדנו ביחד בממשלה, אני חושבת שכל הסיטואציה הזאת דורשת שחרור מהבירוקרטיה

אורית פרקש הכהן:  אני חושבת והייתי מאוד שמחה שנוסיף להמלצות היושב ראש בסוף הוועדה בקשה שפשוט יועברו תקציבים גמישים למנהלי בתי ספר, עם אוטונומיה תפקודית, לראשי רשויות מקומיות, עם שיקול דעת, פשוט שהממשלה תעביר להם כסף ושהם ינהלו את האירוע הזה לפי שיקול דעתם

אורית פרקש הכהן:  חלים עליהם כללי המשפט המנהלי, הם לא יכולים לקחת עובדת סוציאלית אחת שהם חפצים ביקרה, ויינתן להם חופש, גם לייצר את המנגנונים האלה בתוך בתי הספר, כמו שהיה ברפורמה בממשלה הקודמת שנתנו למנהלים לעשות שינויים משל עצמם במטרה מוגדרת, פשוט לייצר מערך של עובדות סוציאליות בנושא הזה עם הנחיה לייצר לטווח ארוך הסכמי שכר אחרים לעובדות סוציאליות

קריאה: והפסיכולוגים

אורית פרקש הכהן: כן, חד משמעית, זה באמת אירוע

אורית פרקש הכהן:  אני בכלל חושבת שזה אחד המקצועות שיצטרכו לעבור שדרוג אדיר בשכר שלהם בשנים הקרובות כי אנחנו כולנו נכנסים לאירוע נפשי פה, אנחנו כבר באירוע אבל תשומת הלב היא בלחימה, וזאת ההמלצה שלי

אורית פרקש הכהן:  פשוט שתהיה כאן החלטה תקציבית שהיא גם תהיה תהליכית, לתת את גושי הכסף האלה עם סמכויות למנהלי בתי ספר, לראשי רשויות, אם יש עוד צמתים שבהם אפשר יהיה לטפל בזה, ולתת לאנשים למטה לעבוד

אורית פרקש הכהן:  לשחרר

יולי יואל אדלשטיין: תודה

יולי יואל אדלשטיין:  חברת הכנסת צגה מלקו, בבקשה

צגה מלקו: אדוני היושב ראש וחבריי, אני מתנצלת, פשוט היה פספוס, ההזמנה לא הגיעה אליי

יולי יואל אדלשטיין: אני רק מזכיר שאת אחת מיוזמי הדיון הזה

צגה מלקו: בדיוק, אבל זמן הדיון והתאריך לא הגיע אליי אז אני מתנצלת, אבל הנושא כל כך חשוב

צגה מלקו:  קודם כל מה זה להגביל בסכום כל כך זעום, 1,500 שקל

צגה מלקו:  עכשיו נחסוך, אחר כך נשלם ביוקר

צגה מלקו:  צריך לחשוב על זה, קודם עכשיו להשקיע כמה שיותר למנוע בעתיד גם את הפגיעה בילדים וגם פגיעה באנשים וגם בתוך המדינה, אנחנו צריכים להסתכל על הטווח הארוך, כמה שיותר אנשים שייצאו מהמעגל הזה וגם מבחינת השקעה תהיה פחות השקעה

צגה מלקו:      בנושא של אנשי מקצוע, דובר כמה פעמים על המחסור בפסיכולוגים, בעובדים סוציאליים, תנאי השכר, במיוחד מי שפסיכולוג היום למה שיעבוד בשירות הציבורי? הוא מרוויח 50 שקל, זה יוצא פחות משכר מינימום, אז הולכים לסקטור הפרטי

צגה מלקו:  אז קודם כל להגדיל את אנשי המקצוע בזה שיתוגמלו בשכר שלהם, צריך לפתוח את זה, להגדיל אותו

צגה מלקו:  אני מאמינה שרוב האנשים, אם יקבלו שכר הוגן הם ירצו לעבוד בשירות הציבור ולא יילכו לפרטי

צגה מלקו:  מה שקורה היום, אם אני הייתי פסיכולוגית לא הייתי עובדת בשירות הציבורי כי בסופו של דבר אני צריכה להביא אוכל למשפחה, נכון? אז את הדבר הזה צריך למנוע

צגה מלקו:  יש את המעגל הזה

צגה מלקו:  אני מאמינה בלהשקיע היום, בכול, גם באנשי מקצוע וגם בוואוצ'ר של 1,500 שקל, זה נראה בדיחה בעיניי

יולי יואל אדלשטיין: תודה

יולי יואל אדלשטיין:  אילת פלר מימון, 'אימהות בחזית'

אילת פלר מימון: תודה על הדיון החשוב הזה

אילת פלר מימון:  אני 'אימהות בחזית', אנחנו אימהות לעשרות אלפי חיילי סדיר וגם חיילי מילואים וגם בנות זוג לחיילי מילואים ואני אדבר באמת בקצרה

אילת פלר מימון:  אני רוצה לסכם ולהגיד שישבתי בהמון ועדות שעסקו בנושא המילואים, כולל ועדה שהייתה פה אתמול וישב פה מילואימניק ודיבר והוא היה כל כך נחמד והוא היה כל כך עדין ויצאתי החוצה מהוועדה ואמרתי לו: את האמת, כמה כסף נכנס לך כבר לחשבון הבנק? הוא אמר לי אפס שקלים

אילת פלר מימון:       אני חושבת שהתהום הפעורה בין הוועדות הכל כך חשובות האלה לבין מה שקורה אחר כך בשטח זה הסיפור

אילת פלר מימון:  אנחנו פשוט כל כך טובים בלנרמל אסונות במקום להתמודד איתם בזמן אמת

אילת פלר מימון:  אני שומעת פה את המספר 1,500 שקלים וגם אני אמא, ואני לא אכביר מילים על זה, כי זה כבר נאמר, אבל התהום הפעורה בין הצרכים האמיתיים בשטח ובין הזמן, אין זמן, מה זה תקציב 2024? האנשים האלה, ממשלת ישראל, עם כל הכבוד, שפכה כספים על כספים במקומות לא חיוניים עכשיו, זה תקציב הביטחון האמיתי, האנשים האלה צריכים כסף והם צריכים אותו עכשיו

אילת פלר מימון:       יש פה אימהות וגם אנחנו, אין להן זמן למלא טופס, אין פה זמן לפרוצדורות, תנו

אילת פלר מימון:  באמת אני אומרת, ואני יודעת, אדוני היושב ראש, כמה אתה בתוך העניין, אז אני כמובן לא מפנה אליך, אבל ממשלת ישראל, ואין פה נציגים של משרד האוצר, הכסף נדרש עכשיו ויש פה אימהות שלא ישנות בלילה ואין להן זמן, עד כמה שזה נשמע מוזר, למלא טופס, לקבל את ההסכמה של הבעל שנמצא בכלל בעזה ואין שום נגישות אליו

אילת פלר מימון:       אנחנו יוצאים מהוועדות האלה ואז אני ניגשת לאנשים ואני מבינה שמעבר למילים היפות כלום עוד לא נעשה וזה לוקח חודש ועוד חודש ואין זמן

אילת פלר מימון:  אז באמת אני אומרת, תקציב הביטחון הוא זה, חייבים להתייחס אליו ככה

ענבל חרמוני: אני מבקשת להגיד משהו

יולי יואל אדלשטיין: רק רגע, יש עוד אנשים שלא דיברו

יולי יואל אדלשטיין:  מי שלא דיברה עדיין היא ליאת גולדפרב

אלכס גולדפרב: אני רוצה להמשיך את דבר חברת הכנסת לימור סון הר מלך לגבי העניין הזה של החופשה שעלה פה

אלכס גולדפרב:  עניין החופשה זה פחות עניין של בטן-גב, זה עניין של סמינר, להסתכל על זה כסמינר

אלכס גולדפרב:  זה הרי לא הגיוני שבן אדם שהיה 90 יום בעזה יחזור הביתה כאילו לא היה כלום ויחזור חזרה לחיים השגרתיים שלו ולעבודה שלו בלי לקבל באמת כלים להתמודד, בלי כלים איך להתאזן חזרה

אלכס גולדפרב:  העניין הזה של הסמינר, לקחת אותו ולעשות לו איזה שהיא מדרגת ביניים עם אנשי צוות כמובן מקצועיים בתחום הטיפול, בתחום הנפש, זה משהו שהוא הכרחי

אלכס גולדפרב:  לעשות את הפאוזה הזו רגע ולעזור להם לחזור חזרה לעצמם כדי שיהיו כשירים לחזור חזרה לבתים שלהם

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה

יולי יואל אדלשטיין:  כן, ענבל, מה רצית להוסיף?      

ענבל חרמוני: רציתי להגיד שדווקא בגלל המהירות שצריך את הכול, יש תשתית לכל הדברים האלה, התשתיות קיימות, פשוט צריך לתת להן משאבים כדי לעבוד

ענבל חרמוני:  יש את התשתית, יש אנשי מקצוע מיומנים ומוכשרים ויש גם הרבה מקומות שחסר, אבל ברגע שהתשתית קיימת זה יהיה הכי מהיר

ענבל חרמוני:  העניין הוא, וכמו שנאמר גם, תמיד למשרד האוצר יש זמן, לא משנה לגבי איזה נושא ובסוף משרד האוצר, עם כל הכבוד לוועדה פה ולמשרד הרווחה ולמשרד הבריאות, משרד הביטחון אולי היחיד שמנצח את משרד האוצר, הם אלה שמנהלים את מדינת ישראל

ענבל חרמוני:  האם זה חמור מאוד? כן, האם זה המציאות? גם כן

ענבל חרמוני:       אני הייתי רוצה ששר האוצר או מישהו בכיר באגף התקציבים, הם נוטים לשלוח – מישהי אמרה פה שאין נציגות מהאוצר

ענבל חרמוני:  גם אם יש פה נציגות מהאוצר לא היינו מקבלים תשובות, כי כמו שהם יודעים להגיד יפה: בוודאי, זה בראש סדר העדיפויות שלנו

ענבל חרמוני:  חבר'ה, אוקיי, אבל לא קורה כלום וכבר עברו שלושה חודשים, גם אי אפשר להגיד שהמדינה בהלם

ענבל חרמוני:  נורא נורא חשוב שזה ייצא מפה, לא לנסות לבנות דברים חדשים על ההריסות הקודמות, בואו נשקם, כמו שמשקמים את ההרתעה בואו נשקם את הסיפור של התשתיות הציבוריות הלאומיות הקיימות לטיפולים

יולי יואל אדלשטיין: מאה אחוז

יולי יואל אדלשטיין:  תודה רבה, ענבל

יולי יואל אדלשטיין:  חבר הכנסת רם בן ברק ואנחנו נסכם את הדיון

רם בן ברק: תודה רבה

רם בן ברק:  ראשית אני רוצה להגיד שאני ידעתי לפני הוועדה הזאת שיש בעיה, אני גם רואה אותה אצלי בבית, אבל כנראה שלא הבנתי עד כמה היא חמורה ועד כמה היא משפיעה על המשפחות

רם בן ברק:  צריך להבין, הצבא שלנו הוא צבא של מילואים, אנחנו לא יכולים ללכת למלחמות בלי המילואים שלנו

רם בן ברק:  זה לא מספיק לטפל במילואים, צריך לטפל גם בעורף של המילואימניקים בבית ולטפל בבתים, ואילולא הטיפול הנכון שיעזור להקהות את הבעיה ולעשות אותה יותר קלה פשוט לא יהיו לנו מילואימניקים וצריך להבין את זה, זה חלק מהעניין

רם בן ברק:  זה לא רק להוקיר את המילואים, זה גם לראות איך מטפלים במשפחות שלהם

רם בן ברק:      אני חושב, אדוני היושב ראש, שיש כאן בעיה כנראה מאוד מאוד רצינית שאנחנו חייבים לתת לה פתרון

רם בן ברק:  יש לנו את היכולת, בגלל שאנחנו אחראים על התקציבים, גם של משרד הביטחון, של המשרדים האחרים פחות, אבל יש לנו גם השפעה שם, לראות איך ביחד עם ועדת הכספים ואיתנו אנחנו פשוט לא נאשר את התקציב של 2024 אם לא נראה שיש כאן טיפול הוליסטי שלם במשפחות המילואימניקים כדי שאנחנו נוכל לנצח את המלחמות, אחרת אין שום סיכוי שהנשים הנפלאות האלה יסכימו שהבעלים שלהם יהיו לאורך זמן

רם בן ברק:       אנחנו נמצאים בתקופה שלא הייתה כמותה, מעולם במדינת ישראל, למעט יום כיפור, אחרי יום כיפור, ומלחמת יום כיפור הייתה 17 יום, אנחנו כבר 90 יום במלחמה ומעולם לא היה לנו מצב כזה

רם בן ברק:  אני אומר לכם, שנת 2024 הולכת להיות שנת מלחמה, אני קראתי לזה עשור של מלחמה, עד שאנחנו נגמור את כל הבעיות שיש מסביבנו, ואנחנו חייבים לגמור אותן, זה לא ייקח שנה, לא ייקח שנתיים, זה ייקח יותר ואנחנו נכנסים לתקופה מאוד מאוד קשה ובלי פתרון אמיתי ושלם לדבר הזה לא נוכל לעשות את זה

רם בן ברק:  לכן צריך להתייחס לזה כמרכיב בביטחון שלנו

רם בן ברק:  תודה

יולי יואל אדלשטיין: מאה אחוז, תודה

יולי יואל אדלשטיין:  קודם כל תודה רבה לכל אלה שיזמו את הדיון, גם חברי הכנסת שיזמו, גם ודאי פורום שנות המילואימניקים שדוחפים בדברים האלה

טלי גוטליב: גם לך, יולי

יולי יואל אדלשטיין: גם לי תודה

יולי יואל אדלשטיין:  כן, אני פשוט חיכיתי שמישהו אחר יגיד, לא היה נעים לי להודות לעצמי

טלי גוטליב: לא, אני חייבת לומר את זה

טלי גוטליב:  ועדת חוץ וביטחון בזמן לחימה היא בעומס מאוד גדול והיא בסקירה על הממשלה לרבות ועדות משנה, העובדה היא, וזה עולה פה כל הזמן, כל בעיה שקשורה למילואים יש פה פתח בוועדה הזאת ומוצאים את הזמן לדון בה

טלי גוטליב:  העומס של הוועדה, גם פה וגם במשנה, היא - - -     

קריאה: תודה, לא מובן מאליו

טלי גוטליב: זה כן מובן מאליו מבחינתנו

יולי יואל אדלשטיין: את הסיכום המסודר בכתב אנחנו נניח אחרי שצוות הוועדה ירשום אותו ברוח הדברים, ביקשתי גם שאת ההמלצות שלכם תעבירו ואת הדברים ששמענו כאן בוודאי שניקח בחשבון

יולי יואל אדלשטיין:       אני אתחיל בגנאי ואני מקווה שנסיים בשבח

יולי יואל אדלשטיין:  בגנאי, אנחנו כאן בשבוע-שבועיים האחרונים עוסקים בחלוקת השלל של אותם 9 מיליארד ורק דובר אחד היום העיר הערה מאוד נכונה, עדיין אין מקור תקציבי לכל הכסף הזה

יולי יואל אדלשטיין:  אני לא מציע עכשיו להכריז על כך - - -     

אורית פרקש הכהן: אבל יש תוספות משמעותיות בתחום הבריאות לנושא הנפש

יולי יואל אדלשטיין: אז אני אומר כך, חלק גדול מן הדברים האלה עוד לא תוקצב

יולי יואל אדלשטיין:  אני מאוד שמחתי לשמוע את מסיבת העיתונאים של שר האוצר ושר הביטחון שבמקרה או לא במקרה התקיימה למחרת הדיון כאן בוועדה כשבמהלך הדיון הוועדה סירבה לאשר העלאת גיל פטור מהמילואים ואז במקרה למחרת התקיימה מסיבת העיתונאים שעסקה בנושא הזה

יולי יואל אדלשטיין:  אז אמרתי, צריך לקחת בחשבון שכל הדברים האלה הם בחזקת, לא כל הדברים, חלק מתוקצבים, אבל חלק גדול לא והם בחזקת כוונות מאוד טובות ומאוד נכונות

יולי יואל אדלשטיין:       והבטחתי לסיים בשבח, אז אני חושב שאנחנו, דבר ראשון, נמצאים במצב שעדיין אפשר לשנות דברים, זה עוד לא החלטה חלוטה ולכן כל מה שקשור לסכומים ולסעיפים מסוימים זה הזמן לשנות, והדבר השני, נכון, אנחנו לא ממשלה, אנחנו לא יושבים בממשלה וקובעים תקציבים, אבל כפי שגם אמר חבר הכנסת רם בן ברק, יש לא מעט בקשות שמגיעות ממערכת הביטחון אלינו לוועדה הזאת, החל ממה שמכונה צו 8, הכרזה על מצב מיוחד בעורף, וכמו שהזכרתי כבר, גיל הפטור מן המילואים ועוד אלף ואחד דברים

יולי יואל אדלשטיין:  אמרתי את זה בעבר ואני אומר את זה עוד פעם, ואני בטוח שאני אומר את זה על דעת כל חברי הוועדה, בוועדה הזאת יש פחות עניינים של קואליציה ואופוזיציה, כל הדברים האלה יבואו רק יחד עם מעטפת מתאימה לאנשי המילואים

יולי יואל אדלשטיין:  אנשי המילואים, לרבות ודאי המשפחות של אנשי המילואים כי לא ניתן לעשות הפרדה

יולי יואל אדלשטיין:       אנשי המילואים עשו מעל ומעבר

יולי יואל אדלשטיין:  אני אפילו לא אקח את זה למצב של, איך אמרת, אופיר? איך אני אגיד לאשתי שאני יוצא למילואים? ברור שאם תהיה סכנה כולם ייצאו למילואים, לא התרשמתי אף פעם מכל המשפטים האלה של אנחנו נצא אם ככה יהיה או לא נצא אם ככה יהיה, כשיש סכנה לבית כולם יוצאים, גם אלה שלא קראו להם יוצאים, אבל אני לא רוצה אותו במצב כזה בשדה הקרב, אני לא רוצה אותו טרוד בעניינים ומשתגע שהוא בלי טלפון כי המשפחה קורסת והוא, תסלחו לי על המשפט, בוודאי שאני לא מתכוון באמת לזה, אבל שהוא כמה ימים בלי טלפון ולא יודע באמת אם אשתו מתכוונת עכשיו כבר לפרק את החבילה, כפי שמישהו אמר כאן

יולי יואל אדלשטיין:       אני רוצה מילואימניק במצב שהוא יודע שהעורף שלו מוגן, שלו או שלה, והמדינה דואגת לו ולמשפחתו בצורה נאותה

יולי יואל אדלשטיין:  לכן הוועדה הזאת, כפי שאמרתי, תקבע חד משמעית שהדברים באים ביחד, יש איזון בין הדרישות מאנשי המילואים מטעם המדינה לבין המעטפת שאותה מדינה מספקת לאנשי המילואים ובני/בנות המשפחה שלהם

יולי יואל אדלשטיין:       והדבר האחרון שאני אעיר רק לנו לצורך הדיון, ואני מקווה שגם נשקף את זה בהמלצות, אני חושב שאנחנו מכניסים את עצמנו לפינות בדיון הזה

יולי יואל אדלשטיין:  אני לא פסיכולוג ולא עובד סוציאלי, וגם תמיד צריך לזכור שכל משפחה והאתגרים שלה והעניינים שלה והמצב הפנימי שלה ומספר הילדים שלה והסוציואקונומי שלה ולכן אני לא בטוח שאנחנו במסגרת דיון בוועדה בכנסת צריכים לקבוע בדיוק את סל הפתרונות

יולי יואל אדלשטיין:  מה שצריך לקבוע זה את המגוון של הפתרונות, שכל אחד וכל אחת יוכלו למצוא את הדברים המתאימים

יולי יואל אדלשטיין:  יכול להיות שמשפחה אחת תיקח את כל הכסף ותשקיע בטיפולים פסיכולוגיים בתחום שאתה אמרת, ובצדק אמרת, שצריך לחשוב פעמיים אם להיכנס אליהם, ומשפחה אחרת תרצה בילוי משותף כי זה מה שחסר להם וזה מה שיחזק אותם, אבל זה לא מתפקידנו לקבוע למשפחות, מתפקידנו לתת מגוון פתרונות עם מימון מתאים ועם התחשבות בדברים שבינתיים אנחנו לא ראינו התחשבות, כמו למשל מה שצד את עיני מיד, דבר אלמנטרי, מספר הילדים במשפחה

יולי יואל אדלשטיין:  זה דבר שמשנה הרבה מאוד

יולי יואל אדלשטיין:       והערה ממש אחרונה, לגבי קרן הסיוע, נכון, ושומעים אותנו גם אנשי משרד הביטחון בזום, אני מקווה עדיין, אז אמרנו את זה בעבר ואני אומר עוד פעם, צריך לפרסם את זה יותר, ודבר שני, אני לא מסכים עם ההערה שהוא נועד לדברים אחרים כי אחד הדברים שאנחנו צריכים פה זה מיידיות, זמינות של הדברים

יולי יואל אדלשטיין:  מה שיבוא עם התקציבים, לך תדע בעוד כמה חודשים, ומספר פעמים שאלנו את האחראים פה בוועדה האם יש מגבלה תקציבית בקרן הסיוע, נכון שסכום מסוים הוגדר לזה, יש עדיין כסף בקרן הסיוע, מי שיכול לגשת ולהוציא את הכסף לצרכים ראויים שיעשה זאת, שתעשה זאת, ובמידה שתהיה שם מצוקה תקציבית אנחנו נדע, אני מניח, לטפל בזה

יולי יואל אדלשטיין:  בינתיים עוד לא ניצלו את כל הקרן, חבל שאנחנו בעצמנו נגביל את השימוש בה, יכול להיות שלמשפחה מסוימת טיפולים נוספים או מה שהיא צריכה יבואו במיידי ולא יחכו לתקציבים נוספים

יולי יואל אדלשטיין:       אז עוד פעם תודה רבה לכל אלה שיזמו ותרמו לדיון ולמסקנות ניתן פומבי בקרוב והדברים שנאמרו כאן ילוו אותנו בדיונים מול משרד הביטחון, משרד האוצר וכל הגורמים הרלוונטיים בתקופה הקרובה

יולי יואל אדלשטיין:  תודה רבה, ישיבה זו נעולה