ועדת הבריאות, כנסת 25, פרוטוקול מספר 122, 2023-12-05 00:00

יונתן מישרקי: היום יום שלישי, כ"ב בכסלו התשפ"ד, 05 בדצמבר 2023

יונתן מישרקי:  אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת הבריאות בנושא סקירת משרד הבריאות אודות המענים הניתנים לשבים מהשבי

יונתן מישרקי:  גם היום, לצערי, כפי שאנחנו נוהגים פה, בוועדה, אני נאלץ – בצער, כמובן – לפתוח את הישיבה בידיעה שפורסמה הבוקר, אודות נפילתם של שלושה מלוחמינו בקרבות ברצועת עזה: יקיר ידידיה שנקלובסקי, בן 21 ממגדל עוז; איתן פיש, בן 23 מהיישוב פדואל; ותובל יעקב צנעני, בן 20 מקריית גת

יונתן מישרקי:  השם יקום דמם

יונתן מישרקי:  אני מבקש, בשם הוועדה, לשלוח תנחומים למשפחות

משה סעדה: שניים מתוכם הם מאותה הישיבה – ישיבת ההסדר בירוחם, שעד היום – איבדה חמישה ילדים בלחימה הזו

יונתן מישרקי: באותה הנשימה, כולנו תפילה לחזרתם המהירה של 137 החטופים, שעדיין שבויים בידי ארגון הטרור

יונתן מישרקי:  יחד עם זאת, לצד האבל הכבד על הנופלים, בשבועיים האחרונים – אני הגדרתי את זה: "עין במר בוכה ולב שמח": עין במר בוכה על אלה שנשארו שם, אבל לב שמח על אלה שהתרגשנו לראות אותם מתאחדים עם המשפחות, כשראינו אותם חוזרים ומתחבקים

יונתן מישרקי:       עלינו לזכור כי החזרה הביתה של 114 חטופים מציפה, גם כן, שורה של אתגרים ושל שאלות, בנושאי הסיוע, הפיזי והנפשי, והזכויות שמגיעות להם

יונתן מישרקי:  אנחנו מבקשים פה, בישיבה הזו, לשמוע את נציגי משרדי הממשלה, לעשות את עבדתנו ולוודא שכולם מקבלים את המענה הנדרש

יונתן מישרקי:  כמובן שאני, כיו"ר ועדה, הייתי בקשר, במשך כל התקופה הזו – גם ברמת הערכות – מול השר והצוותים המקצועיים

יונתן מישרקי:  יש לנו הכרת תודה גדולה למשרד הבריאות ולמשרדי הממשלה השונים, שנערכו לקלטתם של השבים בצורה רגישה מאוד

יונתן מישרקי:       אני צריך להקריא נוסח שמחויב על פי התקנון, היות והישיבה עשויה לגעת בשמות כאלה ואחרים

יונתן מישרקי:  נא לפעול בהתאם: "כידוע, ישיבות הוועדה מוקלטות ומשודרות

יונתן מישרקי:  הפרוטוקול, וגם שידור הישיבה, עתידים להתפרסם באתר הכנסת ובאינטרנט

יונתן מישרקי:  בהתאם להוראת סעיף 120(ד) לתקנון הכנסת, יש אפשרות לחשוף פרטים מזהים של דוברים, או דברים שנאמרו, אם הדבר דרוש לשם הגנה על עניינו של קטין או חסר ישע, או אם פרסום הפרוטוקול יגרום נזק למוזמן לוועדה או ועדה מאחר

יונתן מישרקי:  לפיכך, אני מבקש להודיע, בפתח הישיבה, כי ככל שיעלה לצורך, או שנתבקש – יימחקו מהפרוטוקול של הדיון פרטים מזהים של דוברים או חלקים מסיימים מתוך הפרוטוקול"

יונתן מישרקי:       משפחות יקרות, בשונה מכל הפעמים שפתחתי אתכם – אני אבקש לחרוג, הפעם

יונתן מישרקי:  אני מבקש ממשרד הבריאות להציג בפנינו את התהליך ואת המענה לקליטת השבים, ולאחר מכן אתן לכם רשות הדיבור, ברשותכם

יונתן מישרקי:  משרד הבריאות, ד"ר הגר מזרחי, בבקשה

ד"ר הגר מזרחי: תודה רבה

ד"ר הגר מזרחי:  בוקר טוב לכולם, ובוקר טוב למשפחות החטופים

ד"ר הגר מזרחי:       (הצגת מצגת)     שמי ד"ר הגר מזרחי, ראש חטיבת הרפואה

ד"ר הגר מזרחי:  אני אציג את מהלך הדברים

ד"ר הגר מזרחי:  יחד איתי נמצאות נשות מקצוע מתחומים מסוימים

ד"ר הגר מזרחי:  אבקש מהן לפרט את התחומים החשובים, בעינינו, בהיערכות של משרד הבריאות לקליטתם של השבים הביתה

ד"ר הגר מזרחי:      אנחנו התחלנו לעסוק כבר לפני מספר שבועות, בתקווה גדולה, לקראת בואם של השבים, החטופים והחטופות, ארצה

ד"ר הגר מזרחי:  כתבנו פרוטוקול ייעודי; ניהלנו שיחות ארוכות עם מנהלי בתי החולים; אספנו מידע רפואי – בהתאם, כמובן, להנחיות שמותרות לנו על פי חוק, תוך שמירה על חיסיון רפואי – מכל המקורות האפשריים ומכל מערכות המידע האפשריות במשרד הבריאות; ועסקנו בתכנון קפדני מאוד, מבחינתנו, לטובת החטופים

ד"ר הגר מזרחי:       אני נפגשתי, באופן אישי, עם אחת מהשבות – הגברת יוכבד ליפשיץ; שוחחתי איתה, עם בתה ועם בתה של נורית כדי ללמוד מהן על החוויה שלהן בשבי, על מנת לנסות להתאים ולדייק את הדברים באופן טוב יותר בחזרה של אלה ששבו בשבוע האחרון

ד"ר הגר מזרחי:       עבדנו כאן בשיתוף פעולה מלא, אדוני יושב ראש הוועדה, עם גורמי הצבא, עם המשטרה ועם גופים רבים, כדי לדייק וכדי לתת, ככל הניתן, מענים בתוך מערכת הבריאות, ולוודא, מחוצה לה, שהשמירה על הבריאות של השבים – מרגע שכף רגלם דורכת במדינת ישראל – תהיה מדויקת ונכונה

ד"ר הגר מזרחי:      בתוך הדברים האלה, ראינו לנכון להכין מתחמים נפרדים וחסומים, שמאפשרים פרטיות מלאה; שלא מאפשרים כניסה הן לגורמי תקשורת והן לגורמים אחרים, שאנחנו חושבים שאין להם עניין, ולתת לשבים ולשבות את האפשרות המרבית לפרטיות ולמענה מדויק ככל שניתן, בהתאם לבקשותיהם, כמובן

ד"ר הגר מזרחי:  במידה והייתה בקשה להכניס אדם כזה או אחר מהמשפחות ומהשבים – כמובן שנענינו

ד"ר הגר מזרחי:      בנינו מתחמים ששידרו אווירה ביתית וחמה, מתוך ההבנה שהבעיות הרפואיות הן חלק מהעניין

ד"ר הגר מזרחי:  אני מדברת על בעיות הרפואיות הפיזיות, אבל צריך לתת גם מענה נפשי מתאים, ותכף נפרט גם את ההיערכות שלנו בתחום הזה

ד"ר הגר מזרחי:      אתם יכולים לראות, אפילו, שבבתי החולים נערכו לקליטתם של כלבים – בין אם של כלבים שנותרו מאחור ובין אם של כלבים שהיו בשבי, מסתבר

ד"ר הגר מזרחי:  בתי החולים קנו בונזו, ולמדנו להשתפר תוך כדי

ד"ר הגר מזרחי:  היו שיחות בין בתי החולים, ובית חולים אחד למד מבית חולים אחר, כדי לדייק

ד"ר הגר מזרחי:  ברור שבתי החולים הם לא בית אמיתי, אבל השתדלנו ללכת על אווירה ביתית וחמה

ד"ר הגר מזרחי:      מבחינת הצוות המטפל, העדפנו שהוא יהיה מורכב מנשים – גם נוכח העובדה שמדובר בנשים וילדים, אבל גם נוכח העובדה שנשים, בתחומי המקצועות הרפואיים השונים, ידועות ברגישות יתר

ד"ר הגר מזרחי:  אני חייבת לומר שגם הצבא נקט באותה הגישה, ובקליטת החטופים במקומות האחרים הייתה גישה דומה

ד"ר הגר מזרחי:  כפי שאמרתי, יש שיתוף פעולה מצוין בין כל הגורמים

ד"ר הגר מזרחי:       כפי שאתם רואים, יש כאן שישה בתי חולים שנערכו, ועבדנו לפי עקרונות ברורים מאוד

ד"ר הגר מזרחי:  העקרון הראשון היה הרפואי – דאגנו לרפואה, קודם כול, כדי שאנשים יגיעו ויקבלו מענה מיידי לבעיות חירום, וזה אכן נדרש בכמה מקרים; העקרון השני היה עקרון המשפחתיות – הקפדנו לנסות לאחד קבוצות, בכל מאודנו לאחד קבוצות ומשפחות; והעיקרון השלישי היה העיקרון הקהילה – ככל שניתן לאפשר את זה, נתנו לקהילות את היכולת להיות מחוברות ביחד, מתוך ההבנה שלקהילה עצמה, בחלק מהמקומות, יש חשיבות גדולה מאוד

קריאה: למי שיש קהילה

ד"ר הגר מזרחי: בהחלט

ד"ר הגר מזרחי:  גם במקומות שבהם הקהילה היא יותר מורחבת, שדורשת הגעה של תושבים מאזורים אחרים בארץ, דאגנו להביא עוד אנשים

ד"ר הגר מזרחי:  בתמונה פה, למטה, אתם רואים את המתחמים של הצבא, שנעשו בהכנה מלאה יחד איתנו

ד"ר הגר מזרחי:  תכף יעל גור תספר על ההכנה של המשפחות, אבל אני אגיד מילה אחת על ההכנה של הצבא

ד"ר הגר מזרחי:       מהרגע שהגיעו כל חטוף וחטופה – הצבא דאג ללוות אותו

ד"ר הגר מזרחי:  בחלק מהמקרים – במיוחד כשמדובר בילדים קטנים – הובאו בני המשפחה אל המתחם שבקרבת הגבול, בחלק מהמקומות – בין אם למתחם של כרם שלום ובין אם למתחם של חצרים

ד"ר הגר מזרחי:  הייתה לנו מורכבות גדולה בהתאמה; אני תכף אספר על התכנון של המסלול, אבל בכל פעם – זה היה במקום אחר

ד"ר הגר מזרחי:  אני מעבירה עכשיו את ההמשך ליעל גור, שהיא העובדת הסוציאלית הראשית של משרד הבריאות

גור קול: תודה

גור קול:  החלק שלנו, בעבודה הסוציאלית, בשלבים הראשונים – טרם הגעת השב לבתי החולים –הייתה כפולה: גם בהיבט של הכנת המשפחה וגם בהיבט של הכנת הצוות לקראת בואו של השב או השבה

גור קול:  ניסינו ללמוד, עד כמה שאפשר, מגורמי התמך שכבר מלווים את המשפחות, וגם מהמשפחות עצמן – כשהן הגיעו לבתי החולים – על נקודות כאב משמעותיות שצריך לשים לב אליהן כשהמשפחה מגיעה

גור קול:      פה היו לעזרנו, כמובן, העובדות הסוציאליות בקהילה שמלוות כבר את המשפחות; האזרחים המלווים ממינהלת "מהלב"; וקציני אכ"א

גור קול:  יש כאלה שנכנסו מאוד ללב של המשפחות, ויכולנו ללמוד מהם אודות "דגלים אדומים" – למה לשים לב

גור קול:      כשהמשפחה כבר מגיעה לתוך המתחם הייעודי בבית החולים, אפשר לעשות את הצימוד המתאים – של עובד סוציאלי גבר לאבא, אם למדנו שזה מה שיהיה יותר טוב – וגם להכין את המשפחה לקראת מה שעתיד לבוא: "בואו נחשוב ביחד – מי יהיו הפנים הראשונות שהוא רואה? מי יהיה האדם הנכון לבשר את הבשורות המרות שצריך לבשר? איך אתם מרגישים הכי נוח לבחור את האדם המתאים, שיהיה זה שיבשר את הבשורה הקשה?"

גור קול:      התייחסנו, כמובן, גם לילדים שהגיעו עם המשפחות – היו ילדים, ולפעמים גם ילדים קטנים

גור קול:  לאורך האשפוז – גם כשהוא היה קצר – חזרנו שוב ושוב על מסרים שנוגעים לקליטת השב בבית: חשיבות ההדרגתיות בחשיפה לאורחים; קבלת כל קשת הרגשות שעלולה לצוף: שמחה, עצב, כעס – הכול לגיטימי

גור קול:  כבר בשלבים הראשונים, ניסינו לחבר את המשפחה לגורמי התמך, שילוו אותם בהמשך, מתחום הסיעוד, מתחום העבודה הסוציאלית ברווחה ומהביטוח הלאומי

גור קול:       הייתה משמעות נוספת לשלב הזה של ההכנה, שהעובדת הסוציאלית דווקא כוונה אותה לצוות המטפל: אם מישהי שבה, וידוע שהיא פצועה וצריכה להיות מטופלת בחדר טראומה – יש להכין את הצוות בחדר הטראומה לכך שמגיעה מטופלת שאנחנו לא יודעים מה עבר עליה בשבי

גור קול:  אנחנו לוקחים בחשבון שאולי קרו דברים קשים מאוד, ולכן כל מגע צריך להתקיים רק אחרי ששאלנו האם אפשר לגעת

גור קול:       כלומר, מושם דגש על החשיבות של התיווך של כל פעולה ופעולה שקורית בבית החולים – כמו גם על הרעשים

גור קול:  חלקם היו מאושפזים בעזה, והאשפוז בטח לא היה נעים, אם לא טראומטי

גור קול:  לכן, יש לייצר חוויית אשפוז מתקנת, שבה מסבירים לפני כל פעולה, מבקשים רשות לבצע כל פעולה, ואפילו מטפלים בנוכחות משפחה – מה שלא תמיד קורה באירועי חירום

גור קול:  זהו

ד"ר הגר מזרחי: תודה

ד"ר הגר מזרחי:  התכנון של מסלול ההגעה היה פרויקט בפני עצמו, בשיתוף פעולה מלא של כל הגורמים

ד"ר הגר מזרחי:  אני בעצמי, כשהייתי בחמ"ל של צה״ל - - -     

קטי קטרין שטרית: אנחנו רחוקים משיתוף פעולה עם הצלב האדום

ד"ר הגר מזרחי: אני לא דיברתי עליו; אני מדברת על החמ"ל ברמת גן שבו ישבו גורמי צבא, גורמי משטרה, משרד החוץ ואנחנו, כמובן – משרד הבריאות

ד"ר הגר מזרחי:  הייתה העברת מידע ראשוני אל הצלב האדום; נכון, זה היה רק ברגע הזה ואני מסכימה עם הטענות – אין לי ויכוח עליהן

קטי קטרין שטרית: השקופית הזו עוברת הלאה, ואז חושבים שהצלב האדום באמת עשה משהו, ואנחנו יודעים טוב מאוד שהוא לא עשה כלום

ד"ר הגר מזרחי: חברים, אין בינינו ויכוח, באמת שלא

ד"ר הגר מזרחי:  אני מתווכחת עם היעדר הפעילות של הצלב האדום; אני יכולה לומר לך שהצלב האדום פעל וטיפל במטופלת אחת ששוחררה, כבר בצד השני

קטי קטרין שטרית: זה מתחיל אצלנו

קטי קטרין שטרית:  למשל, הרצון להיות נחמדים מאוד עם כל מיני גופים שהם הפושעים הכי גדולים, וזה צריך להיאמר דווקא על ידי גורמי המקצוע

יונתן מישרקי: קטי, תודה רבה

ד"ר הגר מזרחי: אני חוזרת ואומרת: אני לא מתווכחת על העניין

ד"ר הגר מזרחי:  אנחנו העברנו לצלב האדום מידע רפואי, מתוך תקווה שהם יעשו את מה שלהם

ד"ר הגר מזרחי:  אני לא יכולה לומר לגבי זה – אנחנו עשינו את חלקנו, וזו הכוונה כאן, בשקופית

ד"ר הגר מזרחי:  כתוב: "העברת מידע רפואי לצלב האדום" מתוך הבנה שיהיו מקרים, ואכן היה מקרה אחד שבו שהם עשו את זה

ד"ר הגר מזרחי:  אני מציינת את זה, זה הכול

יונתן מישרקי: אני לא חושב שיש ביקורת כלפי קטי

ד"ר הגר מזרחי: ממש לא

קטי קטרין שטרית: אני תמיד מנסה להסביר שהנחמדות תמיד מתחילה אצלנו

קטי קטרין שטרית:  בצד השני אין נחמדות; בצד השני יש מפלצות

ד"ר הגר מזרחי: תכנוני המסלול להגעה לקחו בחשבון, כמובן, את הנושאים הרפואיים, כאשר מקרים דחופים הועברו לבית החולים הקרוב ביותר

ד"ר הגר מזרחי:  הייתה התאמה, בכל פעם, בנושא של רכוב ומוסק; המתווים היו שונים, ושער היציאה היה שונה בכל פעם

ד"ר הגר מזרחי:  בכל יום הייתה התלבטות לגבי הדרך הנכונה והמותאמת, ואני חייבת לציין שבכל יום גם הייתה הפקת לקחים מהיום הקודם

ד"ר הגר מזרחי:  הדבר שעמד לנגד עינינו הוא השבים והשבות, וההתאמה המדויקת ביותר שניתן לתת להם

ד"ר הגר מזרחי:       אתם רואים פה כמה תמונות מהמתחמים

ד"ר הגר מזרחי:  פה, בחלק השמאלי ביותר, אתם רואים תמונה מהמסוק, כשכל אחד מהשבים והשבות לווה על ידי גורם צהל"י – במיוחד אם הוא הגיע לבד – כדי שהוא לא יאלץ להתמודד עם הרעש של ההסקה

ד"ר הגר מזרחי:  לקחנו גם את זה בחשבון, יחד עם כלל הגורמים, כדי לתת את החוויה הסבירה והנעימה ביותר

ד"ר הגר מזרחי:      המיון הקדמי עזר לנו במיון ובמתן המענה למקרים הדחופים ביותר שהובאו לבתי החולים

ד"ר הגר מזרחי:  בבתי החולים הייתה הבנה מלאה שהמענה הרפואי הראשוני צריך להיות הכי מהיר שאפשר – בדיקה מינימלית; אפילו בלראות את השב והשבה ולוודא שהם בסדר – על מנת לאפשר את החיבור המהיר למשפחה ולמי שמחכים, כי זה, מבחינתנו, היה האירוע

ד"ר הגר מזרחי:      מבחינה מהותית – האירוע היה נפשי, קודם כול

ד"ר הגר מזרחי:  זה נכון שנתקלנו במקרים קשים של פציעות שלא טופלו כראוי, אבל קודם כול – עשינו את הדברים על מנת לחבר בין המשפחות לשבים, כי זה הדבר החשוב ביותר

ד"ר הגר מזרחי:       נתנו ליווי אישי של כלל הצוות – של רופאים ואחיות

ד"ר הגר מזרחי:  רופאים מהמעלה הראשונה התנדבו ורצו לטפל

ד"ר הגר מזרחי:  בכל מקום היו מנהלי המחלקות, האחיות הראשיות והעובדות הסוציאליות הראשיות; כולם ראו זכות גדולה בהשתתפות באירוע הזה

ד"ר הגר מזרחי:  כמו שצוין קודם, אפשרנו בדיקות בליווי המשפחה, והערכת המצוקה הנפשית, וההמלצות על התערבות נפשית בהתאם, נעשו כבר במעמד בית החולים, תוך מחשבה קדימה, כדי לתת מענה הוליסטי

ד"ר הגר מזרחי:      פרופ' רונית אנדוולט, שנמצאת פה, תכף תדבר על תסמונת ההזנה מחדש, ועל המסקנות שיש לנו מתוך הדבר הזה

ד"ר הגר מזרחי:  זה נוגע למצב התזונתי שהמטופלים הגיעו בו, ולאופן הנכון שבו נדרש לטפל בו, לדעתנו

מירב מור רביב: כשאת אומרת פה "התרשמות ממצוקה נפשית והמלצות להמשך", מי שלא ראית אצלו מצוקה נפשית – לא מטופל אחר כך?      

ד"ר הגר מזרחי: חלילה וחס

יונתן מישרקי: הגר, תוכלי להרחיב בעניין של המענה הנפשי הניתן לשבים?     

ד"ר הגר מזרחי: אני בהחלט ארחיב בשמחה

ד"ר הגר מזרחי:  הדבר הראשון בהבנה של המצוקה הנפשית הוא: האם עכשיו, ברגע זה, כבר במעמד הקליטה המיידית, יש מצוקה נפשית? בחלק מהמקרים – מתוך ההבנה והכרה, כמו שיעל אמרה – היה מענה מדויק מאוד לטובת הדברים האלה במקומות הנדרשים, וגם בימים לאחר מכן היה מענה בתוך בית החולים

ד"ר הגר מזרחי:      אנחנו נתאר את העברת המקל – כמו שאני קוראת לזה – אל הקהילה, כולל התפירה של הדבר הזה

ד"ר הגר מזרחי:  אמרתי קודם: האירוע, מבחינתנו, הוא לא האירוע הרפואי – אני לא כתבתי, בכוונה, "רפואי-פיזי" בהתחלה – אלא אירוע רפואי-נפשי יותר מכל דבר אחר

ד"ר הגר מזרחי:  אנחנו בהחלט רואים את זה כך, וכך זה טופל ונוהל

ד"ר הגר מזרחי:  לא עשינו בדיקות מעבדה, וכו', כי היה לנו ברור שזה האירוע

ד"ר הגר מזרחי:      אחר כך, אחרי שהיה את המפגש, את החיבוק ואת חיבור – אפשרנו לעשות את הבדיקות הנוספות הרפואיות; אם היה צריך צילומים, וכו' – זה חיכה לשני בדיוק בכלל מה שאת אומרת

שיר סיגל: אני מדברת בתור מי שאמא שלה חזרה הביתה ואבא שלה עוד שם

שיר סיגל:  חשוב לי להגיד שאתם מבולבלים אם אתם חושבים שאמא שלי יכולה להשתקם נפשית, או פיזית, כשאבא שלי עוד שם

שיר סיגל:  רק חשוב לי להניח את זה על השולחן: שום שיקום נפשי כזה או אחר, מהבכיר ביותר ועד לזוטר ביותר, לא יהיה אפקטיבי אם אבא שלי עוד בשבי

ד"ר הגר מזרחי: אני מסכימה איתך לגמרי

שיר סיגל: זו המטרה שלנו כרגע; לא אני לנסות לסייע בכספים ובטיפולים, אלא להחזיר את מי שעוד נמצא שם

שיר סיגל:  אני ארחיב על זה אחר כך

יונתן מישרקי: כמובן

ד"ר הגר מזרחי: בוודאי; אין ספק בכלל שאת צודקת

ד"ר הגר מזרחי:  אנחנו עדיין חושבים שנכון ללוות את האנשים – כמובן שאנחנו לא נכפה את עצמנו, זה ברור – גם בזמן ההמתנה

ד"ר הגר מזרחי:  אין לי ספק שזה נדרש, ואין לי ספק שלא תהיה השלמה של השיקום – וגם הוא יהיה ארוך – שלא יחד עם השבים חזרה

שיר סיגל: נכון

שיר סיגל:  ולכן זו הדחיפות – להחזיר את כולם הביתה

ד"ר הגר מזרחי: מסכימה

ד"ר הגר מזרחי:  הזכרתי קודם על הנושא של תסמונת ההזנה מחדש

ד"ר הגר מזרחי:  היה לנו חשוב מאוד – כמובן שבהסכמת השבים והשבות – לתעד, על ידי רופאים משפטיים, שזה המקצוע שלהם, כל ממצא שמוסכם עליהם לתעד כפשעי מלחמה, מתוך הרצון שלנו להביא את הדברים - - -     

משה סעדה: את יכולה בבקשה לפרט לנו, בלי שמות, אילו ממצאים של פשעי מלחמה ראיתם או תיעדתם?      

ד"ר הגר מזרחי: אני אעשה את בצורה כללית מאוד כדי לשמור על הפרטיות של האנשים

ד"ר הגר מזרחי:  תועדו פשעי מלחמה שעיקרם היעדר טיפול רפואי נאות; בהחלט היו עדויות לדבר הזה

יונתן מישרקי: אני רק ממסגר: יש שנמצאים בחקירה, ויש דברים שניתן ולא ניתן להגיד

משה סעדה: אני סומך עליה שהיא יודעת מה להגיד

יונתן מישרקי: גם אני משתדל לסמוך עליה, אבל צריך לדעת שזה לא דיון חסוי, אלא פומבי, ויש דברים שנמצאים בחקירה

משה סעדה: לכן לא ביקשנו שמות; לא פרטני אלא כללי, כי המטרה שלנו פה היא לשמוע דברים, ולא להיות פה כדי להיות פה

משה סעדה:  אחרת – אין בזה צורך

יונתן מישרקי: בוודאי

יונתן מישרקי:  תודה על הערתך המחכימה

ד"ר הגר מזרחי: היו מקרים של היעדר טיפול רפואי; היו מקרים שקשורים להזנה, ואני באמת מבקשת שלא להרחיב – לא רק מפאת החיסיון אלא מפאת המשמעות שיש לזה על האנשים שנמצאים שם עכשיו

שיר סיגל: אפשר לשאול למה צריך לצמצם את הזוועות שקורות שם? אם תרצה, אני יכולה להוסיף קצת, מתוך העדויות של אמא שלי, על מה שקורה שם, כי נראה לי שלא יודעים מספיק, בישראל, על מה שקורה

משה סעדה: אני חושב שחשוב שהציבור ידע בלי לפגוע בפרטיות

קטי קטרין שטרית: את צודקת

קטי קטרין שטרית:  הם יודעים לעשות את הטוב בכלים ההסברתיים שלהם; אנחנו צריכים להסתיר, כל הזמן

משה סעדה: למה את חוששת ממה שקורה שם?     

טטיאנה (טניה) מזרסקי: לבעל תפקיד קשה להשמיע את זה, ויהיה יותר מוסרי לתת למשפחות עצמן לספר

יונתן מישרקי: בוודאי

יונתן מישרקי:  אני אמרתי, בתחילת הדברים, שאנחנו נשמע את הסקירה של משרד הבריאות, ומיד אחרי זה, כמובן, את המשפחות

יונתן מישרקי:  הגר, את יכולה להמשיך

ד"ר הגר מזרחי: תודה

ד"ר הגר מזרחי:  ברשותכם, אני אמשיך לנושא של המענה הרפואי בקהילה

ד"ר הגר מזרחי:  ברור לנו שהעבודה בבתי החולים רק ההתחלה, והדבר החשוב הבא הוא הנושא של המענה הרפואי בקהילה

ד"ר הגר מזרחי:  זהו תפקידו של משרד הבריאות, ואני תכף אעביר את המקל בעניין הזה לד"ר שושי גולדברג, האחות הראשית של משרד הבריאות, שתפרט את הדברים בצורה יותר מדויקת

ד"ר הגר מזרחי:      אני רק רוצה להגיד שאנחנו מוודאים שהכול עובר, בצורה שהיא מעבר לסטנדרטי והרגיל – גם בהיבט הרפואי וגם בהיבט הסוציאלי – וממשיכים לקיים את השיח אל מול קופות החולים, כדי לוודא שיש נעילה מלאה והתאמה מלאה, ושמישהו לקח את המקל, הרבה מעבר לשחרור

קטי קטרין שטרית: יש לי שאלה אליך: אני רוצה לדעת – האם פניתם גם לארגונים רפואיים בין-לאומיים, וציידתם אותם במידע שיש לכם ממי שחזר, או שאתם מחכים? כי בכל דקה שעוברת – אנחנו מקלים על אותם הארגונים, כי האחרים עושים את זה הרבה יותר טוב מאיתנו; כולל בובות

ד"ר הגר מזרחי: אני לא הבאתי מידע אודות הנושא, מכיוון שביקשו ממני להציג את מה שטופל

ד"ר הגר מזרחי:  הנושא מטופל, ומועבר לגורמים בין-לאומיים

ד"ר הגר מזרחי:  אני לא הבאתי את כאן במצגת, בכלל

ד"ר הגר מזרחי:  אנחנו מתייחסים גם לנושא של המצב הבריאותי של מי שנמצא שם, ולוחצים כדי שהם יקבלו את המינימום הנדרש – ביקור של הצלב האדום; טיפול תרופתי כמו שצריך; והדבר הכי חשוב, לכל מי שנמצא פה בחדר, הוא שהם ישובו אלינו מהר

יונתן מישרקי: תודה, הגר

יונתן מישרקי:  לפני שאת מעבירה את רשות הדיבור לד"ר שושי גולדברג, אני מבין שהמשפחות צריכות לצאת, עוד מעט, לפגישה עם קבינט המלחמה, אז אבקש לשמוע את המשפחות כבר עכשיו

יונתן מישרקי:  אנחנו נתחיל עם שיר סיגל, הבת של אביבה, בבקשה

שיר סיגל: לפני שאני אספר קצת על ההורים שלי, ובכלל, אני רוצה שכולכם תיחשפו קצת יותר למה שקורה בצד שלנו, המשפחות

שיר סיגל:  אני רוצה לשאול את משרד הבריאות, ובכלל, את הארגונים נוספים שנמצאים כאן: האם יצאתם בהצהרה ברורה שאומרת שהמטרה של כל הארגונים בישראל – של קבינט הממשלה ושל כל מי שיושב כאן בכנסת – היא להחזיר את החטופים הביתה? האם הייתה איזו שהיא הצהרה – בטח בהקשר הבריאותי של כל מי שנמצא שם, שידוע לנו שהוא לא טוב, בלשון המעטה? הייתה איזו שהיא הצהרה כזו? אתם יוצאים עם זה לתקשורת? אתם מדברים? אתם הפה שלנו, או שאתם יושבים פה ומדברים על כל מיני פרוטוקולים, שכרגע – הם פחות חשובים?      

ד"ר הגר מזרחי: מנכ"ל משרד הבריאות נפגש היום עם הצלב האדום

שיר סיגל: היום, בפעם הראשונה? אחרי 60 ימים?     

יונתן מישרקי: שיר, שר הבריאות כבר נפגש איתם בז'נבה

יונתן מישרקי:  כמובן שגם השר עצמו חתם גם כן – אם אני לא טועה – על ההצהרה שלפיה החטופים - - -     

ד"ר הגר מזרחי: שר הבריאות והמשנה למנכ"ל נסעו לאו"ם ונפגשו בעצמם, לפני מספר שבועות

שיר סיגל: המטרה של השאלה שלי היא להגיד לכם, בעצם, שמשפחות החטופים לא היו נמצאות כאן אם לא הן היו סומכות עליכם שאתם עושים את העבודה שלכם

שיר סיגל:  לצערנו – אנחנו לא סומכים

שיר סיגל:  לצערי, זהו השבוע החמישי שבו אני פה; אני מגיעה לכנסת מהבית שלי, שנמצא במרחק שלוש שעות נסיעה, בשביל לוודא שזה מונח על שולחן על סדר היום

שיר סיגל:  לא הייתי מגיעה לכאן אם הייתי סומכת עליכם, ואני לא סומכת עליכם

שיר סיגל:  אני לא סומכת על אף אחד שיושב כאן, כי אבא שלי עוד בעזה

שיר סיגל:      אני רוצה לדרוש מכל מי שיושב כאן – בין אם אתם מרגישים שיש לכם השפעה, או שאתם לא מרגישים שיש לכם השפעה, כי לי בטוח אין השפעה – שבכל יום, כשאתם קמים בבוקר, תעשו את כל מה שאתם יכולים כדי להחזיר את האנשים האלה הביתה

שיר סיגל:      אמא שלי חזרה עם עדויות שאני לא מסוגלת לשמוע אותן

שיר סיגל:  אני צריכה שפסיכולוגית תגיע אלינו הביתה, כדי שהיא תשב עם אמא שלי ותשמע את הסיפורים, כי אני לא מסוגלת לשמוע אותם

שיר סיגל:  אני לא מסוגלת לשמוע אותה מדברת על זה שאזקו אותם; שהתעללו בהם; שלא נתנו להם תרופות; שלא נתנו להם סיוע רפואי

שיר סיגל:       היו שמועות על זה שהתנאים בסדר, ושנותנים להם אוכל – לא נותנים להם אוכל; לא נותנים להם מים

שיר סיגל:  תוך כדי שאנחנו מדברים כאן – יש שואה, שלוש שעות נסיעה מכאן

שיר סיגל:  ואנחנו יושבים, שותים קפה, מדברים, חושבים שהכול יהיה בסדר

שיר סיגל:  לא

שיר סיגל:  לא הכול יהיה בסדר; כל עוד הם נמצאים שם – לא הכול בסדר, וזה חייב להיות הדבר הראשון בסדר עדיפויות

שיר סיגל:      אני לא יכולה יותר לשמוע את אמא שלי מספרת מה קורה שם

שיר סיגל:  אני לא יכולה, ואני צריכה שתהיו הפה שלי, הידיים שלי והראש שלי, כי אני לא מסוגל יותר לתפקד

שיר סיגל:  זה לא הגיוני שאמא שלי חוזרת לארץ ומקבלת את כל המענים והפרוטוקולים, והדבר היחידי שמעניין אותה זה שאבא שלי עוד שם

שיר סיגל:       היא אמרה לי, אתמול בלילה: "איך אני יכולה לתפקד כשאני יודעת בדיוק מה קורה שם, ובעלי עוד שם?"

שיר סיגל:  תגיד לי, מה אני אמורה להגיד לאמא שלי? מה אני אמורה להגיד לה? כי לי – אין דרך לנחם אותה

שיר סיגל:  אני החזקתי מעמד 51 יום עד שאמא שלי חזרה; אני לא מסוגלת יותר להחזיק מעמד

שיר סיגל:  אז בואו כולכם, ותסבירו לאמא שלי: למה בעלה עדיין בעזה, ולמה זה יותר חשוב עכשיו למוטט חמאס על פני להחזיר אותו הביתה? אני מנסה לשבת ולהסביר לה, למה לביבי ולשאר חברי הקבינט חשוב יותר להרוג את סינוואר מאשר להחזיר את בעלה הביתה?     אמא שלי צריכה להתמודד, עכשיו, עם הפוסט-טראומה – ואני בטוחה שכולכם יודעים כמה הפוסט-טראומה הזו רחוקה מלהיות משהו שאפשר לשקם – וגם להסביר לה שכרגע לא מחזירים את אבא שלי, כי יש דברים אחרים שהם יותר חשובים

שיר סיגל:      אני דורשת מכם שתהיו הפה של אמא שלי

שיר סיגל:  שתדרשו שאנחנו לא נצטרך לבוא לכאן יותר; שנדע שאתם עושים בשבילנו את העבודה

שיר סיגל:  אבא שלי נמצא בעזה ועדיין משלם מיסים, כדי שאתם, חברי הכנסת והשרים, תעשו בשבילו הכול כדי שהוא יחזור הביתה

שיר סיגל:  הוא סומך עליכם; אני יודעת את זה

שיר סיגל:  אני יודעת שהוא יושב שם, ולמרות שאימא שלי מספרת שהם הרגישו שוויתרו עליהם – אבא שלי יודע שלא ויתרו עליו; לפחות זה מה שאני רוצה להאמין

שיר סיגל:  אז תעזרו לי לתת לאבא שלי תקווה, ותעזרו לי להחזיר אותם כמה שיותר מהר, כי אני לא מסוגלת יותר

יונתן מישרקי: תודה רבה

יונתן מישרקי:  יזהר ליפשיץ

יזהר שי: שלום, קוראים לי יזהר ליפשיץ, אני הבן של יוכבד ליפשיץ שעזרה לכם בפרוטוקולים

יזהר שי:  אני קצת מצטרף לדברים שנאמרו פה

יזהר שי:  קודם כול, אני מברך את משרד הבריאות

יזהר שי:  זה נראה שהפרוטוקולים הרבה יותר מאורגנים ומסודרים, ושהם נותנים מענה מדויק לכל משפחה – בין אם זה ילדים או כלבים

יזהר שי:  על זה – תודה למשרד הבריאות באשר הוא עושה ומתקדם

יזהר שי:       אני רוצה להזכיר לכולם שהחטופים, כרגע, נמצאים במצב בריאותי קשה מאוד

יזהר שי:  אנחנו חלק ממשפחת הכאב והשכול של ה-07 באוקטובר, והמשפחות שנשארו מאחור – כל אלה שיושבים עכשיו ליד הפצועים – הן פוסט-טראומטיות; המשפחות, שלא יודעות לזעוק עכשיו, שיושבות בחדרים כלשהם ולא מקבלות את התקציב – הן חלק מהאירוע

יזהר שי:  הפוסט-טראומטיים משתרעים על כל החברה הישראלית – חיילים, אזרחים, תושבי חוץ, וכל מי שרקד, היה ושהה, או סתם נסע במקום הזה

יזהר שי:      לכן, זה קצת מוקדם מדי בשביל לשמוע אודות הדיוק שכל אחד קיבל כשהכאב הוא כל כך רחב; אנחנו משפחה ענקית של אלפים, או עשרות אלפים, לדעתי, רק מהאירוע האחרון

יזהר שי:  מדובר על מיליארדים רק בשביל לתת לכל אחד טיפול נפשי, עוד לפני שהוא יקבל דברים נוספים

יזהר שי:       כל מי שמתעסק בכספים, או כל מי שלקח איזה שהם כספים שלא הולכים לאפודים לחיילים, לטיפול נפשי או ללחץ על כל הממשלות – שיבדוק טוב-טוב את הכספים שלו, כדי שאנחנו נבין שכל המאמץ הוא להחזיר לי את אבא שלי, חי

יזהר שי:       כבר 30 יום שאנחנו לא יודעים מה עבר עליו

יזהר שי:  אנחנו יודעים שהוא היה חי בשבי

יזהר שי:  הוא זקוק לתרופות

יזהר שי:  אנחנו צריכים לדעת שמשרד הבריאות יודע מהו מצבו הבריאותי של כל אחד מהאנשים; שהוא יושב מול קבינט המלחמה ולוחץ עליו להחזיר לנו אותם עכשיו

יזהר שי:       בכל יום מתים שניים וחצי חיילים, בממוצע, ובטח נפצעים עשרה, עשרים או 100 – אני לא מכיר את הסטטיסטיקה – וגם מהשבויים מתים אחד או שניים

יזהר שי:  תעבירו את השמות; תעבירו את המצב הבריאותי שלהם; תלחצו

יזהר שי:  את זה אנחנו צריכים יותר משהפרוטוקול הזה יקבל ציון 100 – וכנראה שהוא יקבל ציון גבוה מאוד על לימוד ועשייה

יזהר שי:  אנחנו חלק מכל המשפחה הגדולה הזו

יזהר שי:       חשוב להגיד שכרגע מתכנס הקבינט, והדבר האחרון שהיינו רוצים זה לפגוע בו או בניסיונות שהוא עושה, אבל אנחנו לא מקבלים כלום

יזהר שי:  קשה לנו לקבל מהם דיווח; קשה לנו לקבל דיווח ספציפי, ממשרד הבריאות, על כל בן אדם

יזהר שי:  אם יודעים שמישהי נאנסה, או שהתעללו שם במישהו, או ששומעים מעובדים זרים שמכים את הישראלים במקלות – ושומעים דברים קשים מאוד; אני לא אכנס לכל הדברים – ברור שיושבים שם אנשים שהטיפול הרפואי לא מספיק להם, כי הם לא מקבלים אותו

יזהר שי:      אחותה, שמדברת על פציעה ביד ועל זיהומים – כל החברים שלה נרצחו, המשפחות שלהם פוסט-טראומטיות, וגם כל ההורים שלהם כרגע לא מתפקדים, כי הם פוסט-טראומטיים

יזהר שי:  היא יכולה למות מחר, כי אין לה אנטיביוטיקה, משהו לווריד או טיפול, ואנחנו יושבים פה ולוחצים

יזהר שי:  כדי שנוכל לטפל במגה-אירוע הזה – וזה מגה-אירוע של עשרות אלפים – אנחנו חייבים שהשבויים יחזרו בחזרה הביתה עכשיו, חיים

יזהר שי:      כבר יש לנו לפחות עשרה ארונות, שאם היינו גומרים את האירוע לפני עשרה ימים – הם היו איתנו

יזהר שי:  היום עברו עשרה ימים, אז יש עוד עשרה ארונות, ובעוד עשרה ימים – שאנחנו חייבים אותם בשביל לחץ, כדי שהם יבינו אותנו – יהיו לנו עוד עשרה ארונות

יזהר שי:      כל אחת מהמשפחות פה – כמו ברשימות – מקווה שהיא לא תהיה זו שהחטוף שלה ימות מחר

יזהר שי:  המשפחה שלי לא קיבלה דיווח מאבא שלי כבר חודש

יזהר שי:  יודעים שהוא היה חי, שמצבו הבריאותי לא טוב ושהוא זקוק לתרופות – ללחץ דם ולכל מיני בעיות, והוא נפצע ביד כשהחזיק את הממ"ד בבית, כשפרצו לקחת אותם בצורה אגרסיבית

יזהר שי:       הוא הופקר פעם אחת, וכרגע – אנחנו מרגישים שמפקירים אותו בפעם השנייה, כי חודשיים זה זמן – גם בקיבוץ, או במקום שמטפל בריאותית – שבו הוא כבר היה עושה שני אירועים בריאותיים כאלה ואחרים, שהיה צריך לטפל בהם במיידית

יזהר שי:      שוב פעם, יש שם אבות שלקחו מהם את הילדים, בהסדרי ראייה, והעבירו אותם לאימהות פה

יזהר שי:  הם נשארו לבד, והם דופקים את הראש בקיר

יזהר שי:  האנשים שם אומללים בתוך הבורות

יזהר שי:  אני לא רוצה לפגוע בעבודה שעשיתם – אני רואה את השקף הזה, ואומר תודה רבה למשרד הבריאות ולכל העוסקים בדבר – אבל אנחנו במגע-אירוע

יזהר שי:  זה הדובדבן שבקצה העוגה, אבל יש לנו פה את הפרגמנט, את השכבה הראשונה ואת הקרמים

יזהר שי:        אנחנו מקבלים מענה – אפילו הביטוח הלאומי נותן לי קצת כספים ומענה – אבל אני לא יודע מה קורה עם אלה שהיו באוטו ובסך הכול נרצחו בדרך למסיבה: האם הם כן בפעולות איבה, או שהם רק ראו איך הורגים או אונסים את החברה שלהם, ועכשיו – הם יושבים בכל מיני מקומות חשוכים? אנחנו לא יודעים מי הם ולא שומעים את המשפחות שלהם, אבל מדובר על אלפים

יזהר שי:       אנחנו נמצאים במגה-אירוע של הביטוח הלאומי – לא רק החיילים, החיילות והחטופים –וכל כסף שלא הולך ללחימה או לטיפול – תחשבו טוב-טוב כשאתם לוקחים אותו, לטעמי האישי

יזהר שי:  אני לא אומר לכל אחד מה לעשות, אבל יש איזה לכלוך מסוים אם הכסף לא עובר בדיוק לצרכים האלה: נפש; לחימה; הגנה על חיילים; עזרה למשפחות

יזהר שי:      באופן אישי, אין לי מה להגיד חוץ מזה שכל המשפחה סביב החטוף לא עובדת, ומגויסת, כל אחת בדרכה, לעשות את זה

יזהר שי:  מעבר לבעיות הנפשיות שזה יוצר – ואנחנו כבר חודשיים בתוך הסיפור הזה; חלק נעזרים בטיפול נפשי וחלק לא, למרות שאני בטוח שכל מי שיבקש – יקבל – אנחנו נמצאים פה במגה-אירוע

יזהר שי:  אני חושב שאנחנו מדברים, כול הזמן, על הדובדבן – על החטופים – ומתעסקים מאוד בשאלה אם הם חיבקו איש חמאס או לא חיבקו איש חמאס כשהוציאו אותם; זה באמת קשקושים

יזהר שי:       צריך להחזיר חטופים כול הזמן

יזהר שי:  סגרו לנו את צינור ההחזרה, כרגע, ואנחנו בהיסטריה מזה

יזהר שי:  מדברים על זה שבעוד שבועיים יחזירו, אולי, עסקה נוספת, כשהלחץ יהיה מספיק טוב

יזהר שי:  אך לא עוסקים בבונקרים ולא בפצצות; אנחנו רוצים אותם פה, אתמול

יזהר שי:      כולם יצאו מטורללים אחרי חודשיים, עם סיפורים מטורללים

יזהר שי:  משתיקים את הנושא הזה

יזהר שי:  יכול להיות שמבחינה מדינית, או ביטחונית, נכון להשתיק את זה – אני לא מתעסק בצנזורה – אבל זה המצב

יזהר שי:  כמו שאמרה הגברת, כשאנחנו יושבים פה – שלוש שעות מכאן מתחוללת שואה לאנשים: התעללות; קריסה נפשית; דחיקה של הראש בקירות; התעללות בנשים; נשים שהתעללו בהן – לא מקבלות טיפול

יזהר שי:  זה המצב של האנשים שם

יזהר שי:  בכל יום שאנחנו יושבים פה ומדברים על דברים אחרים, תזכרו – הם שם; זה המצב שלהם; זה המצב של המשפחות פה; זה המצב של המשפחות של האנשים שראו את הדברים שקורים

יזהר שי:       זה מגה-אירוע

יזהר שי:  אסור לשכוח את אף אחד, גם במעגלים החיצונים

יזהר שי:  זה לא רק אנחנו, בני החטופים; זה מגה אירוע

יזהר שי:  תתחילו להתייחס אליו כך, גם בתקציבים; תתחילו להעביר את עשרות המיליארדים לכיוון, כי אלה הסכומים; לא 200 מיליון שקלים או 100 מיליון שקלים

יזהר שי:  מחלקות הרווחה קרסו עוד לפני האירוע הזה

יזהר שי:  מה מצבן כרגע – אני לא יודע

יזהר שי:  תודה רבה

יונתן מישרקי: תודה רבה, יזהר

יונתן מישרקי:  אני מוכרח להגיד לך שאנחנו עסוקים, בשבועות האחרונים, בעולם של בריאות הנפש, ולא מורידים את הרגל מהגז

יונתן מישרקי:  כמו שאמרת – זה מגה-אירוע; אירוע לאומי שישראל, המדינה, לא ידעה כמותו

יונתן מישרקי:  נכנסנו לאירוע הזה בחסר, ואנחנו, בוועדה, עומדים ודורשים, כמובן: לא רק משרד הבריאות עומד פה; יש פה גם את משרד האוצר

יונתן מישרקי:  המשרד הציג תוכנית, בעניין הזה; אנחנו דואגים לתקצוב שלה ומחכים למשרד האוצר כדי שהוא ייתן לנו תשובות בהקשר הזה

יונתן מישרקי:  תודה רבה לך על הדברים

יונתן מישרקי:  אסתר בוכשטב

אסתר בוכשטב: תודה

אסתר בוכשטב:  אני אסתר, אמא של יגב בוכשטב בן ה-34, שנחטף מביתו בקיבוץ נירים

אסתר בוכשטב:  אנחנו חברי קיבוץ נירים

אסתר בוכשטב:  עם חזרת חלק מהחטופים ועם סיום הפסקת האש, אנחנו, כמשפחה, חווים טלטלה גדולה מאוד

אסתר בוכשטב:  ההרגשה היא של חוסר אונים

אסתר בוכשטב:  אנחנו מבינים יותר ויותר, עם החזרה של החטופים, שהמצב הבריאותי והכללי של החטופים הוא בכי רע

אסתר בוכשטב:       הדברים שנשמעים בתקשורת הם הרבה פחות מהדברים שאנחנו יודעים מהחטופים

אסתר בוכשטב:  אנחנו שומעים, בימים הראשונים, אמירות כלשהן, של "בסדר", אבל המצב נחשף, לאט-לאט, והוא קשה מאוד

אסתר בוכשטב:  אני רוצה להצטרף ליזהר: הדבר הכי חשוב הוא להחזיר את החטופים עכשיו – בכל מחיר ובכל תנאי

אסתר בוכשטב:  אי-אפשר להשאיר אותם – לא אנשים צעירים; לא אנשים מבוגרים; לא נשים ולא גברים

אסתר בוכשטב:       אני חושבת שצריך להבין, היום, שצריך להחזיר את כולם ביחד

אסתר בוכשטב:  אין לנו אפשרות אחרת

אסתר בוכשטב:  אנחנו שומעים מהחטופות שהגיעו שאין טיפול בריאותי מתאים

אסתר בוכשטב:  הטיפול הבריאותי הוא מקרי

אסתר בוכשטב:  אם יש אקמול בשקית שנתנו להם – אפשר לקחת אקמול, גם אם הם צריכים תרופה ללחץ הדם, כי אין משהו מתאים

אסתר בוכשטב:       האנשים שנחטפו – לא נחטפו לפי רשימת אנשים עם חוסן נפשי, בריאותי וגופני

אסתר בוכשטב:  נחטפו כל מיני אנשים – מהבתים שלהם; מהמסיבה; חיילים

אסתר בוכשטב:  זה לא לפי פרוטוקול

אסתר בוכשטב:  אני מבינה שבתוך התהליך של מתווה החטופים הייתה איזו תחושה שאוטוטו הולכים לשחרר גם אותם, ואני מעריכה שברגע שנפסקה החזרה – המצב שלהם מתדרדר

אסתר בוכשטב:       התחושה היא של הפקרה

אסתר בוכשטב:  ב-07 באוקטובר, כאחת שהייתה בממ"ד בקיבוץ נירים, הייתה הרגשה של הפקרה

אסתר בוכשטב:  הרגשנו חסרי אונים נוכח העובדה שהיינו לבד לאורך שעות, ואף אחד לא נתן מענה

אסתר בוכשטב:  אני חברה בצוות החירום של הקיבוץ; אני העברתי את הזעקות לעזרה, וכל הזמן אמרו לי: "עוד רבע שעה תגיע תגבורת" – והיא לא הגיעה עד השעה 13:00-14:00

אסתר בוכשטב:       אני מרגישה שהחטופים שנשארו בשבי נמצאים באותו המצב; זה לא נגמר להם ב-13:00-14:00

אסתר בוכשטב:  הם שם; זה לא נגמר

אסתר בוכשטב:  זה עוד יום ועוד יום, ואני מבינה שהימים שם הם בכלל לא בספירה אמיתית; זה במקום אחר, בתנאים נוראים

אסתר בוכשטב:       אני מקווה שכולכם חשופים לידיעות שמגיעות משם, ולא לידיעות שמגיעות מהתקשורת, שהן הרבה יותר חיוביות

משה סעדה: אנחנו לא חשופים, כי משרד הבריאות לא מספר

משה סעדה:  הכנסת והציבור לא חשופים להתעללויות שהיו שם

אסתר בוכשטב: אני לא מצפה שהציבור יהיה חשוף; אני מצפה שכל חברי הוועדה פה יהיו חשופים, ויבקשו את האינפורמציה

אסתר בוכשטב:  ביום ראשון, אני דיברתי עם אחת החטופות – שיחה ארוכה שארכה מעל שעה, שבה היא פתחה את לבה בפניי וסיפרה לי דברים שלא שמעתי קודם, וכך גם אתם אמורים להיות חשופים וללוות את הסיפור

משה סעדה: תהיה ועדה חסויה בנושא?     

מירב מור רביב: גם חברי הקבינט והממשלה לא חשופים

מירב מור רביב:  אנחנו נעביר להם את האינפורמציה הזו

אסתר בוכשטב: אני חושבת שאחד הדברים החשובים הוא שיישב לכולנו בראש שהם לא נמצאים שם במצב טוב

אסתר בוכשטב:  המצב הולך ומדרדר; המצב הולך ונהיה יותר קשה

אסתר בוכשטב:  זה לא לראות את סרטוני הזוועה – זה לשבת ולשמוע עדות אחר עדות

אסתר בוכשטב:  אני חושבת שהדברים האלה הם חשובים מאוד, ואני חושבת שצריך להבין שהחטופים שחזרו – מתמודדים עם הטראומה שלהם, ועם העובדה שחלק מבני משפחתם נשארו שם, ויש פחד להגיד דברים בקול רם כדי שלא יפגעו בהם שם

אסתר בוכשטב:       אנחנו מבינים שהחמאס הוא מתוחכם הרבה יותר ממה שחשבנו

אסתר בוכשטב:  הם מקשיבים לרדיו; הם מקשיבים לתקשורת; הם יודעים מה קורה ומה נאמר

אסתר בוכשטב:  אנחנו נמצאים בחרדה גדולה על כל מילה שנאמרת פה

אסתר בוכשטב:  מה יקרה לבן שלנו באירוע הזה? אני אומרת "הבן שלנו", אבל זה נוגע לכולם

אסתר בוכשטב:       אני חייבת להגיד שחלק מהחטופים חוזרים למציאות שבה אין להם בית; הקהילה שלהם לא זמינה בשבילם

אסתר בוכשטב:  אנחנו, חברי קיבוץ נירים, מפונים לאילת

אסתר בוכשטב:  אנחנו, כמשפחה, התנתקנו מהקיבוץ מהיום הראשון, כי הבנו שאנחנו הולכים לעבוד בהחזרת הבן שלנו

אסתר בוכשטב:  אנחנו לא יכולים להיות בפינוי; אנחנו נמצאים אצל אח שלי בקיבוץ להב, ומשם אנחנו פועלים

אסתר בוכשטב:  כשהבן שלי יחזור – לא ברור לי איפה אנחנו נהיה, בדיוק, ואיפה הוא יקבל את המעטפת

אסתר בוכשטב:       אני רוצה להודות מאוד על המצגת שראינו קודם

אסתר בוכשטב:  אני חושבת שאנחנו, כמשפחות, חייבים לקבל את זה כתוב; לראות בעיניים, כי אנחנו שומעים הכול דרך התקשורת

אסתר בוכשטב:  זה נכון שזה לא עוזר לי כרגע, כי הבן שלי עוד שם, אבל אני חושבת שאם זה יהיה לי ביד – יהיה לי עוד משהו שאני אדע על הביטחון

אסתר בוכשטב:  קשה לי מאוד להסביר, כי אני באטרף על ההחזרה שלו, אבל כל דבר שאני יודעת - - -     

יונתן מישרקי: אסתר, זו נקודה חשובה מאוד

יונתן מישרקי:  אני רוצה, אולי, שתכינו איזה שהוא ברושור, או איזו שהיא אינפורמציה, באיזו שהיא צורה או דרך

מירב מור רביב: בדיוק כמו שהכנתם למשפחות של הילדים החטופים ביום הילד הבין-לאומי

מירב מור רביב:  עוד לפני שידענו שיש משא ומתן, ועוד לפני שידענו שהם הולכים לחזור – יצאה חוברת של מרכז חרוב, שניתנה לכל משפחה

מירב מור רביב:  אני חושבת שצריך לעשות את זה גם כאן

יונתן מישרקי: הערה נכונה

יונתן מישרקי:  תודה רבה

אסתר בוכשטב: אני רוצה להמשיך

אסתר בוכשטב:  אני מבינה שיש פה אנשים מהביטוח הלאומי

אסתר בוכשטב:  אני קראתי את המתווה של התגמולים

אסתר בוכשטב:  אנחנו, כמשפחות, לא הגשנו שום בקשה, וקיבלנו את הכול מהכול

אסתר בוכשטב:  אני לא צריכה את הכסף הזה היום; הוא לא מה שעוזר לי, אבל יש אנשים, כנראה, שזה כן עוזר להם; יש אנשים שנמצאים במצב אחר

אסתר בוכשטב:  אני חושבת שמה שהמדינה צריכה לתת לכל חטוף שחוזר את התגמול של פעולות איבה; לא את ה-1350 שקלים, כי זה לא כסף שיעזור לחטוף שיחזור

אסתר בוכשטב:       אנחנו מבינים שהחטופים שחזרו – לא מצליחים להיות לבד בבית לרגע

אסתר בוכשטב:  הם צריכים שיהיו איתם; הם לא מצליחים להתמודד – כל אחד עם בעיות הבריאות שלו ועם הטראומה שלו

אסתר בוכשטב:  אני יודעת מה עבר עליי באותו יום נורא; כרגע, אני שמה את זה בצד ולא מטפלת בזה, ומשאירה את זה לאחרי שהבן שלי יחזור

אסתר בוכשטב:      אני מבינה שהם עוברים התעללות ברמה הרבה יותר גבוהה, וטראומה הרבה יותר קשה

אסתר בוכשטב:  אני חושבת שהמדינה צריכה לתת להם את נפגעי פעולות האיבה; את הסכום הגדול שממנו הם יכולים לחיות, ולא יצטרכו להתעסק בפרנסה, כי הם לא יוכלו לחזור לעבודה

אסתר בוכשטב:  מי שחושב שחטוף יחזור לעבודה אחרי שבוע, או אחרי חודש – מתבלבל

ירדן גונן: גם לא המשפחה שלו, אני חייבת להוסיף

אסתר בוכשטב: כן

אסתר בוכשטב:  אני חושבת שצריך לעשות להם ועדה אחרי שנה, ולא עכשיו, כמו שכתוב במתווה

אסתר בוכשטב:  זו התבלבלות

אסתר בוכשטב:  מי יכול לגשת לוועדה של ביטוח לאומי? עם כל הכבוד והרצון הטוב, היא לא יכולה להיות עכשיו, אלא רק בעוד שנה, במקרה הטוב

אסתר בוכשטב:  זה סיפור שלא נעים לדבר עליו

יונתן מישרקי: אסתר, אולי נשמע, רגע, את תגובת הביטוח הלאומי?      

לימור סון הר-מלך: 	חטופים שחוזרים צריכים לקבל 100% נכות

אסתר בוכשטב: 	אני רוצה להגיד רק עוד דבר אחד – אני מתנצלת אם אני אצא באמצע; אני ובעלי חייבים להגיע לשיחה של הקבינט, אבל ננסה להישאר פה עוד קצת

אסתר בוכשטב:  תודה שהקשבתם לנו

יונתן מישרקי: 	תודה רבה לך

יונתן מישרקי:  נציגת הביטוח הלאומי

ענבר דוד: 	נעים מאוד

ענבר דוד:  שמי ענבר דוד, מנהלת אגף נפגעי פעולות איבה

ענבר דוד:  איתנו בזום נמצאת משי סנדרוביץ', שהיא מנהלת אגף השיקום

ענבר דוד:  אני באמת מצטערת, ואת צודקת בכל מילה שאת אומרת

ענבר דוד:  אנחנו, בביטוח הלאומי, דואגים לתהליך של ההכרה, כדי לחסוך לפדויי השבי את כל התהליך

ענבר דוד:  אנחנו עושים אותו מול בתי החולים באופן אוטומטי, מאחורי הקלעים – הכרה גם כנפגעי פעולות איבה וגם כפדויי שבי

ענבר דוד:  במטה, יש עובדת שמטפלת רק בכם, בערוץ ירוק – מול הלשכה הרפואית ומול הרשות המיישרת של משרד הביטחון; מול צה"ל לגבי פדויי השבי, ומול הוועדה של משרד הביטחון - - -      

יונתן מישרקי: 	הם לא יצטרכו לעבור איזו שהיא ועדה? המשמעות של המסלול הירוק הוא תהליך אוטומטי?     

ענבר דוד: אנחנו אפילו לא פונים אליהם; עושים הכרה ופועלים בעניין

ענבר דוד:  חשוב לי שתדעו את זה

אסתר בוכשטב: אני רוצה שגם זה יירשם בפרוטוקול מסודר

אסתר בוכשטב:  הסיפור של ה-1350 שקלים עבר בין המשפחות, אז אני חושבת שכדאי להעביר את זה באופן מסודר

ענבר דוד: יש כאן שני ערוצי הכרה: הכרה כנפגעי פעולות איבה, או הכרה כפדוי שבי

ענבר דוד:  קיבלנו את המסמכים מבתי החולים, בשלב הראשון של הכרה כנפגע פעולות איבה, אבל מעבר לזה – אנחנו לא פונים; ניתן לכם הכרה אוטומטית, בלי בדיקה, עם תגמול טיפול רפואי, לתקופה של מספר החודשים הראשונים, כדי שהשבים יחלימו וישתקמו

ענבר דוד:       אנחנו אפילו בינינו איזה שהוא מתווה: מותר לתת תט"ר רק מגיל 14 עד 18, אבל אנחנו בודקים גם את האפשרות לתת מגיל 0 עד 14, כדי שאנשים באמת יוכלו לשקם את עצמם, ורק מאוחר יותר נעשה ועדות רפואיות

ענבר דוד:  אנחנו לגמרי אתכם

ענבר דוד:  מעבר לכך, באמצעות אגף השיקום - - -     

משה סעדה: 	מתי זה "מאוחר יותר"? כי זה חשוב להם

קטי קטרין שטרית: היא דיברה על גילאי 0 עד 14, ויש הרבה מהם

ענבר דוד: לא

ענבר דוד:  יש 23

קטי קטרין שטרית: זה גם הרבה

קטי קטרין שטרית:  כל אחד כזה, שלא מטופל מלכתחילה - - -     

ענבר דוד: גם לגביהם, מכיוון שהם לא נכללים תחת תט"ר - - -     

שיר סיגל: מה זה אומר "מתכננים"? בעוד שנה או בעוד שנתיים? היו לכם 60 ימים לתכנן את האירוע הזה

שיר סיגל:  60 ימים לחכות לאמא שלי שתחזור

שיר סיגל:  אמא שלי חזרה הביתה, וכרגע היא מקבלת את ה-1350 שקלים, ואת התט"ר, שהוא סכום מבזה מאוד

ענבר דוד: מה זה "תט"ר סכום מבזה"?     

שיר סיגל: התט"ר הוא 6,900 שקלים

שיר סיגל:  סליחה, אבל היא לא יכולה לעבוד, ו-6,900 שקלים ועוד 1,350 שקלים הם לא סכום שאפשר לחיות איתו בכבוד במדינה

שיר סיגל:  אני מתנצלת

יונתן מישרקי: הסכום שעליו היא מדברת הוא המינימום?     

ענבר דוד: תט"ר, למי שיש לו ילד עד גיל 21, הוא 300 שקלים ליום

ענבר דוד:  זה בסביבות 8,960 שקלים בחודש

ענבר דוד:  מי שאין לו ילד מתחת לגיל 21 – מקבל 230 שקלים ליום, שהם בסביבות 6,900 שקלים בחודש

יונתן מישרקי: זה חד-פעמי?     

ענבר דוד: בכל חודש

שיר סיגל: בכל חודש למשך חצי שנה, כרגע

שיר סיגל:  סך הכול – זה 8,000 שקלים

שיר סיגל:  צר לי, אבל ממוצע השכר במשק הוא 13,000 שקלים

שיר סיגל:  איך הם יכולים לקבל פחות מהשכר הממוצע במשק?     

ענבר דוד: זו החקיקה

שיר סיגל: אז אנחנו לא מקבלים את זה שזו החקיקה; צריך לחוקק מחדש

שיר סיגל:  לאמא שלי מגיע את כל הכסף שבעולם

ענבר דוד: 	אני רוצה להגיד שאנחנו לא בודקים גמלאות נוספות שאדם מקבל, או הכנסות נוספות

ענבר דוד:  לפי החוק, אנחנו צריכים לבדוק הכנסות נוספות, אבל אנחנו לא בודקים שום דבר

שיר סיגל: סליחה, אילו הכנסות נוספות? חושבת שאמא שלי יכולה ללכת לעבוד?      

יונתן מישרקי: שיר, הנקודה ברורה

שיר סיגל: אין בעיה, אבל אין להם הכנסות נוספות

יונתן מישרקי: בסדר גמור

ענבר דוד: מעבר לזה, מוצמד לכל חטוף עובד סוציאלי מטעם אגף השיקום, ופסיכולוג

יזהר שי: אני רוצה להגיד מילה אחת

יונתן מישרקי: בבקשה

יזהר שי: אמא שלי נחשבת כמקרה קל – כל ארבעת הילדים שלה חיים, ויש לה רק בעל שנמצא בפנים

יזהר שי:  אנחנו מכירים סיפורים על אבא בן 30 שמגדל את הילדים, שהוא פצוע בפנים ושני הילדים שלו חוזרים לפה, וגם פה יש בני משפחה שנהרגו ונרצחו

יזהר שי:  יש סיפורים קשים מאוד

יזהר שי:       בשורה התחתונה, אני יכול לצייר את המקרה שלנו: כשאמא שלי חוזרת – אין לה קהילה

יזהר שי:  הקהילה שלה שחוטה, כולל שכנים; אין לה בית – כל מה שהיה לה נשרף

יזהר שי:  הכול, כולל הכול; וארבעת הילדים מקרקרים סביבה ומנסים, איך שהוא, למצוא את החיים שלהם

יזהר שי:  כמו שאני נמצא פה – אחד נמצא איתה וכו'

יזהר שי:  יום אחד, מישהו יצטרך לשלם לה על זה שנשרף לה הבית; על הכאב ועל הסבל שלה; על כל הדברים

יזהר שי:  מדובר במיליונים

יזהר שי:       כשאתם נותנים מענה מיידי, וחוזרים לחוקים של הביטוח הלאומי – שאומרים שמגיעים 300 שקלים ליום, וכל מיני דברים כאלה – אתם מפספסים דבר אחד גדול: אם לבן אדם כזה, נניח, מגיעים 2 מיליון שקלים בסוף – לא יודע כמה – למה לא לקחת מענק, בצורה מסודרת, ושכל אחד שחוזר מהשבי יקבל 200 אלף שקלים לחשבון שלו, בלי יוצא מן הכלל, ובהמשך זה יקוזז מאותן התביעות שיהיו, אולי, נגד האג או נגד חמאס? אני לא יודע מה יהיה עם זה, אבל זה מגה-אירוע – גם מבחינה ביטוחית, גם מבחינת האנשים וגם מבחינת תביעות

קריאה: 	אי-אפשר להתייחס לזה בתור פעולות איבה רגילות, כי זה לא

קריאה:  אי-אפשר להקביל את זה למשהו שכבר חווינו בעבר

קריאה:  פשוט לא

יונתן מישרקי: 	בואו נמקד את הדיון

יונתן מישרקי:  ועדת העבודה והרווחה היא הוועדה המוסמכת לדון בחוקי הביטוח הלאומי

יונתן מישרקי:  הנושאים שאתה מעלים פה הם נושאים חשובים

יונתן מישרקי:  אני חבר בוועדת העבודה והרווחה, והיינו אתכם גם בדיונים הקודמים

יונתן מישרקי:  אני אבקש להעלות את הנושא הזה

יונתן מישרקי:  אני לא יודע מה תוכניות המשרד בהמשך

יונתן מישרקי:       	הביטוח הלאומי, יש פה מישהו נוסף שיודע להרחיב לנו על תוכניות ההמשך? יכול להיות שיש בכוונת הביטוח הלאומי להתכנס לקראת מה שהזכיר פה יזהר? אם יש לכם איזו שהיא בשורה לתת פה –תתנו אותה

יונתן מישרקי:  אם לא – אני מוכרח לומר שהדיון לא יהיה כאן, בוועדה

יונתן מישרקי:  אנחנו באנו לכאן כדי לשמוע פרספקטיבה אחרת

יונתן מישרקי:  אסתר, בבקשה

אסתר בוכשטב: 	אני רוצה לשאול שאלה טכנית, לגבי התט"ר: הוא כולל גם שכר דירה?     

ענבר דוד: 	לא

ענבר דוד:  מטרתו של התט"ר היא תגמול טיפול רפואי

ענבר דוד:  אני רוצה רק לציין שהתט"ר גבוה מקצבת 100% נכות של נכי פעולות איבה

קריאה: 	אז צריך לעשות משהו חדש, ונתדיין על זה בוועדה הרלוונטית, כי פה זו ועדת הבריאות

יונתן מישרקי: 	אני שמח שהנושא הזה עלה פה

קטי קטרין שטרית: 	היא צריכה להעביר מסר: שזה לא דומה למשהו אחר

קטי קטרין שטרית:  זה משהו חדש לגמרי

קטי קטרין שטרית:  אני לא באה בטענות; אני יודעת שעבדתם

קטי קטרין שטרית:  החדר הזה היה חמ"ל, ועבדנו פה יום ולילה, במשך חודש, כדי לספק ממטרנה ועד אפודים לחיילים, אבל הייתם צריכים לשבת ולבנות מתווה אחר, כי המצב הוא לא רק של החטוף – יש פה משפחה; יש פה כמה מעגלים שצריך לתת עליהם את הדעת

קטי קטרין שטרית:       	זה נשמע כמו מסחר – 3000; 4000; 8000; 9,000 – וזו לא הנקודה

קטי קטרין שטרית:  הנקודה היא שיש פה אנשים שנעקרו מהבתים

קטי קטרין שטרית:  מה זה "נעקרו מהבתים"? נשחטו; נעקרו; נשרפו; כל הזוועות שיש עלי אדמות

קטי קטרין שטרית:  צריך לתת על זה את הדעת

קטי קטרין שטרית:       	יש לכם אנשים מוכשרים מאוד בביטוח הלאומי, שיידעו למצוא את המתווה הנכון

קטי קטרין שטרית:  נכון שזו לא הוועדה, אבל אנשים האלה שחזרו צריכים טיפולים רפואיים שאין כדוגמתם, ולא היו כמוהם

קטי קטרין שטרית:  זה נשמע כאילו הם מדברים על השקל, אבל הם מדברים על כל המעטפת, והיא גדולה מאוד

ענבר דוד: אנחנו לגמרי שם, ובונים מעטפת

יונתן מישרקי: 	אסתר, את סיימת את הדברים?      

אסתר בוכשטב: כן

יונתן מישרקי: 	תודה רבה לך

יונתן מישרקי:  מירב מור רביב, בבקשה

מירב מור רביב: 	אין לי הרבה מה להוסיף על הדברים של יזהר

מירב מור רביב:  לגבי מה ששיר אמרה – אני שמעתי עדויות מפורטות לפרטי פרטים

יונתן מישרקי: 	סליחה רגע, אני קוטע אותך

יונתן מישרקי:  התייעצתי עם היועצת המשפטית, וחברי הכנסת רוצים לדעת

יונתן מישרקי:  זוהי זכותם וחובתם לדעת

משה סעדה: 	זו חובתנו לדעת; זו לא זכות

קטי קטרין שטרית: 	אנחנו אמורים לייצג אותם אחר כך

יונתן מישרקי: 	אני לא יודע אם הוועדה פה היא הוועדה שמוסמכת לדרוש לקבל את המידע, כי יכול להיות שאלה אלמנטים של חוץ וביטחון, אבל בכל מקרה, תצא מכאן, במסקנות הדיון הזה, דרישה שלנו, לפחות – אולי בשם כל ה-120, אבל בטח שבשם חברי הוועדה – להיחשף

לימור סון הר-מלך: 	כדי שנוכל לדון על זה

משה סעדה: כדי שנוכל לדון ולקבל החלטות

קטי קטרין שטרית: חד-משמעית

קטי קטרין שטרית:  הם לא היו פה בכל יום

מירב מור רביב: אנחנו נוסעים מכאן לקבינט, ואני מקווה מאוד שגם שם יהיו חטופים שיוכלו לספר

מירב מור רביב:  אני אספר להם שהאנשים שם חושבים שהם ננטשו

מירב מור רביב:  כשהתחילה המתקפה האווירית – הם היו בטוחים שהם הולכים להישאר שם כמו גלעד שליט; ששכחו אותם

מירב מור רביב:  תחשבו אתם, אנשי הבריאות, מה זה עושה מבחינה נפשית

מירב מור רביב:      	זה שבדקו אותם, נפשית, ביום-יומיים הראשונים לאחר שהם חזרו, והם היו ב-High מטורף – לא מעיד על מה שקורה עכשיו, עשרה ימים אחרי, ולא אומר מה יקרה חודשיים אחרי; ואני לא בעלת מקצוע

קטי קטרין שטרית: היא הגדירה את זה הכי נכון: יש את הפיק, ואז מתחילה הירידה, ואת הירידה – אנחנו לא רואים

מירב מור רביב: בדיוק

מירב מור רביב:  אני שוב חוזרת ואומרת שאנשים חזרו למציאות שהם לא הכירו

מירב מור רביב:  דודה שלי אמרה: "איזה כיף לחזור הביתה", אבל היא לא ידעה שאין לה בית; היא לא ידעה שהבן שלה נרצח; היא לא ידעה שבעלה חטוף

מירב מור רביב:  אני חושבת שאין משפחה שחזרה באופן שלם, ועל זה, ועל כל המעטפת של המשפחות – צריך לתת את הדעת

מירב מור רביב:       אבא שלי בן 86, ואח שלו נמצא עכשיו במנהרות בעזה

מירב מור רביב:  גם עליו זה משפיע

מירב מור רביב:  הוא עם דמנציה, והיא הולכת ומדרדרת מדקה לדקה

מירב מור רביב:  לגבי טיפול – הם לא מקבלים טיפול

מירב מור רביב:  היו שמועות על כך שהם מקבלים תרופות; הם מקבלים אקמול, אולי; הם לא מקבלים טיפול

מירב מור רביב:       לדוד שלי יש תרופות; לכל האנשים המבוגרים

מירב מור רביב:  גם אני עוד מעט בת 60, ויש לי משהו שאותו אני לוקחת בכל יום

מירב מור רביב:  יש דברים מינימליים שצריך לקחת, והם לא לוקחים אותם

מירב מור רביב:  אנחנו רואים את ההשפעות – אנשים חוזרים מתים או במצב קשה

מירב מור רביב:       לגבי הצלב האדום: אני לא יודעת לגבי מה שאמרת על כך שהם נפגשים

מירב מור רביב:  אני אשמח מאוד שייפגשו

מירב מור רביב:  לדעתי – זה הדבר הכי דחוף והכי מידי שאפשר לעשות

מירב מור רביב:  הצלב האדום נמצא עכשיו בעזה

מירב מור רביב:  צריך לדרוש – אני לא יודעת ממי – שהם יבואו גם לישראל, ושייפגשו עם ישראל

מירב מור רביב:  הם חייבים להגיע לשם

מירב מור רביב:  עכשיו כבר "יותר קל" – אנחנו יודעים איפה הם ומי הם

מירב מור רביב:      אני הייתי בכמה וכמה משלחות בחו"ל

מירב מור רביב:  אנחנו נפגשנו עם הצלב האדום בקנדה; בוושינגטון די-סי; בניו יורק

מירב מור רביב:  כלום ושום דבר

מירב מור רביב:  אני באה בתור משפחה של חטופים, אבל פה יש מדינה שלמה, שיש לה יותר כוח מאיתנו

מירב מור רביב:       עד ה-07 באוקטובר – אנחנו היינו אנשים אנונימיים

מירב מור רביב:  עכשיו מבקשים מאיתנו להיות אנשי תקשורת; יועצים אסטרטגיים; אנשי מלחמה; שואלים אותנו מה דעתנו על הכניסה המבצעית; מה דעתנו על הלחץ הזה

מירב מור רביב:  אני לא נבחרתי

מירב מור רביב:  אני לא נבחרת ציבור ואני לא אשת צבא

מירב מור רביב:  אני רוצה שיחזירו את כל 137 החטופים – אתמול, ובחיים

מירב מור רביב:       הממשלה הזו הייתה אחראית עליהם; זה היה במשמרת שלה, וזה מה שהיא צריכה לעשות עכשיו

מירב מור רביב:  היא צריכה להשקיע בזה את כל הכספים ואת כל המשאבים, ולא להעביר לישיבות, או למקומות שהם לא ייעודיים, או לא להגיד: "אין תקציב למקומות ייעודיים לטיפול בחטופים, באלה ששוחררו, באלה שישוחררו ובמשפחות שלהם" – כי ההשפעות הן רחבות מאוד

מירב מור רביב:       אלה אדוות שאתם, כאנשי מקצוע, יכולים להבין

מירב מור רביב:  אני סמנכ"לית משאבי אנוש

מירב מור רביב:  יש לי שלושה עובדים, שהיו במסיבה הזו, שעד היום – עוד לא יצאו מהבית

מירב מור רביב:  בחורים צעירים שברחו

מירב מור רביב:  הם עוד לא יצאו מהבית, ואנחנו משלמים להם משכורת

מירב מור רביב:  אף אחד לא ישפה אותנו על זה, ואלה הרשויות שצריכות לטפל בהם

יזהר שי: זו הכוונה ב-"מגה-אירוע"

מירב מור רביב: בדיוק

יונתן מישרקי: תודה רבה

יונתן מישרקי:  ירדן גונן

ירדן גונן: היי, אני ירדן גונן

ירדן גונן:  ב-60 הימים האחרונים אני קיבלתי Title – "אחות של"

ירדן גונן:  אני האחות הגדולה של רומי המהממת, בת 23, שכל מה שהיא רצתה לעשות בחיים זה ליהנות

ירדן גונן:  אני יושבת פה 60 יום אחרי, אחרי שבוע של שחרורים, במתווה שהוגדר על ידי הממשלה לנשים, לאימהות ולילדים, כשכל יום – זו יכולה להיות אחותי

ירדן גונן:       עובר יום, ועובר עוד יום, ועובר עוד יום, וכך עובר לו שבוע, ואז אני מתעוררת לבוקר שבו לא רק שזו לא אחותי – אין רשימה, וחזרנו למלחמה

ירדן גונן:  איך אני יכולה לחיות עם עצמי, או איך מישהו פה יכול לחיות עם עצמו, כשאנחנו יודעים שכל מי ששם – בטח ובטח לא בחר להיות שם, בטח ובטח שלא בוחר להישאר שם, ופשוט מרגיש ננטש?      אתם יודעים כמה אנשים, מתוך אלה שחזרו, אמרו: "כמה זמן לקח לכם? שכחתם אותנו? לא אכפת לכם?"? איך אחותי מרגישה עכשיו, כשהיא יודעת ששחררו נשים? כשאני יודעת שיש משפחות שראו אותה, והיא ראתה אותן משתחררות? מה היא אמורה להרגיש?      עברו חמישה ימים מאז תחילת הלחימה

ירדן גונן:  חמישה ימים שבהם הם שומעים הפגזות מטורפות, ואנחנו דואגים למצב הבריאותי והנפשי של מי ששב

ירדן גונן:  אני חייבת להגיד ב-Side Note – כל הדברים שאתם דואגים להם הם מהממים

ירדן גונן:  זה חשוב מאוד; זו למידה הכרחית מאוד אחרי יוכבד ונורית

ירדן גונן:  זה משהו שהוא קריטי, ושאפו, באמת, אבל זה פשוט לא מספק

ירדן גונן:       אתמול הגיעו לכיכר אמא והבת שלה ששוחררו, ואמרו לי: "אנחנו לא יכולות לשבת בבית

ירדן גונן:  אנחנו לא יכולות להתפנות לדאוג לעצמנו – לא משנה מה המתווה שנותנים לנו לדאגה לעצמנו – כשאני יודעת כמה עוד יש שם; שיש שם עוד 17 נשים ועוד 120 גברים בכל הגילאים

ירדן גונן:  איך אנחנו יכולות לשבת ולדאוג לעצמנו, כשאנחנו יודעות מה הם עוברים שם?"

ירדן גונן:       מה אנחנו עושים? איך הן אמורות לטפל בעצמן במתווה המדהים הזה שעשיתם? אנחנו יושבים ומנהלים פה דיון שהוא רלוונטי, אבל באותה נשימה – הוא לא רלוונטי בכלל

ירדן גונן:  אני צריכה את אחותי בבית

ירדן גונן:  נשארו קומץ של נשים, והם צריכים את האבא, האח, הסבא והבן שלהם בבית

ירדן גונן:  כל אחד שם הוא ילד של מישהו

ירדן גונן:      איפה משרד הבריאות, ב-Title של משרד הבריאות, במלחמה מול משרדי בריאות אחרים בעולם? למה אנחנו לא מקבלים שם ייצוג? יש לכם כוח כל כך גדול, כל כך חזק, ללכת להשמיע את הקול שלנו מול משרדי בריאות; מול שרי בריאות אחרים

ירדן גונן:       בשבוע השני ללחימה, היה מפגש של כל שרי הבריאות באיחוד האירופי

ירדן גונן:  אני לא יודעת אפילו אם קיבלנו ייצוג שם, כי אני שמעתי על זה, במקרה, דרך הנציג של ישראל ב-WHO, שהגיע לפה וזרק לי על זה איזה משהו

ירדן גונן:  אני התחננתי אליו, ואמרתי לו: "תן לי לנסוע

ירדן גונן:  אני אתן שם ייצוג

ירדן גונן:  תן לי להבטיח את זה שמישהו ידבר עלינו"

ירדן גונן:       העניין הזה, בראש ובראשונה, הוא הומניטרי ובריאותי, ואנחנו מתייחסים לזה לא נכון

ירדן גונן:  מתאונת דרכים – מפנים את הפצועים ראשונים

ירדן גונן:  אחותי פצועה

ירדן גונן:  אבא שלו חולה ופצוע

מירב מור רביב: גם דוד שלי חולה ופצוע

ירדן גונן: בדיוק

ירדן גונן:  גם דוד שלה חולה ופצוע

ירדן גונן:  אנחנו רק יכולים להניח שגם קית' ויגב פצועים

ירדן גונן:  אנחנו שמענו את העדויות של מי שהשתחרר

שיר סיגל: אנחנו לא צריכים להניח; אנחנו יודעים שרוב האנשים שם פצועים, כולל אבא שלי

שיר סיגל:  אנחנו לא צריכים אפילו להגיד את זה

שיר סיגל:  כל האנשים שם פצועים; כל האנשים שם חולים, פיזית ונפשית

מירב מור רביב: נפשית; גם גברים

מירב מור רביב:  חושבים פתאום שגברים בני 27 – אין להם נפש? גם לגברים בני 27, שהלכו למסיבה, יש נפש

מירב מור רביב:  והם גם ראו אנשים נלקחים מהחדר שבו הם היו, ושבים הביתה

מירב מור רביב:  גם על זה צריך לתת את הדעת

ירדן גונן: אני חושבת בכל יום על מה יהיה כשאחותי תחזור, והדבר הראשון שאני מתמודדת איתו הוא בכלל לא הפציעה שלה

ירדן גונן:  למזלי הרב, קיבלנו, ביום שישי, עדויות ממשפחות שחזרו שאמרו שהיא חיה, אבל שהיא פצועה ומוזנחת

ירדן גונן:  "מוזנחת" זו מילה שיכולה לכלול בתוכה כל כך הרבה דברים, אבל אני שמה אפילו את זה בצד

ירדן גונן:  אני אפילו לא מתייחסת ל-60 הימים שבהם היא בשבי

ירדן גונן:      אני חושבת על זה שבכל יום שהיא שם – היא חיה עם כך שהיא ראתה את חברת הנפש שלה נרצחת לה מול הפנים

ירדן גונן:  מישהו ראה את חבר הנפש שלו נרצח לו מול הפנים? איך אנחנו משאירים אותם שם? אין לי מילים להדגיש כמה אנחנו לא יכולים להחזיק את זה יותר

ירדן גונן:       אני אחות, במקצוע שלי

ירדן גונן:  בכלל לא התפניתי להתחיל לעבוד במקצוע שלי בגלל כל האירוע הזה

ירדן גונן:  אני מאמינה בעולם הרפואה מגיל קטן מאוד

ירדן גונן:  אני חושבת שאחד הדברים שהכי מיוחדים בעולם הוא זה שמטפלים באנשים ללא הבדלה של גזע, דת, מין וכל הנגזרות שאפשר להוציא מזה

ירדן גונן:      אני לא רואה את זה מתרחש כרגע

ירדן גונן:  אני רואה בידול רציני מאוד בין הגברים לנשים

ירדן גונן:  אני רואה בידול רציני מאוד בין הלאום שלנו לעומת לאומים אחרים

ירדן גונן:  אני רואה את כל הדברים האלה, ואני רואה שכל נציגי הבריאות – גם מהארץ וגם בעולם – לא מצליחים לגרום לדבר הזה להתקדם הלאה

ירדן גונן:       אני מאבדת אמון

ירדן גונן:  אני מאבדת אמון בעולם; אני מאבדת אמון בעולם הרפואה; אני מאבדת אמון בעולם האנשים

ירדן גונן:  על מה? על זה שקורה לנו משהו שאף אחד מאיתנו לא ביקש, בגלל חוסר האחריות של אנשים אחרים ובגלל שנאה?      איך לעזאזל הנשיאה של הצלב האדום מגיעה לעזה ולא מגיעה לכאן כדי לדבר עם משפחות? שלא תדבר עם המשפחה שלי, אבל שתדבר עם משפחות של משוחררים

ירדן גונן:  איך, לעזאזל, אנחנו מתחננים, במשך 60 יום, לצלב האדום; לארגון הבריאות העולמי; לארגוני נשים? למה אני צריכה להתחנן? אני צריכה להוכיח את החפות של אחותי באיזושהי צורה?     למה אנחנו צריכים לבקש או להציע מה צריך לעשות? זה צריך לבוא לבד

ירדן גונן:  אנשים אמורים להבין לבד

ירדן גונן:  אני מבקשת שעוד היום – משרד הבריאות יפרסם דו"ח רפואי נוקב על בריאות החטופים; שזה יצא לכל משרדי הבריאות בעולם, ויידבר לכל שרי הבריאות בעולם, לשרי הרווחה, לשרי הלא-יודעת-מה

ירדן גונן:       אם אנחנו לא נפעיל כוח מתוך עולם הרפואה – אי אפשר להגיד שמשרד הבריאות שלנו דואג לכולם בלי הבדלה של גזע, דת ומין

ירדן גונן:  זה אומר שלא עשינו את כל המאמצים

ירדן גונן:  אנחנו יושבים פה 60 יום אחרי, ועדיין לא יצא דו"ח נוקב על מצבם הרפואי, כשאנחנו כבר יודעים את המצב רפואי של האנשים

ירדן גונן:  עוד לפני השבים – ידענו להגיד שלאבא שלו יש תרופות שהוא צריך לקבל; ידענו להגיד שאחותי נורתה ביד; ידענו להגיד שיש לה בעיות רפואיות אחרות, שאף אחד לא שם עליהן כרגע

ירדן גונן:       אני לא יודעת אם אתם שמעתם, אבל כרגע יש איזו שהיא הנחה לגבי הסיבה שבגללה החמאס מחזיק אצלו את הנשים שנשארו אצלו

ירדן גונן:  למה דווקא אותן הוא החליט שלא לשחרר עדיין? אני רוצה להשאיר אתכם עם המחשבה הזו: למה דווקא את אחותי – הוא בחר לא לשחרר? למה הוא מחליט לעשות סלקציות בין האנשים שהוא בוחר להוציא והאנשים שהוא בוחר להשאיר?      כל עוד אף אחד מהם לא יחזור – אין טעם לאף מלחמה אחרת

ירדן גונן:  לא מלחמה צבאית; לא מלחמה על השיקום שלהם; לא מלחמה כלכלית; שום דבר

ירדן גונן:  אם הם לא פה – שום דבר לא יכול להתקדם הלאה

ירדן גונן:  עד שלא עושים את כל המאמצים, מכל הכיוונים ומכל הגזרות, כדי שכולם יהיו פה – כל מאמץ אחר הוא מבוזבז

ירדן גונן:       השבים לא יכולים להחלים כל עוד הם יודעים שיש שם אנשים, בין אם הם מכירים אותם ובין אם לא

ירדן גונן:  הם לא יכולים

ירדן גונן:  הם לא יצליחו

ירדן גונן:  הם חווים את אשמת הניצול כרגע

ירדן גונן:  אחרי 60 יום – הם באשמת ניצולים

יזהר שי: אלה שלא ניתן לדמיין מה עובר עליהם

יזהר שי:  זוהי כוונה באונסים ברוטליים; הכוונה היא שהם מייצרים מצג שווא, שבו מפסיקים להאמין, בעולם, שאונסו פה נשים

יזהר שי:  משרד הבריאות – תצאו עם כל הסרטונים ועם כל העדויות שלכם מול כל משרדי הבריאות, ותהיו שופר, גם בעולם: נשים נאנסות, נכרתים להם השדיים ועושים להן דברים נוראיים

יזהר שי:      היום, יש גם אנשים שמכחישים, בכלל, את ה-07 לאוקטובר, כמו שהכחישו שואה, ואנחנו נמצאים הרבה מאחור בהסברה

מירב מור רביב: ואנחנו עושים הסברה, אגב

יזהר שי: אנחנו מנסים לעשות הסברה

יזהר שי:  זה נכון שהכלבים קיבלו וטרינר, אבל אנחנו נמצאים במגה-אירוע, גם בתקשורת וגם בהסברה

יזהר שי:  אם שואלים אותנו פה מה קרה לחטופים, כי לא מקבלים פה מידע – יש לנו בעיה גם בפנים

יזהר שי:  כל אחד מפה יוכל להיות שופר של אותם נשים וגברים שעוברים עכשיו את ההתעללות, ואני לא יודע אם אונסים רק את הנשים

יזהר שי:  כולנו צריכים לחשוב על הרע מכל, וראינו ב-07 באוקטובר מה יכול להיות הרע מכל

יזהר שי:      העדויות דיברו בדיוק על מה שקורה להם גם בשבי: על אונס; על הרג; על התעללות בילדים; על התעללות נפשית; על התעללות פיזית; על חוסר טיפול

יזהר שי:  הם לא בחלו בכלום ב-07 באוקטובר

יזהר שי:  הם הראו לנו את אלה שאפשר לראות אותם ולהחזיר אותם עכשיו; קצת סיממו אותם כדי שיהיו מבסוטים

יזהר שי:  בוא נראה אותם בעוד שבועיים, כשהמלחמה שלהם ושל המשפחות תהיה בשיאה, והיא תימשך הרבה שנים

יזהר שי:       אני חושב שפשוט צריך להעביר מידע, כמו שביקשו כאן לדעת

יזהר שי:  פשוט תנו להם את המידע

יזהר שי:  זה לא הגיוני שפה – אנשים לא יודעים, אז הם גם לא יודעים מה לספר, ובעולם כבר מכחישים את זה

יזהר שי:  זה פספוס גדול

לימור סון הר-מלך: 	אני חושבת שצריך לייצר יותר לחץ על הצלב האדום

לימור סון הר-מלך:  זה זועק לשמיים שנשיאת הצלב האדום מסתובבת בעזה, היום, דואגת לבדוק ולבחון, ושאנחנו מאפשרים דבר כזה, בזמן שלא מאפשרים לבדוק, אפילו, את מצבם הבריאותי של החטופים ולראות את הדברים הכי בסיסיים ביחס אליהם

קטי קטרין שטרית: אני אגיד לך ממה זה נובע: אדוני היושב-ראש, כשהיינו בחמ"ל של משרד הבריאות – ישב שם האחראי על המחלקה ההסברתית, הבין-לאומית וכו'

קטי קטרין שטרית:  פניתי אליו ואמרתי לו: "תתחילו, מעכשיו, לארגן דיווחים"

קטי קטרין שטרית:  אני אגיד לכם משהו: זה קשור מאוד לתפיסה הישראלית-יהודית – שאנחנו חזקים; שאין לנו חולשות; שאין לנו דברים

קטי קטרין שטרית:       לא

קטי קטרין שטרית:  תפסיקו עם הגישה הזו ;זו בדיוק הגישה גם כלפי בריאות הנפש

קטי קטרין שטרית:  צריך להגיד שיש לנו בעיה שאנחנו צריכים לפתור אותה

קטי קטרין שטרית:  אם אנחנו לא נגיד את זה, ונמשיך לצייר את הישראלי החזק, הגיבור – זה לא יביא לנו את מה שאנחנו צריכים מצד הצלב האדום

קטי קטרין שטרית:  לא נורא; תגידו

קטי קטרין שטרית:  תגידו שפגעו בהם; תגידו שעשו להם דברים קשים מאוד

קריאה: הם אומרים, אבל - - -     

משה סעדה: הם לא אומרים

משה סעדה:  משרד הבריאות אפילו לא אומר לחברי הכנסת

קטי קטרין שטרית: אני אגיד את זה, ואמרתי את זה בצבא: הבאנו מלא תרומות – הצבא לא צריך – אבל שיש חיילים בלי אפודים

משה סעדה: איך זה קשור עכשיו לצבא?      

קטי קטרין שטרית: זה קשור; זו היהירות וההתנשאות שלנו על כך שאנחנו חזקים

קטי קטרין שטרית:  בגלל זה – הם לא באים אלינו

מירב מור רביב: אני רוצה, רגע, להוסיף לכם מידע: אתמול, סוף-סוף, אחרי 59 ימים, היה דיון באו"ם על הפשעים שנעשו בנשים

מירב מור רביב:  אני נפגשתי עם סנטורית שדיברה במפגש הזה, והראינו לה עדויות

מירב מור רביב:  הייתי עם שתי רופאות, כשאחות של אחת מהרופאות נרצחה

מירב מור רביב:  הן סיפרו עדויות, ואת זה – הביאה לאו"ם

מירב מור רביב:       אני שואלת את חברי הכנסת ואת חברי הממשלה: למה אני ואחות של נרצחת צריכות לנסוע לארצות הברית, במימון של תרומות, כדי להסביר את הדבר הזה, בשביל שביום שלאחר מכן – הסנטורית תדבר באו"ם? משרד חוץ, או משרד הסברה, היה לעשות את זה לפני כן, ולא שביום ה-59 – ידברו על הפשעים שעשו נגד נשים

קריאה: עושים את זה; זה לא נכון

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אנחנו גם הוצאנו מכתב לארגוני נשים

מירב מור רביב: אבל זו עובדה שאני דיברתי איתה, ולמוחרת – היא דיברה באו"ם

יונתן מישרקי: תודה רבה

יונתן מישרקי:  אני רוצה, בבקשה, לסיים לשמוע את המשפחות, ואחר כך לשמוע גם את גורמי המקצוע, כי בסוף – הם העלו פה כל מיני צרכים ובקשות, ואנחנו רוצים לקבל משהו ולעקוב אחרי זה

קטי קטרין שטרית: חברי כנסת שזו שפת האם שלהם – מתראיינים

קטי קטרין שטרית:  יוסי טייב נמצא בצרפת ללא הרף; החבר'ה מהמגזר הרוסי מדברים

יונתן מישרקי: בסדר

יונתן מישרקי:  קטי, אני מבקש שתתני למשפחות לדבר

יונתן מישרקי:  בבקשה

ירדן גונן: אני רק רוצה להגיד, כתגובה לעניין הצלב האדום: הצלב האדום הוא קריטי, ואסור להוריד ממנו את הרגל לרגע, אבל אני רוצה להזכיר לכם שלגלעד שליט – הוא לא נכנס במשך חמש שנים

ירדן גונן:  עכשיו, 60 יום אחרי, העזרה שהצלב האדום יכול היה לתת לאחותי בשבוע הראשון או בשבוע השני – לא רלוונטית

ירדן גונן:  מה שרלוונטי לה זה להיות בבית

ירדן גונן:  גם לאבא שלו זה לא רלוונטי

ירדן גונן:  גם אם הוא ייתן לו תרופות – זה לא יעזור לו

ירדן גונן:  הוא כבר צריך לקבל טיפול כמו שצריך בבית חולים

ירדן גונן:      	אנחנו יכולים ללחוץ על הצלב האדום עד מחר, ואנחנו גם צריכים, אבל קודם כול – להטיס אותם משם בחזרה

ירדן גונן:  הצלב האדום הוא זניח באירוע הזה, מבחינתי, כי הוא מונית

ירדן גונן:  להיכנס לראות אותם זה קריטי, אבל אנחנו אומרים שזה קריטי כי אנחנו יוצאים מנקודת הנחה שהם עדיין לא הולכים לצאת

ירדן גונן:  לא; אני לא מוכנה לגישה הזו

ירדן גונן:  זו לא נקודת ההנחה שאנחנו צריכים לצאת ממנה; אנחנו צריכים לצאת מנקודת הנחה שצריך להוציא אותם, קודם כול

ירדן גונן:  וזהו

קריאה: זה ברור, אבל - - -     

ירדן גונן: 	על פי המתווים הנוכחיים – זה לא ברור

יונתן מישרקי: 	תודה רבה למשפחות היקרות

יונתן מישרקי:  עוד מישהו רוצה להוסיף?      

מירב מור רביב: 	אני רוצה להוסיף עוד משהו קטן, שלא אמרתי, על בית חולים שניידר: היה טיפול שהוא באמת מעל ומעבר, אבל צריך גם לעשות את זה Continuous

מירב מור רביב:  זה לא משהו שנגמר ברגע שהם יוצאים מבית חולים

שיר סיגל: 	אני גם אגיד עוד משפט: דיברתם פה על כך שאתם לא מכירים את העדויות

שיר סיגל:  אמא שלי לא תשמח, אבל אם תזמינו אותה – היא תבוא ותספר לכם הכול לפרטי פרטים

שיר סיגל:  תזמינו אותנו; תזמינו אותם; זו החובה שלכם

שיר סיגל:  אנחנו לא צריכים – לא אנחנו ולא אמא שלי – לבקש מכם לשמוע את העדויות; אתם צריכים לבקש מאיתנו לשמוע את העדויות

שיר סיגל:  תזמינו אותם; תשמעו; תצטמררו; תזעקו כמונו רק אחרי שתשמעו את העדויות של אמא שלי, ותעשו בשבילנו את העבודה

שיר סיגל:  תודה רבה

יונתן מישרקי: 	אני אמרתי את זה מקודם, ואני גם חוזר על הדברים: אנחנו נבחן, גם מול הלשכה המשפטית, מיהי הוועדה המוסמכת לזמן כדי לשמוע את העדויות האלה

יונתן מישרקי:  אנחנו רוצים את זה, זו חובתנו ואנחנו נעשה את זה

טטיאנה (טניה) מזרסקי: 	זה לא במסגרת הוועדה לעשות כינוס כמו שעשינו עם משפחות החטופות?     

יונתן מישרקי: לא אני אקבע; אני אבקש, ואנחנו נקבע פלטפורמה כדי לשמוע

יזהר שי: כל חברי הכנסת צריכים לשמוע את הדברים האלה

יונתן מישרקי: חד-משמעית

קטי קטרין שטרית: היושב-ראש, אני תמיד אומרת את זה: כשיש בן אדם עם ניתוח ביד, ברגל או בראש – רואים את זה, אבל חוסן נפשי ובעיות נפשיות – לא רואים, לצערנו הרב

קטי קטרין שטרית:  לכן, צריך כן לקיים דיון כאן

קטי קטרין שטרית:  אנחנו, כנבחרי ציבור, אחראים על כך שהם יחזרו לנורמליות שהייתה להם לפני

קטי קטרין שטרית:  זה חשוב מאוד לא רק להם, אלא גם המשפחות שלהם

יונתן מישרקי: העלית פה את הנושא שעליו אנחנו מקיימים היום את הדיון: לשמוע אודות המענים לשבים

יונתן מישרקי:  בלי קשר לזה, עלה פה נושא שהוא חשוב מאוד ואקוטי עבורנו, חברי הכנסת, נבחרי הציבור – לא רק חברי הוועדה או ועדת הבריאות, אלא כל חברי הכנסת

יונתן מישרקי:  כמו שראינו את הסרט האיום והנורא, שהיה חלק, וגם רואים אותו, היום, במדינות אחרות – ואני שמח על כך שמשרד החוץ מראה אותו לכל מי שצריך להראות אותו – אנחנו חייבים לשמוע, כחברי כנסת

יונתן מישרקי:      כחלק מהמסקנות שיהיו בסוף הדיון הזה – אנחנו נדרוש למצוא את הפלטפורמה הנכונה כדי שכל 120 החברים יהיו חשופים לידיעות האלה, על מנת שנדע, לפיכך, איך לפעול ומה לדרוש בשביל זה, כחלק מכל המעטפת

יונתן מישרקי:  אני מודה לכם

ירדן גונן: כך אתם גם יכולים להראות לנו, בעצם, שהחטופים הם הדבר הראשון שנשאר על סדר היום, כי בתחושה שלנו, מהרגע שחזרה המלחמה – חזרנו לשבוע הראשון, שבו התכחשו לחטופים, העדיפו את הלחימה וכיוונו לכניסה קרקעית

ירדן גונן:       כרגע, אני מרגישה נזנחת

ירדן גונן:  אני מרגישה שחזרתי אחורה בזמן

ירדן גונן:  לא רק שאני תקועה כבר 60 יום באותו היום – אני גם חזרתי אחורה בזמן, עוד יותר; אני בדרדור

ירדן גונן:  בבקשה, כחברי כנסת וכוועדה - - -     

טטיאנה (טניה) מזרסקי: בלי החזרת החטופים – לא יהיה שום ניצחון ושום שקט

ירדן גונן: תודה

יזהר שי: שהמצגת הבאה תהיה על סבל החטופים, ושתראה את הפחת שיש לנו בחטופים

יזהר שי:  בכל יום – יש לנו פחת: אנשים עוברים למקררים ממצב שבו הם זקוקים לתרופות

יזהר שי:  בכל יום

יזהר שי:  שכל מי שקם בבוקר – יזכור: שניים עברו למקרר, כרגע, או שזרקו אותם איפה שהוא

יזהר שי:  אנחנו נמצאים בתוך הסטטיסטיקה הזו, כמו שהצבא מאבד שניים וחצי חיילים בכל יום

משה סעדה: עכשיו הודיעו על עוד שני חיילים

משה סעדה:  כל אחד מהם הוא עולם ומלואו

יזהר שי: אני לא נכנס עכשיו לשניים האלה או לאחרים; לבי-לבי עם כל משפחה מה-07 באוקטובר

יזהר שי:  כל אזרח שנטבח, בשדרות או באופקים, הוא אותו הדבר, אבל הזמן שלנו אזל

יזהר שי:  לחלק מהאנשים – כבר לא תהיה בשורה, ולחלק כן

יזהר שי:  חלקנו נקבל את הבשורה המרה מכול מבחינתנו; חלקנו נקבל אנשים שאחרי 60 יום – כבר לא יהיו אנשים, למרות שהם עוד ינשמו; חלקנו, אולי, נקבל אנשים בחלקים; וחלקנו, אולי, נקבל אנשים טובים

יזהר שי:  אנחנו נשים אותם בתוך רשימה; תעשו פה מצגת, בכל שבוע, ותבדקו איך הגרף מתקדם

יזהר שי:       לגבי הטיפול בשבים – ראינו שהציון הוא 100; גם 90 זה טוב

יזהר שי:  לגבי כל יתר הנושאים – גם בהם אנחנו רוצים לקבל ציון 100, כולל בהסברה וכולל בהבנה שלנו – נגמר הזמן

יזהר שי:  אנחנו צריכים את כולם, כאן ועכשיו

מירב מור רביב: אני רוצה לומר משהו קטן: כשעשינו את ההסברה על הילדים, בכל המקומות בארץ ובעולם – הסתכלתי בעיניים, נניח, לחבר הכנסת, יושב ראש הוועדה, והייתי שואלת אותו: "יש לך ילדים, או נכדים?", אז הוא היה אומר לי: "כן"

מירב מור רביב:  "בני כמה?", אז הוא היה אומר, נגיד: "חמש"

מירב מור רביב:  הייתי שואלת אותו: "אתה יודע איפה הם ישנים הלילה? כי אנחנו לא יודעים איפה הילדים שלנו ישנים"

מירב מור רביב:       את אותו הדבר – אני רוצה עכשיו לשאול אתכם, כל אחד לפי הגיל שלו – אם יש לכם הורים, ילדים, או בנות: אתם יודעים איפה הם ישנים הלילה? תהיו כך 24 שעות ביממה, כי כך אנחנו כבר 60 יום

מירב מור רביב:  תודה

יונתן מישרקי: תודה רבה למשפחות היקרות

יונתן מישרקי:  אנחנו ננסה להתכנס בחזרה לסקירה של המשרדים

יונתן מישרקי:  אני יודע שהקושי כבד על כולנו

יונתן מישרקי:  אני בהחלט מודה למשפחות על הדברים שנאמרו כאן בוועדה

יונתן מישרקי:  היינו לפני סקירה של ד"ר שושי גולדברג מקודם

יונתן מישרקי:  בבקשה

ד"ר שושי גולדברג: שלום

ד"ר שושי גולדברג:  אנחנו פה והלב שלנו איתכם

ד"ר שושי גולדברג:  אין לי יותר מה לומר על כל מה שאמרתם, וזו לגמרי מחויבות להקשיב ולעשות משהו עם מה שאמרתם

ד"ר שושי גולדברג:  אני רציתי לספר לכם על המעבר לקהילה

ד"ר שושי גולדברג:  האשפוז הוא החלק הראשון בחזרה של השבים, והמהות היא השהייה בקהילה, אחר כך

ד"ר שושי גולדברג:  למשימה הזו – נרתמו כל קופות החולים, באופן יוצא דופן ועוטף, שאמור לתת מענה רפואי ונפשי לכל שב שמגיעה ארצה

ד"ר שושי גולדברג:      זה אומר, בעצם, שיש פה מנגנון שלם – שאני לא רוצה לפרט אודותיו יותר מדי עכשיו, מפאת קוצר הזמן

ד"ר שושי גולדברג:  לכל שב ומשפחה יש אחות שמונתה על ידי הקופה, שהיא אחות מתאמת שמנהלת את הטיפול

ד"ר שושי גולדברג:  היא מרכזת את המענה הרפואי עבור הצרכים של אותה משפחה בקהילה

ד"ר שושי גולדברג:  היא מגיעה הביתה, ולפעמים היא מגיעה לבית החולים לפני השחרור

ד"ר שושי גולדברג:       זה עובר מתחנה לתחנה, בידיים חמות, ומביאים הביתה כל דבר שצריך: בדיקות רפואיות; רופאים יועצים; אחיות מומחיות בתחומים של סכרת, פצע וכדומה; טיפול נפשי שנזקקים לו; ומתקדמים בקצב של המשפחה מבקשת – לא כופים את הדברים, ועושים את זה בזהירות

ד"ר שושי גולדברג:      במשרד שלנו יש חמ"ל שמרכז את הדבר הזה, שבודק בכל יום, מספר פעמים ביום, מה קרה בקהילה – אם המשפחה קיבלה את המענה; אם האחיות נכנסו הביתה; אם הגיעו היועצים הרפואיים המתאימים כדי לתת את התשובה

ד"ר שושי גולדברג:       זה לא רק השב – שמענו את זה פה – זו המשפחה; אלה דברים שלא עולים ביומיים הראשונים, אולי, ולאט-לאט עולים בהמשך

ד"ר שושי גולדברג:  חשוב לדעת שהקופות רתומות לעניין הזה; שמשרד הבריאות מנהל את זה, ברמה הרוחבית, ומוודא שהדברים קורים

ד"ר שושי גולדברג:  מתעוררים צרכים רפואיים, אחר כך, שקשורים, או לא קשורים, לחזרה – וגם זה נמצא בטיפול הדוק מאוד

ד"ר שושי גולדברג:  תודה

ירדן גונן: אם כבר אנחנו מדברים על השבים, בתקווה והם יחזרו – האם עושים להם איזה שהוא מינון של כמות האנשים החדשים שהם פוגשים? בסוף, אם לי אין ביטחון באנשים, כשאני הייתי פה במשך כל התקופה הזו – מה להם? גם אני, שמכירה עוד ועוד אנשים שאני לא מכירה מלפני במהלך התקופה הזו – הרבה מאוד פרצופים לא מתחברים לי עם שמות שאני יודעת מי הם

ירדן גונן:  איך עושים את זה בצורה יציבה?     

ד"ר שושי גולדברג: את צודקת

ד"ר שושי גולדברג:  זהו אחד מהנושאים המרכזיים

ד"ר שושי גולדברג:  יש פה כמה אנשים, שהם דמויות דומיננטיות שמלוות אותם עוד מההתחלה, ויש את הקצין המלווה, שמלווה אותם הביתה

ד"ר שושי גולדברג:  לכן, בהיבט הרפואי, יש החלטה לבחור אחות שהיא מתאמת הטיפול; שהיא הכתובת הראשית, שאליה אפשר לפנות 24/7, ואז היא מביאה, בהתאם לצורך, את גורמי הטיפול הנוספים

ד"ר שושי גולדברג:  אם צריך את גופי המשפחה, כמובן - - -     

יונתן מישרקי: בתיאום עם המשפחה?     

ד"ר שושי גולדברג: בתיאום עם המשפחה, ובקצב של המשפחה

יונתן מישרקי: אני חושב שד"ר הגר אמרה את זה

יונתן מישרקי:  בסדר גמור

טטיאנה (טניה) מזרסקי: זו אחות מקופת החולים שאליה הם שייכים?     

ד"ר שושי גולדברג: מהקופה שהאדם שייך אליה, והיא מתכוונת ללוות אותו לאורך כל הזמן, כמה שצריך

יונתן מישרקי: תודה רבה, ד"ר שושי גולדברג

יונתן מישרקי:  אני רוצה לסיים עם פרופסור רונית ממשרד הבריאות

יונתן מישרקי:  בבקשה

פרופ' רונית אנדוולט: קודם כול, אני גם רוצה להצטרף למה ששושי אמרה קודם לכן, ולכל מה שנאמר פה על ידי משפחות החטופים

פרופ' רונית אנדוולט:  לבנו אתכם

פרופ' רונית אנדוולט:  אנחנו לא יכולים להבין מה עובר עליכם; זה בלתי אפשרי, אבל הכאב שלכם הוא גם הכאב שלנו

פרופ' רונית אנדוולט:      אני אתייחס לפן התזונתי

פרופ' רונית אנדוולט:  אני יכולה לספר, ממה שניתן לספר, שמשרד הבריאות עושה מאמץ גדול מאוד לפנות לכל הגופים הבין-לאומיים ולעדכן אותם, ולהיות בקשר צמוד – גם אנחנו, כל מנהל תחום עם האנשים המקבילים שלו בעולם – בשביל ליידע על המצב הכל-כך נורא של החטופים, וכמובן של המשפחות

פרופ' רונית אנדוולט:      מבחינה תזונתית, כמו שראיתם, ואתם רואים את זה בעיניים – אנשים נחשפו למה שנקרא "Abuse תזונתי"

פרופ' רונית אנדוולט:  זאת אומרת, הם קיבלו תזונה, אבל לא מספקת ולא מגוונת

פרופ' רונית אנדוולט:  רואים את זה גם בחזרה של השבים, שהגיעו במצב תזונתי לא כל כך טוב – עם ירידה משמעותית במשקל, עם חסרים תזונתיים ועם שינויים באלקטרוליטים, שיכולים לגרום לפגיעה באיברי מטרה וכו'

לימור סון הר-מלך: לקראת השחרור הם גם קיבלו ריכוז של - - -

פרופ' רונית אנדוולט: כן

פרופ' רונית אנדוולט:  חשוב מאוד – וזה אחד הדברים שדאגנו לו מראש – לעדכן את הצוותים, וגם התזונאיות בבית החולים היו מסביב לשעון, בשביל לראות שלא מזינים את השבים בצורה שלא תואמת את המצב שלהם; אנחנו קוראים לזה "סינדרום ההזנה מחדש"

פרופ' רונית אנדוולט:  אלה אחד החששות שהיו לנו, כי ידענו, כבר מהשבים הראשונים, שהמצב התזונתי הוא לא טוב

פרופ' רונית אנדוולט:  דאגו להזין את האנשים בזהירות, וצריך לעשות את זה בהדרגה גם בהמשך

פרופ' רונית אנדוולט:      אחד הדברים שעלו כאן הן התופעות שקורות אחרי שמשתחררים מבית החולים

פרופ' רונית אנדוולט:  אנחנו מודעים מאוד לכך שיכול להיות מצב של הפרעות בהתנהגות אכילה וכו' - - -     

משה סעדה: מקודם עלה פה, על ידי המשפחות, שנתנו להם כל מיני כדורים כדי שהם ירגישו High

משה סעדה:  זה נכון, ממה שאתם יודעים?     

פרופ' רונית אנדוולט: תכף הגר תגיב על הכדורים, אבל אני רק אגיד - - -      

משה סעדה: זה נכון?     

ד"ר הגר מזרחי: התשובה היא כן

משה סעדה: את מבינה שזה משהו שהציבור לא ידע? איזה סוג כדורים נתנו להם?     

ד"ר הגר מזרחי: נתנו להם כדורים מסוג "קלונקס", שמטרתם לשפר את מצב הרוח

משה סעדה: כדי שירגישו ב-High, לרגע, כדי שייראו טוב בתמונות

משה סעדה:  הכדורים הללו הם חלק מהטרור הפסיכולוגי שהם הפעילו

פרופ' רונית אנדוולט: אנחנו גם יודעים שנתנו להם לאכול קצת יותר לפני ששחררו אותם

משה סעדה: מעבר ליותר אוכל – ההשפעה של כדור כזה, למי שלא רגיל אליה, היא מהירה, והוא נותן תחושה של High, כאשר האדם במצב נפשי ירוד מאוד, מן הסתם

יונתן מישרקי: יש השפעה נוספת לכדורים האלה לטווח הארוך? התמכרות?     

ד"ר הגר מזרחי: לכדורים הספציפיים הללו – לא

ד"ר הגר מזרחי:  בוודאי שלהיעדר הטיפול הרפואי יש השפעה ארוכת טווח

ד"ר הגר מזרחי:  אין פה ספק

פרופ' רונית אנדוולט: דאגנו לתת לכולם מספיק ויטמין B1 וויטמין D, בגלל שכשנמצאים בחושך – אין ספיגה מספקת של הוויטמינים הללו

פרופ' רונית אנדוולט:  הצוותים הרפואיים והתזונתיים בבתי החולים נתנו טיפול תזונתי תואם ומדורג, והקפידו על כל אחד ואחד

פרופ' רונית אנדוולט:  צריך לעקוב אחרי הפן התזונתי – יש אחות מלווה, כמו ששושי אמרה, והיא תקפיד לקרוא למי שצריך: תזונאיות, עובדים סוציאליים, רופאים וכל מי שצריך, בהתאם למצב של כל אחד ואחת מהשבים

לימור סון הר-מלך: בעצם, יש ליווי לכל אחד מהחטופים, שעוקב האם, חס וחלילה, יש התפתחויות של הפרעות אכילה?     

קטי קטרין שטרית: הילדים

פרופ' רונית אנדוולט: גם הילדים

קטי קטרין שטרית: ראיתי איזה שהוא סרטון שבו משתדלים, אפילו, לקחת מהם את האוכל, כי הם מחביאים אותו

פרופ' רונית אנדוולט: אני לא יודעת, אבל בגדול, ילדים שהיו עם המשפחות שלהם – עם האימהות או עם מבוגר – מצבם המשפחתי היה יותר טוב

פרופ' רונית אנדוולט:  ילדים שהיו לבד – מצבם היה פחות טוב

פרופ' רונית אנדוולט:  אנשים שהגיעו פצועים – זה משפיע, כמובן, על המצב התזונתי

פרופ' רונית אנדוולט:  הטיפול התזונתי מותאם לכל אחד ואחד, לפי הצרכים שלו

שקלים: אותה אחות מלווה, מלווה ילדים נוספים, במקביל? או שלכל אחד – יש אחת?     

פרופ' רונית אנדוולט: יש את הטיפול התואם

ד"ר שושי גולדברג: לכל משפחה יש את האחות שמלווה אותה

שקלים: האחות הספציפית?     

ד"ר שושי גולדברג: כן

ד"ר שושי גולדברג:  גם אם זה אדם בודד שחזרה, ולא משפחה

ד"ר שושי גולדברג:  זה דרך הקופה שלו, ומותאם למקום שבו הוא - - -     

קטי קטרין שטרית: רק באשפוז או בכלל?     

ד"ר שושי גולדברג: בקהילה

ד"ר שושי גולדברג:  אנחנו מדברים עכשיו על הקהילה

פרופ' רונית אנדוולט: אני רוצה להגיד מילה אחרונה: מה שנאמר כאן על ידי המשפחות, לגבי המצב הקשה שבו האנשים נמצאים – אחד החששות שלנו הוא גם שיהיה מספיק מזון

פרופ' רונית אנדוולט:  בלי אוכל – אין חיים, וזה דבר שחשוב לזכור אותו

יובל ברון: גם לי יש משהו להגיד

יובל ברון:  שלום, שמי יובל, אני בן הזוג של שיר, שישבה פה קודם

יובל ברון:  אמה חזרה ואביה עוד שם

יובל ברון:  הגעתי לדיון באיחור, אז אולי זה כבר נאמר, ואם כן – אני מתנצל

יובל ברון:  אני רוצה לדבר על נושא הליווי הנפשי לשבים מהשבי

יובל ברון:       מספקים טיפולים ככל שצריך

יובל ברון:  אני חושב שזקוקים יותר להכוונה

יובל ברון:  אמרו לנו: "אתם יכולים ללכת לכל מטפל ולקבל על זה החזר", וזה לא מספיק

יובל ברון:  צריך להתאים מטפל נכון לאירוע, לאדם, וצריך נוכחות קצת יותר אקטיבית של גורמי בריאות הנפש

מיכל מרים וולדיגר: בהמשך לשאלה שלו – האם נותנים להם רשימות? כלומר, להגיד להם "תמצאו" – זה קצת למצוא מחט בערמה של שחת

יונתן מישרקי: זה לא מה שאנחנו הבנו מקודם

יונתן מישרקי:  הגר, את יכולה להתייחס לזה?     

ד"ר הגר מזרחי: כן, בהחלט

ד"ר הגר מזרחי:  אני מסכימה לגמרי שצריך תמיכה נפשית רחבה ככל שניתן, והיא חייבת להיות מותאמת לכל אדם

ד"ר הגר מזרחי:  אם הייתה פגישה, והיא לא הייתה פגישה מוצלחת – צריך להחליף אותה במישהו אחר

ד"ר הגר מזרחי:  לכן, אנחנו – כמו ששושי תיארה – הצמדנו לכל אחד אחות, כדי שהיא תסייע

ד"ר הגר מזרחי:  האחות הזו היא כתובת לכל דבר ועניין, ואם יש חסרים – אנחנו נשמח לשמוע עליהם בצורה מפורטת ומדויקת, כי אנחנו באמת מכוונים לעשות את הדבר הכי מותאם ועוטף לכל אחד

לימור סון הר-מלך: האחיות האלה עברו איזו שהיא הכנה, או הכשרה?     

ד"ר שושי גולדברג: כן

ד"ר שושי גולדברג:  הן עברו הכנה, וגם הן מלוות

ד"ר שושי גולדברג:  זה אתגר גדול מאוד, מקצועית ואישית

ד"ר שושי גולדברג:  גם הן עוברות תהליך של תמיכה לאורך הדרך, ויש פורום של למידה משותפת, שבו מעלים את הנושאים, מתלבטים ומקבלים תשובה

ד"ר שושי גולדברג:  שוב, הן מתקדמות בקצב של המשפחה

קטי קטרין שטרית: המשפחות יודעות שזו הכתובת?     

ד"ר שושי גולדברג: כן

ד"ר שושי גולדברג:  זו הכתובת

יונתן מישרקי: טוב

יונתן מישרקי:  אנחנו התחלנו עם זה את תחילת המצגת, והנושא הזה כבר היה על השולחן, אבל טוב שחידדנו את העניין הזה

יונתן מישרקי:  הגר, סיימתם את ההצגה של משרד הבריאות?     

ד"ר הגר מזרחי: מבחינתנו – כן

ד"ר הגר מזרחי:  ברשותך, הקשבנו בקשב רב לדברים שלכם

ד"ר הגר מזרחי:  אנחנו נבדוק מה אנחנו יכולים לעשות, בהיבטים של הפרסום, בהתאם לכל ההנחיות שיש לנו ושאנחנו מקבלים, מתוך הבנה שזה מה שאתם צריכים

ד"ר הגר מזרחי:  אנחנו פה בשבילכם, ולא בשביל שום דבר אחר

ד"ר הגר מזרחי:  תודה

יונתן מישרקי: תודה רבה

יונתן מישרקי:  לפני שאני עובר לדובר הבא, אני רוצה להגיד תודה רבה לאנשי משרד הבריאות – לפקידים המקצועיים, הנפלאים כל כך, שנערכו ולומדים תוך כדי, ומשקיעים בהבנה ובירידה לפרטים, ברגישות מדהימה

יונתן מישרקי:  תודה בשמי, ותודה בשם חברי הוועדה

יונתן מישרקי:  זוהי אמנם חובתכם, וזהו תפקידכם, אבל אתם עושים אותו בצורה יוצאת מן הכלל

יונתן מישרקי:  תודה רבה

יונתן מישרקי:      בית החולים סורוקה, ד"ר דן, בבקשה

יונתן מישרקי:  אנחנו היינו בסיור מטעם הוועדה, אבל למי שלא מכיר את דן – כמנהל המיון, בכל אותן השעות של התופת האיומה והנוראה הזו – דן פיקד בצורה מעוררת השתאות על חדר הטראומה בבית החולים סורוקה

יונתן מישרקי:  אני מדבר על כמעט שתי יממות רצופות שבהן הוא עמד שם וקיבל את הפצועים, בצורה מטורפת

יונתן מישרקי:  נעשה שם כמעט הבלתי מאומן, עם הצוותים, בצורה מדהימה

יונתן מישרקי:      אמרתי לך תודה כבר אז, ואנחנו אומרים לך תודה גם פה, כי מה שאתה - - -     

ד"ר דן שוורצפוקס: לא לשם כך התכנסנו

יונתן מישרקי: נכון, לא לשם כך, אבל מגיעה לך את התודה הזו בשמנו

ד"ר דן שוורצפוקס: אני מקבל אותה בשם כל עובדי בית החולים סורוקה

ד"ר דן שוורצפוקס:  אנחנו קיבלנו את האנשים שפצועים קשה יותר

ד"ר דן שוורצפוקס:  נערכנו לזה מראש

ד"ר דן שוורצפוקס:  זו הייתה משימה מורכבת; היא דרשה "תפירת חליפה" לכל אחד ואחת מהם, ואני חושב שעמדנו בזה בצורה טובה

ד"ר דן שוורצפוקס:      אני רוצה לדבר פה מכובע אחר שלי

ד"ר דן שוורצפוקס:  מעבר לכך שאני סגן מנהל בית החולים סורוקה ומנהל המיון – אני רופא בעוטף עזה מזה 23 שנה, ביישוב צמוד גדר

קריאה: באיזה יישוב?     

ד"ר דן שוורצפוקס: בקיבוץ עלומים

ד"ר דן שוורצפוקס:  אני אמנם תושב באר שבע, אבל במשך 23 שנה – אני נוסע לשם פעמיים בשבוע

ד"ר דן שוורצפוקס:  אני חבר בקבוצת וואטסאפ של הרופאים הכי עצובים, כרגע, במדינת ישראל, שנקראת "רופאי העוטף", ואני חושב שהם לא מספיק מעורבים באירוע הזה

ד"ר דן שוורצפוקס:  אני חושב שצריך לערב אותם

ד"ר דן שוורצפוקס:  הם רופאי הקהילות; הם מכירים את האנשים; הם יכולים להגיד מה לעשות ואיך לעשות

ד"ר דן שוורצפוקס:      אני יכול להגיד לכם, באחריות מלאה, שחלק מהטיפול המיטבי שקיבלה הגברת אלמה אברהם היה בגלל טלפון שעשיתי לרופא של נחל עוז – שאני מכיר אותו היטב, ואנחנו חברים

ד"ר דן שוורצפוקס:  התקשרתי אליו בסביבות הצוהריים, ואמרתי לו: "כך וכך

ד"ר דן שוורצפוקס:  מה יש לך להוסיף לי?", והוא הוסיף לי הרבה מאוד

יונתן מישרקי: אם כך – זה ממש מאסט

ד"ר שושי גולדברג: זה קורה, דן

ד"ר שושי גולדברג:  גם עם האחות של הקהילה, וגם עם - - -     

ד"ר דן שוורצפוקס: אני בדקתי עם כל רופאי העוטף של היישובים צמודי הגדר, ולא דיברו עם אף אחד מהם

ד"ר שושי גולדברג: אוקיי, אז נבדוק את זה שוב

ד"ר שושי גולדברג:  אנחנו יודעים שזה קורה

יונתן מישרקי: אני מודה לך על הנקודה החשובה הזו

יונתן מישרקי:  בסוף – הם מכירים את אותם האזרחים בצורה הכי טובה

יונתן מישרקי:  כמובן שכל מה שייעשה – ייעשה עם ההכשרה המתאימה והנכונה, כך שהמענה יהיה מקסימלי

ד"ר דן שוורצפוקס: לא ביקשתי שהם יהיו אחראיים; ביקשתי שהם יהיו בתוך התמונה באופן מלא

יונתן מישרקי: הערה מצוינת

יונתן מישרקי:  תודה רבה

יונתן מישרקי:  משרד החוץ, שלום וברכה

יונתן מישרקי:  אנחנו רוצים לדבר גם על הנושא של השבים שהם אינם אזרחי מדינת ישראל – עובדים זרים וכדומה

יונתן מישרקי:  אנחנו רוצים לשמוע את ההתייחסות שלכם בהקשר הזה: איך נערכתם, ואיך אתם מקבלים את אותם שבים?     

אורית שני: שלום

אורית שני:  אני אורית שני, ואני עובדת באגף הקונסולרי במשרד החוץ

אורית שני:  פתאום נראה קטן מאוד אחרי כל מה שנאמר כאן

אורית שני:  אנחנו הצטרפנו לשאר החמ"לים – בעיקר לחמ"ל של משרד הבריאות – והמעורבות שלנו בטיפול בשבים התחילה מרגע השחרור שלהם מהשבי

אורית שני:  אנחנו היינו נוכחים שם, על פי הצורך, בכל פעם שהשתחררה בוצה של עובדים זרים, או של זרים אחרים – גם כאלה שיש להם אזרחות זרה

אורית שני:      עיקר המיקוד של המשרד עצמו הוא ביצירת הקשר ובשמירה על המעטפת שבין השגרירות הזרה הרלוונטית – התאילנדית, כמובן, שהיה להם את המספר הגדול ביותר של החטופים – לבין הרשויות כאן

יונתן מישרקי:  היו לכם עובדים שדוברים את השפה שלהם בזמן חזרתם?     

אורית שני: היו לנו עובדים שדוברים אנגלית; אין למשרד החוץ עובדים שדוברים תאית - -      

יונתן מישרקי: בבתי החולים יש?     

קריאה: כן

קריאה:  עבדנו ביחד

קריאה:  בבית החולים היה פסיכולוג דובר תאית

אורית שני: אבל דאגנו שיהיו דוברי תאית בתוך החמ"לים עצמם

אורית שני:  כמובן שגם היו נציגי השגרירויות הרלוונטיות שלהם, שגם שימשו כמתורגמנים לצורך העניין

אורית שני:  מבחינתנו, כפי שאנחנו יודעים וכפי שאנחנו טיפלנו – 23 חטופים תאילנדים כבר השתחררו וחזרו לתאילנד בפעימות שונות

אורית שני:  יש לנו פיליפיני אחד שהשתחרר מהשבי

אורית שני:  הוא עדיין נמצא בארץ, בבית מלון, ואמור לחזור לפיליפינים בקרוב מאוד

יונתן מישרקי: הם מקבלים ליווי כמו כל שב אחר?     

אורית שני: 	כן

אורית שני:  הם מקבלים ליווי מלא וצמוד, כמו כל שב אחר, מכל הרשויות של מדינת ישראל

אורית שני:  הם מוכרים כנפגעי איבה, ויקבלו את כל הזכויות שמקבלים כאן

אורית שני:  מי שחזר לארצו – השגרירות הזרה שלנו בארץ מולדתו תמשיך ללוות אותו שם, כנפגע איבה לכל דבר ועניין

יונתן מישרקי: אנחנו צריכים לזכור שאנחנו מחויבים כלפיהם, כמדינה, ולכן הם צריכים לקבל את הזכויות בצורה שווה

יונתן מישרקי:  אני אעבור לדבריהם של חברי הכנסת

יונתן מישרקי:  בבקשה, חבר הכנסת משה סעדה

משה סעדה: אני מצטרף למה שאמרו משפחות החטופים לגבי הביטוח הלאומי, בהתייחס ל-07 באוקטובר: זה לא דומה לאירוע אחר

משה סעדה:  אתה תמיד פועל על פי מדדים ופרמטרים שיש לך אל מול אירועים דומים, ומשווה

משה סעדה:  לכאורה, בדקו את האירוע הזה כמו נפגעי איבה, אבל זה לא נכון; האירוע הזה הוא אירוע אחר לגמרי

משה סעדה:  זה אירוע שלא דומה לשום אירוע שקרה ב-75 השנים האחרונות במדינת ישראל

משה סעדה:       אם אפשר למקם את אותו יום ולהתייחס אליו – הוא יותר דומה, אולי, לאירועים שקרו בשואה

משה סעדה:  אני חושב על אותו אדם שנחטף

משה סעדה:  אחרי שהוא חווה את האירוע הכי קשה, שמזכיר רק אירועים שהיו בשואה ופוגרומים כלפי העם היהודי – הוא חווה עוד אירוע קשה מאוד של שבי, ואחר כך הוא חוזר לבית ולמשפחה שלא תמיד קיימים

משה סעדה:       לכן, החובה שלנו – גם של הכנסת, כגורם מפקח – היא לדעת שזה שונה

משה סעדה:  הפרמטרים חייבים להיות אחרים

משה סעדה:  חייבים לחשוב אילו פרמטרים אנחנו יוצרים עכשיו כלפי האירוע הזה

יונתן מישרקי: אנחנו נוציא מפה פנייה לוועדת העבודה והרווחה – וכמובן שאתה מוזמן לבוא גם כן; אנחנו נמצאים שם בהרבה דיונים לגבי הכספים שהמדינה נותנת, וכמובן שאנחנו גם בקשר עם השר – וזה יהיה חלק ממסקנות הוועדה

משה סעדה: ההתייחסות היא לא רק לחטופים והמשפחות שלהם, שחוו את האירועים הקשים האלה, אלא גם לאנשים הבודדים שנלחמו באותו יום

משה סעדה:  יש אזרחים שהגיעו משום מקום ונלחמו, ואני פוגש אותם בבתי החולים כפצועים

משה סעדה:      אתמול נפגשתי עם מג"ד שהגיע להילחם, כאזרח, והוא אומר לי: "משה, תבין, מה שאנשים חוו שם – לא דומה לשום דבר אחר שחוויתי אי פעם בצבא כלוחם"

משה סעדה:  לכן, המעטפת, הפיצויים וכל מה שהם נזקקים לו – הם אחרים לגמרי, לגבי החטופים, לגבי האזרחים מהמסיבה ולגבי הלוחמים

משה סעדה:  הדין שלהם צריך להיות שונה, ולצערי עד היום – לא שמעתי מאף רשות התייחסות כזו

יונתן מישרקי: תודה רבה

טטיאנה (טניה) מזרסקי: רציתי לבקש מהנציגים של המוסדות שמטפלים ונותנים מענים לאלה שחוזרים: תשלבו את הרפואה האלטרנטיבית בסל השיקום שאתם מציעים למטופלים שעברו זאת

יונתן מישרקי: דיברנו על זה, טטיאנה

יונתן מישרקי:  זה חייב להיות חלק מהרפורמה שעושים במערכת בריאות הנפש

יונתן מישרקי:  יהיה לנו דיון על זה

טטיאנה (טניה) מזרסקי: הרפואה האלטרנטיבית היא הרבה ממה שהוזכר

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  זה רחב מאוד

יונתן מישרקי: נכון

יונתן מישרקי:  טוב

יונתן מישרקי:  חבר כנסת נוסף, חברת כנסת?     

שקלים: אני פשוט אומר את המובן מאליו: אני מזדהה, באמת, עם כל מה שאמרו פה משפחות החטופים, ומצטרף לקריאה שלפיה אנחנו צריכים לשמוע את העדויות, כמו שראינו את אותו הסרטון המחריד, וזה נתן לנו הרבה תחמושת בהסברה

שקלים:  תודה

יונתן מישרקי: תודה רבה

יונתן מישרקי:  חברת הכנסת קטי, בבקשה

קטי קטרין שטרית: אדוני היושב-ראש, אני חושבת שאנחנו לא מספיק שמים לב לניצולי נובה – אני מדברת על חבר'ה צעירים – שכרגע, הם בעצמם אפילו לא יודעים שהם נמצאים בבעיה

קטי קטרין שטרית:  אנחנו צריכים לטפל בזה, מפני שאחרים מהאירוע המזעזע הזה – חוזרים לקהילה, והקהילה עוטפת

קטי קטרין שטרית:  אני אומרת לך ש-70% מהפתרון הוא כשהם נמצאים בתוך הקהילה

קטי קטרין שטרית:       אל תשכח שהנערים והנערות שהיו בנובה – לא חוזרים לקהילה; הם חוזרים לבית, ואני אומרת לך שיש ביניהם כאלה שלא יוצאים מפתח הבית

קטי קטרין שטרית:  אנחנו לא מדברים עליהם מספיק, ואנחנו נקבל אותם באופן כפול ומכופל בעתיד

יונתן מישרקי: תודה

יונתן מישרקי:  אני מזכיר לך שהנושא היום הוא על המענים הניתנים לשבים מהשבי

יונתן מישרקי:  זה חשוב מאוד, אבל זו לא מטרת הדיון כרגע

ירדן גונן: אני רוצה לציין גם אותם בתור שבים; הם שבים מתופת, והם חיים אותה יום-יום

ירדן גונן:  בינתיים, יש יותר ארגונים אזרחיים שמטפלים בהם מאשר ארגונים ממשלתיים

מיכל מרים וולדיגר: אני מסכימה עם ירדן

מיכל מרים וולדיגר:  אני רוצה להודות לכל המשרדים והארגונים שמטפלים באירוע הזה, ולהגיד שמה שחשוב ביותר בעיניי זה המענה ההוליסטי, כמו שאמר פה הרופא מקודם

מיכל מרים וולדיגר:  אני יודעת שהמילה "תכלול" כבר נמאסה על כולנו, אבל אין מה לעשות; צריך להבין שאדם הוא הוליסטי – זה רווחה; בריאות; קליטה ועלייה, אם יש עולים חדשים; הכול ביחד – ומישהו צריך להחזיק את הכול ביחד ולרכז את זה

מיכל מרים וולדיגר:      אם האחיות הן אלה שעושות את זה – בהחלט צריך לתת להן את כל הגב שהן צריכות, כי זה חתיכת תפקיד, והוא חשוב ביותר

יונתן מישרקי: תודה רבה

יונתן מישרקי:  אני מתנצל בשני כל מי שלא הספקנו לשמוע את קולו כאן בדיון

יונתן מישרקי:  אני מקווה שבדיונים הבאים אנחנו נספיק לשמוע

יונתן מישרקי:  אני עובר לסיכום: ועדת הבריאות מודה לכל המשתתפים בדיון, מאחלת בריאות איתנה לכל השבים ומייחלת לשובם של כלל החטופים במהרה, בריאים ושלמים

יונתן מישרקי:       ועדת הבריאות מבקשת ממשרד הבריאות להציג בפני חברי הכנסת את הממצאים משמיעת העדויות אודות מצבם של השבים ושל החטופים, בהתחשב במגבלות הנובעות בצרכי החקירה, בסוגיות הפרטיות ובאילוצים נוספים, ככל שיש

יונתן מישרקי:  הוועדה תעדכן את חבריה אודות מסגרת הדיון המתאימה לנושא, כמובן שלאחר התייעצות עם הלשכה המשפטית

יונתן מישרקי:       הוועדה קוראת למשרד הבריאות לפרסם דו"ח מפורט לארגוני בריאות בעולם אודות הממצאים הרפואיים שהתגלו בעקבות חזרת השבים

יונתן מישרקי:  הוועדה קוראת למשרד הבריאות, למוסד לביטוח לאומי ולשאר המשרדים הרלוונטיים, להכין דף מידע למשפחות השבים והחטופים אודות הטיפול והזכויות המגיעים לשבים

יונתן מישרקי:       נוכח הידיעות שנמסרו לוועדה על הצורך של משפחות השבים לטפל בבני משפחתם ששבו מהשבי, הוועדה קוראת לביטוח הלאומי לקיים בחינה מחודשת אודות התגמול שיש לתת למשפחות ולפדויי השבי

יונתן מישרקי:  הוועדה פונה לוועדת העבודה והרווחה של הכנסת לקיים דיון מקיף בסוגיית התגמולים והשיקום לנפגעי ה-07 באוקטובר ולפדויי השבי, כדי להעניק להם מענים ראויים

יונתן מישרקי:  הוועדה תמשיך לעקוב אחר הנושא, כמובן

יונתן מישרקי:       הוועדה יוצאת להפסקה של חמש דקות עד לדיון הבא

יונתן מישרקי:  תודה רבה