ועדת העבודה והרווחה, כנסת 25, פרוטוקול מספר 115, 2023-11-15 00:00

דבורה ביטון: בוקר טוב

דבורה ביטון:  אני מתכבדת לפתוח את הישיבה של ועדת העבודה והרווחה

דבורה ביטון:  התאריך הוא ה-15 בנובמבר, 2023

דבורה ביטון:  השעה היא 09:31

דבורה ביטון:  הנושא הוא הצעה לדיון מהיר בנושא: "הכרה גורפת בתושבי העוטף ומשתתפי מסיבת הנובה כנפגעי פעולות איבה"

דבורה ביטון:  למען ההגינות, אני תושבת שדרות, אבל אני בין יוזמי ההצעה הזו

דבורה ביטון:  יחד איתי הצטרפו חבר הכנסת סימון מושיאשוילי; חבר הכנסת אלון שוסטר; חבר הכנסת יצחק קרויזר; וחבר הכנסת אלי דלל

דבורה ביטון:       הסיבה שבגללה חשבתי שנכון ליזום את הדיון הזה היא בעקבות פניות רבות של נפגעים ממסיבת הנובה, תושבי שדרות והעוטף

דבורה ביטון:  ההצעה מדברת על כך שבשלב ראשון יש להכיר, באופן גורף, בתושבים שנכחו באזורי הטרור והטבח, ב-07 באוקטובר, והיו חשופים – בין אם הם היו חשופים פיזית ובין אם הם היו חשופים בתקשורת, דרך התכתבויות, מראות וידיעות

דבורה ביטון:      כמובן, מדובר על הכרה

דבורה ביטון:  כפי שאתם יודעים – ותכף ידברו כאן גורמי המקצוע – אנחנו כבר 40 יום אחרי

דבורה ביטון:  40 יום זו תקופה שמבחינתנו היא כבר תקופה אחרי פציעות, כי כשמדובר בפגיעות נפשיות – מרוץ הזמן צריך להיות הכי קצר, על מנת שנוכל לתת את המענה הנכון

דבורה ביטון:  לכן – אנחנו כאן

דבורה ביטון:       הרעיון הוא שיכירו באנשים עכשיו, בכדי שבעוד שנה או שנתיים – אם, חלילה, לאחד האנשים פתאום יהיה טריגר, בעקבות האירוע שקרה ב-07 לאוקטובר, ותיגרם לו קריסה רגשית או נפשית – נטל ההוכחה לא יהיה עליו

דבורה ביטון:       מי שמכיר את הפרוצדורה – ואני, כעו"ד, ייצגתי לא מעט נפגעי איבה – בסוף אנחנו מגיעים לוועדות כאלה, וכמו שנאמר לי פעם אחת: "דפים"

דבורה ביטון:  דפים זה אומר רישומים בתוך המערכות, וזה לא הסיפור היום

דבורה ביטון:  אני רוצה למנוע את מה שקרה – ואפשר, היום, גם לראות – לניצולי שואה שהכירו בהם רק בתקופה שלאחר מכן, כמו ניצולי השואה מצפון אפריקה, שרק בימים אלה יכולים להגיש בקשות

דבורה ביטון:       מי שהיה נוכח באותה עת – שיוכר, באופן גורף

דבורה ביטון:  אם זה עניין של איכויות, וכו' – אלה כבר בקשות אחרות ויהיה תיעדוף אחר, וגורמי המקצוע יציינו ויפרטו את זה כאן

דבורה ביטון:  ברשותכם, אני אעביר את זכות הדיבור, על מנת שנוכל למצות כמה שיותר

דבורה ביטון:  כולי תקווה שנצא מכאן כשזו תהיה ההחלטה

דבורה ביטון:  ראשונת הדוברים, חברת הכנסת, שרת האנרגיה לשעבר, קארין אלהרר

קארין אלהרר: תודה רבה, גבירתי יושבת הראש

קארין אלהרר:  ברכות על קיום הדיון הזה

קארין אלהרר:  אני אקדים ואומר שזוועות ה-07 באוקטובר הותירו מספרים עצומים של אנשים עם טראומה קשה

קארין אלהרר:  אנשים שראו מראות וחוו חוויות שאי אפשר להכיל אותן

קארין אלהרר:  אפשר לקרוא תיאורים, ועדיין – הראש לא קולט

קארין אלהרר:  מה שצריך היה לקרות, באופן מידי, זה להכיר בהם ולתת מענים

קארין אלהרר:      גבירתי, מדינת ישראל לא השכילה לעשות את זה

קארין אלהרר:  אנחנו נמצא את עצמנו, בעוד מספר ימים או שבועות – וזה כבר קרה – עם אנשים לא מטופלים שמצבם מחמיר

קארין אלהרר:  כשהמצב מחמיר – אני מבקשת להדגיש – כל שקל שהיינו מוציאים קודם – היה מונע או מקהה את זה, ולא עשינו

קארין אלהרר:       היו יוזמות פרטיות, כמו של רענן, שיושב לצדי, שהתחיל לתת טיפולים לאנשים

קארין אלהרר:  הוא עשה את זה באמצעות פילנתרופיה

קארין אלהרר:  הוא עושה את זה עד היום באמצעות פילנתרופיה

קארין אלהרר:  האם בשביל זה יש לנו מדינה? כדי שהפילנתרופיה תיתן? אנחנו מדינת שנור? בשביל מה יש תקציב מדינה? איפה הדבר הזה נשמע? ששה שבועות שהוא נותן את זה באמצעות אנשים טובים

קארין אלהרר:  זה דבר שלא עולה על הדעת

קארין אלהרר:      מכירים באנשים כנפגעי פעולות איבה? יושב כאן אייבי, ואין לו תקציב כדי לתת מענים

קארין אלהרר:  לאן הגענו? זו מדינת ישראל, שיש לאזרחים שלה חוזה עם המדינה: אנחנו אזרחים משלמי מיסים; עובדים; יצרניים – ואתם דואגים לנו

קארין אלהרר:  אי אפשר מחדל על מחדל

קארין אלהרר:  אי אפשר להפקיר אותם לגורלם

קארין אלהרר:      בתחילת השבוע שמענו על אנשים שהגיעו לאשפוז כפוי

קארין אלהרר:  זה מטורף

קארין אלהרר:  זה המחדל השלישי

קארין אלהרר:  לא רק המחדל שהיה ב-07 באוקטובר; לא רק המחדל בכך שלא טיפלנו בהם – גם הגענו למצב הזה

קארין אלהרר:  זה דבר שלא יכול לקרות

קארין אלהרר:       בדוגמה של רענן – שאני בטוחה שתתני לו לתאר ולספר מה הוא עושה – זכיתי לראות את הטיפולים שהצעירים והצעירים מקבלים שם; זכיתי לראות איך נמנעים מצבים קיצוניים; אבל זה לא צריך, בשום צורה ובשום אופן, להיות נסמך על פילנתרופיה בלבד

קארין אלהרר:  פילנתרופיה היא האקסטרה; היא משהו שנותנים אחרי המינימום

קארין אלהרר:  ואת המינימום – עוד לא נתנו

קארין אלהרר:       אני רוצה לציין שמנכ"ל משרד הבריאות הגיע למקום, ראה את הדברים ואמר שיהיה מענה, אבל גבירתי, אנחנו אחרי ששה שבועות

קארין אלהרר:  מתי יגיע המענה המלא? מתי ניתן להם את מה שהם זכאים לו? אנחנו נמצאים במצב מאוד קשה גם כך; אין מטפלים

קארין אלהרר:       אני קוראת לכך שתהיה הכרה לכולם, קודם כל, בנוהל מהיר וירוק

קארין אלהרר:  אני יודעת שהביטוח הלאומי – וזה המקום לציין אותם – עושים עבודת קודש, ומגיעים לכל מקום עם עמדות, בצורה נגישה

קארין אלהרר:  צריך לציין את ירונה, המנכ"לית, שנענית לכל קריאה, ואת כל הצוות, אבל הכרה – היא החלק הראשון, ואז צריך גם לטפל

קארין אלהרר:      אני קוראת לכל חלקי הממשלה, שנמצאים בתווך, לתת כתף בעניין הזה, ו-Literally – להציל את האנשים האלה

קארין אלהרר:  תודה

דבורה ביטון: תודה לחברת הכנסת קארין אלהרר על הדברים החשובים שנאמרו כאן

דבורה ביטון:  אני רוצה, ברשותכם, לתת את זכות הדיבור למתן, תושב העוטף, שסיפורו הגיע אליי באופן אישי

דבורה ביטון:  אני חושבת שזה סיפור בדיוק על מה שקרה בנובה

מתן בריצ'נר: שלום לכולם

מתן בריצ'נר:  אני מתן בריצ'נר, תושב העוטף

מתן בריצ'נר:  אח של אחד מהפצועים מהמסיבה, שהלך וחילץ אותו בעצמו, כי אף אחד אחר לא היה

מתן בריצ'נר:  כשאנחנו מדברים על המסיבה – חשוב לא להגיד רק "נובה"; הייתה גם עוד מסיבה – "פסיידאק"

מתן בריצ'נר:  שוכחים את זה קצת, כי היא הייתה הרבה יותר קטנה

מתן בריצ'נר:      לספר לכם את הסיפור האישי שלי – ייקח כמה שעות

מתן בריצ'נר:  אנחנו לא פה בשביל זה; אני פה כדי להסביר לכם את הכאב

מתן בריצ'נר:  איבדנו הרבה אנשים

מתן בריצ'נר:  אני, מיישובי העוטף – אפס עד שבעה קילומטרים, לפי ההגדרה – לא קיבלתי כלום, כי אני לא העניין פה; אני, כרגע, מטפל באחי, אבל אף אחד לא דיבר איתי

מתן בריצ'נר:       הייתי צריך להגיע גבוה מאוד כדי שיטפלו באחי, כי רק ביום ה-27 אמרו לי: "אני עדיין לא בטוח בזה שהוא מוכר כנפגע פעולות איבה"

מתן בריצ'נר:  כדור ברגל; רסיסים בראש; רסיסים בגב; כדור שנכנס ויצא בגב; ואני לא מדבר על הנפש

מתן בריצ'נר:  שמונה שעות מדמם

מתן בריצ'נר:       אני רוצה להגיד תודה לבן אדם אחד שיושב פה; בן אדם שהקים מרכז מדהים, שעזר לאחי להפחית, משמעותית, את הטראומה

מתן בריצ'נר:  אני בכלל לא נכנס להגדרות של טראומה ופוסט-טראומה, כי אני לא מהתחום

מתן בריצ'נר:  אני מומחה GRC

מתן בריצ'נר:  אני בא מתחום הנהלים

מתן בריצ'נר:  אני יודע שאצלכם כל דבר זה נוהל וכל דבר זה תקציב אחר, אבל מבחינתי – תגרסו את הנהלים

מתן בריצ'נר:  זה לא מעניין

מתן בריצ'נר:  מה אכפת לי, עכשיו? אחי נמצא ארבעה ימים במיון

מתן בריצ'נר:  מתקשרים אליי ביום החמישי, ואומרים לי: "אחיך נעדר"

מתן בריצ'נר:  אני אומר להם: "חיבקתי אותו לפני דקה

מתן בריצ'נר:  איך הוא נעדר?"

מתן בריצ'נר:       הרגשות קשים מאוד

מתן בריצ'נר:  אנשים, תושבי העוטף – לא חוזרים הביתה

מתן בריצ'נר:  את המתים שלנו – היינו צריכים לקבור במקומות אחרים, ואני אומר "מתים" כי קשה לי להגיד את המילה "נרצחים"

מתן בריצ'נר:  אלפי ילדים – וסלחו לי שאני קורא להם ילדים

מתן בריצ'נר:  הם בני 22

מתן בריצ'נר:  הם בני 23, 24

מתן בריצ'נר:  הם רק חזרו מהטיול של אחרי הצבא

מתן בריצ'נר:  חיילים קרביים, שפעלו והצליחו לצאת משם, רק בגלל ההכשרה הקרבית שלהם

מתן בריצ'נר:  אבל למען האמת – הם לא היו צריכים את ההכשרה הזו, כי הם היו בשטח מדינת ישראל

מתן בריצ'נר:       אנחנו נמצאים ביום ה-40; קשה לי להגיד את זה בשבועות

מתן בריצ'נר:  איפה אתם? יש פה מנהל? ניהלתי הרבה דברים בחיי

מתן בריצ'נר:  אני מרגיש שאין פה ניהול

מתן בריצ'נר:  אין ניהול; אין קשר; גופי הממשלה לא עוזרים לי

מתן בריצ'נר:  רק ביום ה-30 – הצלחתי למצוא את האוטו, ולא בזכות גופי הממשלה; בזכות אנשים שעזרו לי מתוך הממשלה

מתן בריצ'נר:  אבל לי יש כוח

מתן בריצ'נר:  אני אלחם בשביל אחי; אני אלחם בשביל תושבי העוטף

מתן בריצ'נר:  מה עם אותו ילד בן 22, אותה משפחה אבלה, שאף אחד לא דיבר איתה, ואין לה כוחות?     אני חיכיתי שעות בטלפונים

מתן בריצ'נר:  שעות

מתן בריצ'נר:  יש לי שיחות מוקלטות; יש לי הכל

מתן בריצ'נר:  זה מתחיל ממס רכוש ונגמר בביטוח לאומי, וכל דבר שהייתי צריך להתנהל איתו אל מול גופי הממשלה – הוא בגדר סיוט

מתן בריצ'נר:  המשפט הכי קשה שיש לי להגיד זה: מה שחמאס עשו לנו זה כלום לעומת מה שמשרדי הממשלה עשו לי

מתן בריצ'נר:      איבדתי הרבה אנשים

מתן בריצ'נר:  קברנו אותם לא בבית שלהם, כי אנחנו לא יכולים לחזור הביתה, כי הוא בסיס צבאי סגור

מתן בריצ'נר:  אבל אני רוצה להגיד תודה: תודה לכל התורמים; תודה לעם הזה – העם המדהים הזה, שבזכותו אנחנו מתקיימים

מתן בריצ'נר:       יושב לצדי עידן

מתן בריצ'נר:  עידן היה עם אחי בשיח

מתן בריצ'נר:  עידן, אם הוא רוצה או לא רוצה, הוא כבר משפחה

מתן בריצ'נר:  אם הוא רוצה – הוא יספר לכם קצת, כי אני יושב פה ורועד; אני לא יודע מה עובר עליו

מתן בריצ'נר:  הכרה גורפת זה המינימום שאתם יכולים לעשות

מתן בריצ'נר:  המינימום

מתן בריצ'נר:  מה עובר עליכם? טפסים? מה זה, חוזה מדיני? ילד עם כדור ברגל, רסיסים בראש ורסיסים בגב – צריך טפסים? אולי הייתי צריך להביא לכם ראש של מחבל? על מה אנחנו מדברים?     תושבי העוטף – היו או לא היו באירוע – חוו פצמ"רים כל החיים

מתן בריצ'נר:  הודעה של "יש צלף על הגדר" זה חלק משגרת היום-יום

מתן בריצ'נר:  מישהו פה יודע מה ההרגשה שאומרים לך: "תהיה קרוב למרחב מוגן, כי אנחנו לא יודעים מה יקרה", ואז, אחרי שעתיים – נוחתים לך 20 פצמ"רים ליד הבית? בתור חייל קרבי – לא פחדתי מזה, כי אימנו אותי למות

מתן בריצ'נר:  אבל בתור אזרח? למה אני צריך לחיות בפחד? ועברתי את הפחד; למה אני צריך להילחם?      כמה אנשים פיניתם מהבית? 130,000? כמה עובדים יש במשרדי ממשלה? שכל אחד ייקח משימה – לדבר עם חמישה אנשים ביום

מתן בריצ'נר:  אני בטוח שאנחנו נסיים את זה תוך ארבעה או חמישה ימים

מתן בריצ'נר:  למה לא הרימו לי טלפון? למה לא הרימו לאנשים מהקיבוץ טלפון? ועוד קיבוץ זה משהו שהוא מלוכד, אז יש להם את ההתאגדות שלהם; מה עם הילדים מהמסיבות? איפה הם עוד יהיו? מי דואג להם? חבר'ה, הטראומה כבר קיימת; הם חווים אותה כל לילה

מתן בריצ'נר:       אני מדבר עם ילדים במרכז שממוקם בחוות רונית, כרגע, בזכות האיש המדהים הזה שיושב מולי, ואני שומע סיפורים שכל אחד מהם הוא חץ בלב

מתן בריצ'נר:  זה כמו כדור ששורק לידי באותו קו עזה שעשיתי לפני 13 שנה

מתן בריצ'נר:  סיפורי גבורה

מתן בריצ'נר:  אבל בשביל מה הם עשו את כל זה אם אנחנו לא דואגים להם למינימום? טיפול פעם בשבוע? נזכרתם להפעיל נוהל חרדה אחרי 16 יום?      אם אח שלי לא היה מטופל אחרי שלושה ימים – אני לא יודע מה היה נשאר ממנו אחרי 16 יום, כי גם עכשיו הוא חווה התקפי חרדה; הוא לא ישן בלילות

מתן בריצ'נר:  אם אני מתרחק ממנו ליותר משלוש שעות – הוא שואל: "איפה אתה?", כי הוא יודע שאני דואג גם לאחרים ושאין לי בעיה לרדת דרומה – בין אם זה למצוא כלב למשפחה שאיבדה ילדה בת 18, ובין אם סתם להביא להם משהו סנטימנטלי מהבית, כי הם איבדו את כל המשפחה בבית שלהם

מתן בריצ'נר:  בבית שלנו; המקום המוגן

מתן בריצ'נר:       	ועכשיו אנחנו יושבים ומדברים: "בואו נכיר כנפגעי פעולות איבה"? תשחררו את הכסף

מתן בריצ'נר:  איפה מענקי הדיור? איפה הדברים שמגיעים לתושבי העוטף? לשבת ולדבר – כולם יודעים

מתן בריצ'נר:  אם לא המתנדבים – לא הייתה נשארת פה מדינה

מתן בריצ'נר:  רק בזכותם

מתן בריצ'נר:  אנשים שכבר מעל חודש לא מקבלים משכורת; תורמים שלא חייבים לאף אחד כלום, ונתנו, מכיסם האישי, כי למשרדי הממשלה לוקח זמן לשחרר תקציב

מתן בריצ'נר:      	אז תסלחו לי שיש בי המון כעס

מתן בריצ'נר:  והזעם רק התחיל, כי קמנו עכשיו מה-30

מתן בריצ'נר:  היינו באבל

מתן בריצ'נר:  עד השבוע – היינו באבל

מתן בריצ'נר:  אני לא יודע אם מישהו עלה פה, אי פעם, לחמש מצבות של ילדים ביום, אבל דברו איתי אחרי זה; אני אסביר לכם איך ההרגשה

מתן בריצ'נר:  גילוי מצבה – חמישה ביום

מתן בריצ'נר:       	אני לא יודע מה עוד אני יכול להגיד לכם כדי להעביר את התחושה

מתן בריצ'נר:  הטלפון שלי מלא בסרטונים של חילוץ של ילדים

מתן בריצ'נר:  כדורים שורקים לא זרים לי; הם לא זרים לי עוד מימי הצבא, אבל לראות, כך - - -     

דבורה ביטון: מתן, אנחנו שומעים את הכאב, וברשותך, אם תוכל לקצר, כי אנחנו רוצים עוד לשמוע אנשים נוספים

דבורה ביטון:  דבריך בהחלט מדברים בעד עצמם

דבורה ביטון:  תודה

מתן בריצ'נר: אני אגיד רק משפט סיום, ברשותך: אני רוצה להגיד תודה על התחלה של דרך, ואני מקווה שנצליח בלהתחיל לעבוד

מתן בריצ'נר:  אני רוצה להגיד תודה לכל המתנדבים, ואני מקווה שמהר מאוד – הממשלה הזו תעלה על דרך הישר

מתן בריצ'נר:  תודה

דבורה ביטון: תודה

דבורה ביטון:  אני מבקשת לתת את רשות הדיבור לחבר הכנסת אלי דלל, שגם הוא מיוזמי הדיון הזה

אליהו דלל: תודה רבה

אליהו דלל:  אחרי ששמענו אותך – האמת היא שכל מילה שלי מיותרת

אליהו דלל:  אני חושב שאנחנו צריכים פחות לדבר, יותר להקשיב ויותר לעשות

אליהו דלל:  חובה עלינו לקדם את הנושא הזה, של ההכרה הגורפת כנפגעי פעולות איבה, לתושבי עוטף עזה ולאלה שהיו במסיבה

אליהו דלל:       אני שמח שנמצאים פה אייבי מוזס ורועי כהן, שפועלים שנים רבות לטובת נפגעי פעולות האיבה

אליהו דלל:  הם גם הקימו מרכז בתל אביב, והמרכז הזה, היום, צריך לקבל את המעמד שלו

אליהו דלל:  יש שם גם אנדרטה – אני ביקרתי במרכז

אליהו דלל:  לצערי, מתווספים אלפי אנשים לאותו מרכז, או לאותה עמותה, ואני חושב שאתם צריכים לקדם את זה, היום, יחד עם הנפגעים ועם חברי הכנסת – ואנחנו ניתן לכם פה את כל התמיכה – ולא בהרבה דיבורים, אלא בהרבה מעשים

אליהו דלל:  תודה

דבורה ביטון: תודה

דבורה ביטון:  אני מבקשת להעביר את רשות הדיבור ליוסף אורים, תושב העיר שדרות, ולצופיה, אשתו

יוסף אפרתי: שלום

יוסף אפרתי:  קודם כל, אני רוצה להודות לכל משרדי הממשלה וחברי הכנסת

יוסף אפרתי:  אנחנו יצאנו משדרות לפני חודש ושבוע, וקיבלנו בתי מלון, בהתחלה, ועכשיו עברנו לבית פרטי

יוסף אפרתי:  אנחנו מרגישים שאנחנו עטופים – גם באנשים מתנדבים, כמו שהוא הזכיר, אבל גם מצד משרדי הממשלה וחברי האופוזיציה והקואליציה

יוסף אפרתי:      אני אספר את הסיפור שלי, אבל הוא יותר קצר, כי הסיפור האמיתי הוא של אשתי

יוסף אפרתי:  ביום שמחת תורה – אנחנו היינו בשדרות, ואז, ב-06:30, התחילו כל הטילים

יוסף אפרתי:  במשפחה שלי יש עשרה ילדים

יוסף אפרתי:  היינו עם שבעה, והתכנסנו, כולם, בממ"ד

יוסף אפרתי:       הבן שלי הוא חייל בגבעתי

יוסף אפרתי:  הוא רצה ללכת לכיוון ישיבת ההסדר שבשדרות, בהתחלה, ובדרך הוא פגש חיילים מפוחדים, שאמרו לו שיחזור וייקח נשק כי יש מחבלים ברחובות

יוסף אפרתי:  הוא חזר הביתה

יוסף אפרתי:  אני הלכתי לבית הכנסת הקרוב וביקשתי ממנו שיצטרף אליי

יוסף אפרתי:  הוא נכנס לבית הכנסת, ואחרי כמה דקות אמרתי לעצמי שאני צריך ללכת להודיע לצופיה שאם הצבא מחפש אותו – שיידעו שהוא נמצא בבית הכנסת

יוסף אפרתי:       הלכתי הביתה, ובדרך חזרה מהבית לבית הכנסת – נתקלתי במחבל

יוסף אפרתי:  התברר שהיו שם חמישה מחבלים, שעמדו במרחק קצר

יוסף אפרתי:  האמת היא שבהתחלה חשבתי שהם משלנו – אפילו אמרתי להם שלום, ואז הם התחילו, פתאום, לדבר בערבית ולירות לעברי כדורים

יוסף אפרתי:      תוך כדי הריצה חזרה הביתה – אני הרגשתי פגיעה

יוסף אפרתי:  הפגיעה היא פגיעת ריאה

יוסף אפרתי:  הגעתי הביתה, ושם – עוד מעט צופיה תסביר את מה שקורה בבית – במשך שעה ורבע – הייתי בבית

יוסף אפרתי:  אף אחד לא יכול היה להגיע

יוסף אפרתי:       פה, אני רוצה להזכיר אנשים גיבורים מגדרה – אחד בשם לאון בר, שהוא, ועוד אחד, הגיעו וחילצו אותי מהבית, כשאף אחד בשדרות לא העז להגיע אלינו בגלל שהיו שם הרבה מחבלים

יוסף אפרתי:  הם הגיעו אלינו, בגבורה גדולה, חילצו אותי מהבית ושמו אותי בסורוקה, ושם הייתי מורדם ומונשם במשך 24 שעות

יוסף אפרתי:  הגעתי בסכנת חיים מאוד גדולה; אם הם לא היו מגיעים – אני לא יודע אם הייתי פה עכשיו

יוסף אפרתי:  בזכותו, ובזכות עוד הרבה אנשים בבתי החולים, שתפקדו בצורה טובה – אני מתקדם, ברוך השם

יוסף אפרתי:  כבר שוחררתי לפני שבוע וחצי ואני מרגיש הרבה יותר טוב

יוסף אפרתי:      במקביל למה שקרה לי, הבן שלי, שהיה בבית הכנסת – חמישה מחבלים ניגשו לתוך בית הכנסת וניסו לפרוץ לשם

יוסף אפרתי:  הוא היה עם נשק, עם עוד בחור

יוסף אפרתי:  היו שם 12 מתפללים, שכבר התחילו להגיד וידוי ושמע ישראל, והוא פשוט עמד שם והגן עליהם, במשך 20 דקות

יוסף אפרתי:  הם זרקו רימון אחד שהתפוצץ, והשני, לעברו – לא התפוצץ, ברוך השם

יוסף אפרתי:  הוא הצליח להניס אותם במשך 25 דקות

יוסף אפרתי:  כרגע הוא נמצא בפאתי עזה; כרגע הוא לא נכנס, אבל הוא עדיין משרת שם ופועל עם הכוחות האדירים שלנו

יוסף אפרתי:  זה הסיפור שלי

יוסף אפרתי:  צופיה תמשיך את מה שקרה בבית

צופיה אורים: משיוסי הגיע הביתה – הוא צעק, מבחוץ: "מחבל, מחבל, ירו בי", והייתה איזו שנייה שלא ידעתי אם הוא רוצה שאני אפתח או אסגור את הדלת; אם הוא מזהיר אותי, או שהוא פצוע

צופיה אורים:  פתחתי את הדלת, הוא הגיע ונפל על הרצפה

צופיה אורים:  מהר הרמתי קול צעקה בבית, לילדים, שאף אחד לא יירד, כי הם היו בממ"דים – יש לנו שניים – וחששתי שהם יראו אותו ויחוו את מה שקורה בבית

צופיה אורים:      ביקשתי מרוני, הבת הבכורה שלי, שתתקשר למד"א

צופיה אורים:  היא התקשרה למד"א, ואנחנו התחלנו לתת טיפול ראשוני – לגזור את החולצה – כמובן שסגרנו תריסים ודלתות, והכל

צופיה אורים:  חיכינו שיגיע סיוע – ולא הגיע

צופיה אורים:  אחר כך התקשרתי שוב, ובאיזה שהוא שלב מד"א אמרו שהם לא יכולים לשלוח; שאין אישור מהצבא להגיע לאזור

צופיה אורים:       אני כתבתי בקבוצה של השכונה שלנו, ויוליה, השכנה שלי, שהיא אחות, עשתה איתי שיחה טלפונית, סייעה לי והדריכה אותי

צופיה אורים:  ואז התקשרתי לראש צח"ש אצלנו, בעיר, והיא עשתה לי שיחת ועידה עם אחד מאנשי מד"א

צופיה אורים:  הוא אמר שהוא מגיע, ובדרך – העלו אליו פצועים אחרים והוא הסתובב

צופיה אורים:       כל הזמן הזה, בבית, הילדים נמצאים בחדרים

צופיה אורים:  רוני, הבכורה שלי, עוברת בין שני החדרים כדי לראות מה איתם

צופיה אורים:  ציונה, הבת שלי, אמרה שהיא כל הזמן סתמה את האוזניים

צופיה אורים:  היא הייתה בממ"ד למטה, ולא יכלה לשמוע את אבא שלה נאנח וכאוב

צופיה אורים:       אחר כך הם שלחו לי רופא משדרות; ד"ר רוסלאן הגיע באותו הזמן שבו הגיעו לאון בר ועוד בחור צעיר, שאני לא יודעת מי הוא

צופיה אורים:  אני נורא פחדתי ואמרתי להם: "אני לא יודעת מי אתם; אני מפחדת"

צופיה אורים:  הם אמרו: "אנחנו אנשים טובים; באנו לעזור"

צופיה אורים:  תחת אש, במקום שאף אחד לא נכנס אליו – הם הגיעו

צופיה אורים:  הם הלכו לדלת והוציאו את הדלת של ארון ההזזה, כדי לעשות מעין אלונקה, והכניסו את יוסי ברכב הפרטי שלהם

צופיה אורים:  בניסים, ברוך השם – הוא הצליח להגיע לבית החולים

צופיה אורים:      אני מזכירה פה את לאון בר כי למחרת הוא המשיך בחילוץ – ונהרג, אחרי שהוא גם הציל המון אנשים במסיבה

צופיה אורים:  יוסי היה הראשון, כי זה היה על הבוקר

דבורה ביטון: צופיה, אם אפשר לקצר

דבורה ביטון:  מאוד חשוב לנו לשמוע עוד אנשים

צופיה אורים: אני רוצה להגיד עוד משפט אחד על הנושא של הנפגעים: אני חושבת על יוליה, השכנה שלי, שעשתה איתי את השיחה

צופיה אורים:  אני חושבת על רעות, שכתבה בקבוצה: "כולנו מתים"

צופיה אורים:  אני חושבת על הבת של חברה שלי, חירות, שעמדה במשך שעות על הידית של הדלת

צופיה אורים:  אני חושבת על נילי, האחיינית שלי, כשאמא שלה הוציאה אותה באמצע הלילה: "שכחתי משקפיים"; "לא משנה, לא לוקחים משקפיים; רק נעלה על האוטו ונלך מכאן"

צופיה אורים:  אני חושבת על שחר שלי, שאומר בלילה: "אני רוצה שכבר יגיע הבוקר"

צופיה אורים:  אני חושבת על רוני, שמתקשה להירדם

צופיה אורים:  אני חושבת על כל האנשים מסביב, שחוו את זה, ועדיין חיים את זה בצורה כזו או אחרת

דבורה ביטון: תודה רבה

דבורה ביטון:  אנחנו נעלה לזום את מאיה טריגר רוזנפלד

דבורה ביטון:  מאיה היא תושבת כפר עזה והיא מטפלת באחיינים שלה

דבורה ביטון:  היא תכף תספר את הסיפור

דבורה ביטון:  רק לפני מאיה, ברשותך, אני אקריא, בגלל שמדובר בקטינים

דבורה ביטון:  כידוע, ישיבת הוועדה מוקלטת ומשודרת, והפרוטוקול, וגם שידור הישיבה, יפורסמו באתר האינטרנט של הכנסת

דבורה ביטון:       לפי סעיף 120 לתקנון הכנסת ניתן, באופן חריג, לחסות פרטים מזהים של אנשים או דברים שנאמרו בדיון, בין היתר אם הדבר דרוש לשם הגנה על עניינו של קטין או חסר ישע, אם פרסום הפרוטוקול יגרום נזק למוזמן בוועדה או לאדם אחר

דבורה ביטון:  אבקש להודיע שככל שיעלה הצורך, או שתהיה בקשה לכך – ימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של הדוברים, או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול

דבורה ביטון:      שלום לך, מאיה

מאיה טריגר רוזנפלד: שלום לכולם

מאיה טריגר רוזנפלד:  סליחה שאני בנסיעה; אנחנו פשוט בדרך לאזכרה של נדב עמיקם, חבר טוב שלנו שנרצח כשהוא הגן על הקיבוץ ונלחם בכיתת הכוננות

מאיה טריגר רוזנפלד:  הוא השאיר אחריו אישה ושני ילדים קטנים

מאיה טריגר רוזנפלד:  ברשותכם, אני כתבתי כמה מילים, כי אני באמת מתרגשת וקצת קשה לי

מאיה טריגר רוזנפלד:  אני ארצה להקריא, ואשתדל לקצר

מאיה טריגר רוזנפלד:      שלום לכולם

מאיה טריגר רוזנפלד:  קוראים לי מאיה טריגר רוזנפלד והבית שלי הוא בקיבוץ כפר עזה

מאיה טריגר רוזנפלד:  אני נשואה לדביר ואני אמא של זיו, שאתמול חגגנו לו, באהבה ובהתרגשות, יום הולדת שנה

מאיה טריגר רוזנפלד:  לפני חודש וחצי – חרב עולמי

מאיה טריגר רוזנפלד:  הבית המוגן שלנו הפך לשדה קרב

מאיה טריגר רוזנפלד:  הממ"ד – חדר השינה של התינוק שלי; המקום בו הבטחתי לו כל לילה, לפני השינה, שמאומה לא יפגע בו – הפך להיות המקום המפחיד ביותר על פני האדמה

מאיה טריגר רוזנפלד:      איבדנו אנשים אהובים ויקרים

מאיה טריגר רוזנפלד:  גיסתי ובעלה, שנרצחו מול בניהם, תאומים בני עשרה חודשים; בן דוד אהוב, שנרצח כשהגן על אשתו והתינוקת; ועוד חברים, שכנים, והרשימה, לצערי, ארוכה וכואבת

מאיה טריגר רוזנפלד:  מעבר לכל זה – אנחנו חווים את חורבן הבית

מאיה טריגר רוזנפלד:  הקיבוץ האהוב שלנו – איננו

מאיה טריגר רוזנפלד:  נקבע שהוא לא ראוי למגורים, וששיקומו יארך תקופה ארוכה

מאיה טריגר רוזנפלד:       גם השיקום שלנו יהיה ארוך וקשה, ואנחנו מוכנים לזה, אבל אנחנו צריכים עזרה מכם – מהמדינה

מאיה טריגר רוזנפלד:  לאחרונה גילינו שנקבע קריטריון לפיו תינוקות מתחת לגיל שנתיים לא יוכרו באופן אוטומטי כנפגעי פעולות איבה, ואנחנו שואלים: למה?      התינוק שלי בן שנה

מאיה טריגר רוזנפלד:  הוא היה איתנו 30 שעות בממ"ד – בחדר סגור; בלי חשמל – בחושך, בלי מזגן, בחום ובמחנק נוראיים; בלי אוכל; ובתוך קרב בלתי פוסק

מאיה טריגר רוזנפלד:  הגיל שלו דווקא הופך הכל ליותר קשה, כי בתוך כל הסיטואציה הנוראית הזו – היינו צריכים לטפל בו, ובעיקר לדאוג שיהיה בשקט, כולל לחסום את הפה שלו עם היד פעם אחר פעם; הכל תוך חרדת מוות מתמשכת, בתוך שאנחנו מנסים לגרום לכוחות הביטחון להגיע אלינו ואל הקרובים שלנו, ולהציל אותם

מאיה טריגר רוזנפלד:      הבן שלי אולי לא מדבר – אבל הוא מבין

מאיה טריגר רוזנפלד:  הוא הבין את התנאים הלא ראויים שהיינו בהם; הוא הבין שאנחנו שבורים

מאיה טריגר רוזנפלד:  הוא שמע את הירי ואת ההפצצות, והוא הבין

מאיה טריגר רוזנפלד:  באמצע האירוע קיבלנו SMS שאומר שחיל האוויר יפציץ בקיבוץ, בקרוב, ואנחנו מתבקשים להתבצר בממ"דים

מאיה טריגר רוזנפלד:  האם מישהו מכם נאלץ, אי פעם, לחשוב איך הוא אמור להגן על התינוק שלו מפני הפצצה של חיל האוויר על הבית שלו? מפני רוצחים ואנסים צמאי דם, שבכל רגע יכולים לחדור הביתה, ואין יודע איך הסוף יכול להיגמר?     התינוק שלי ראה את הפחד על הפנים שלנו, והוא הבין

מאיה טריגר רוזנפלד:  בסוף חולצנו תחת אש, ברגל, כשהתינוק על הידיים שלנו, וכשאנחנו מתכופפים ומסתתרים מהירי

מאיה טריגר רוזנפלד:  האירוע, לצערי, לא נגמר אצלנו; הוא לא נגמר בחילוץ שלנו, כי מאז – אנחנו לא בבית; כל השגרה – הלכה; אין מקום קבוע ומוגן, ואנחנו באבל גדול, כשאת הכל – הילדים שלנו חווים איתנו ומבינים

מאיה טריגר רוזנפלד:      מאז אותו היום – התינוק שלי הפסיק לקחת בקבוק

מאיה טריגר רוזנפלד:  ההרדמות קשות

מאיה טריגר רוזנפלד:  השינה – לא טובה

מאיה טריגר רוזנפלד:  רק בימים האחרונים הוא קצת משחרר ומאפשר לנו לעזוב אותו לזמן קצר

מאיה טריגר רוזנפלד:  כמוהו יש עוד הרבה תינוקות בגילאים שונים – עשרה חודשים; שנה וחצי; שנה ושמונה חודשים; שנה ועשרה חודשים, ועוד

מאיה טריגר רוזנפלד:  כולם היו באירוע, כולם מבינים, וכולם מתמודדים עכשיו עם ההשלכות

מאיה טריגר רוזנפלד:      	אנחנו שומעים מחברים על תינוקות שנושכים, על התקפי זעם ועל עוד מגוון תופעות חריגות, שלכולנו ברור מה מקורן

מאיה טריגר רוזנפלד:  כבר בשיחה הראשונה שלנו עם הפסיכולוג, כמה ימים אחרי המקרה, נאמר לנו שנצטרך לטפל, נפשית, גם בבן התינוק

מאיה טריגר רוזנפלד:  בהתחלה נדהמנו; לא הבנו

מאיה טריגר רוזנפלד:  הוא הרי קטן; הוא לא מבין

מאיה טריגר רוזנפלד:  עכשיו – אנחנו כבר מבינים

מאיה טריגר רוזנפלד:       	הקיבוץ שלנו מטופל על ידי אנשי מקצוע בבית החולים שניידר

מאיה טריגר רוזנפלד:  גם הם חושבים שצריך לטפל גם בתינוקות

מאיה טריגר רוזנפלד:  הגן והצוות החינוכי מלווים על ידי אנשי המקצוע האלה, והם עוזרים לנו לטפל בכל ההתמודדויות המורכבות של התינוקות, גם בפן הנפשי

מאיה טריגר רוזנפלד:      	כמו שאמרתי, אנחנו מבינים שהשיקום יהיה ארוך

מאיה טריגר רוזנפלד:  אנחנו מוכנים לכל מאמץ שיידרש מאיתנו, ואנחנו נעשה הכל כדי להחזיר את החיים שלנו לכך שיהיו לפחות כמו שהיו, אבל אנחנו צריכים עזרה מהמדינה

מאיה טריגר רוזנפלד:  אנחנו צריכים שתבינו אותנו; אנחנו צריכים שתקלו עלינו; אנחנו צריכים שתדעו שאנחנו לא מסוגלים להילחם עוד

מאיה טריגר רוזנפלד:  אנחנו לא נצליח להתמודד עם בירוקרטיה, או עם כל דבר שלא יהיה פשוט

מאיה טריגר רוזנפלד:  אנחנו צריכים שתעשו לנו את החיים פשוטים

מאיה טריגר רוזנפלד:  הם קשים מספיק גם כך

מאיה טריגר רוזנפלד:       	אנחנו באמת לא מבינים: איך נקבע קריטריון שכזה, ולמה? איך נקבע כך גיל שנתיים? הצורך הוא ברור

מאיה טריגר רוזנפלד:  הצורך מוסכם גם על ידי אנשי המקצוע

מאיה טריגר רוזנפלד:  האם תינוק שנולד בשואה הוא לא ניצול שואה? האם תינוק מתחת לגיל שנתיים, שהיה בליל הבדולח – לא היה שם?      מעבר לכל – בכמה תינוקות כאלה כבר מדובר? מדובר בסכום קטן מאוד, במונחי מדינה, ובסכום גדול מאוד במונחי משפחה שאיבדה הכל

מאיה טריגר רוזנפלד:  אנחנו גם כך באובדן אמון קשה

מאיה טריגר רוזנפלד:  תחושת ההפקרה שולטת בנו, ויהיה קשה מאוד לשנות את הלך הרוח

מאיה טריגר רוזנפלד:  בטח שלא צריך עוד קביעות כאלה שרירותיות, שרק מקשות עלינו

מאיה טריגר רוזנפלד:  הן לא מוצדקות, ואני אומרת לכם, באמת – הן פשוט מעליבות

מאיה טריגר רוזנפלד:      אני מבקשת מכם, ומהמדינה שלי, שכל חיי עשיתי הכל למענה – תעשו, בבקשה, הכל למעננו

מאיה טריגר רוזנפלד:  עכשיו – תורכם

מאיה טריגר רוזנפלד:  תעזרו לנו לשקם את חיינו, ותעזרו לנו לחזור לחיים הטובים שהיו לנו

מאיה טריגר רוזנפלד:  תודה רבה

דבורה ביטון: תודה לך, מאיה

דבורה ביטון:  כמובן שאנחנו שולחים לכם את כל החיזוק, ונפעל בכל הכוח כדי להקל את הסבל

יסמין פרידמן: מה שהיא מעלה הוא באמת נכון? תינוקות מתחת לגיל שנתיים לא מוכרים, דבי?     

דבורה ביטון: בהמשך, אנחנו נבקש תשובות מהביטוח הלאומי, ובהחלט נרצה תשובות ממשרדי הממשלה

דבורה ביטון:  אנחנו ניתן לעוד כמה אנשים לדבר פה

דבורה ביטון:  אני מעבירה את רשות הדיבור לרענן, מנהל מקום מרפא

רענן אריזון: תודה רבה

רענן אריזון:  קוראים לי רענן אריזון

רענן אריזון:  קודם כל, אני רוצה להגיד תודה למתן, שאפשרת לנו, בכל יום, לראות את אחיך – איך הוא מתקדם ומשתפר

רענן אריזון:  רק בשביל זה – כל הסיפור היה שווה

רענן אריזון:  אנחנו פתחנו את המקום ב-08 באוקטובר – יום למחרת ה-07 באוקטובר – בבית יצחק

רענן אריזון:  גייסנו, בקול קורא, פסיכולוגים, פסיכיאטרים, פסיכותרפיסטים ומטפלים בטראומה, והתחלנו להזמין את שורדי המסיבה – הדגש שלנו היה על שורדי המסיבה – כדי לתת להם מענה ראשוני, כי ההבנה הייתה שככל שנגיב מהר יותר – נמנע יותר מקרים של טראומה ופוסט-טראומה בעתיד

רענן אריזון:       ואכן, אנשים הגיעו

רענן אריזון:  ביום הראשון הגיעו עשרה; ביום השני – 100, ואז 250, 450, 650, 1,000

רענן אריזון:  כלומר, הכמויות היו אדירות

רענן אריזון:  בעצם, עד היום אנחנו פגשנו כ-3,000 איש – שחלקם מגיעים כל יום וחלקם מגיעים מדי פעם – שמקבלים עזרה

רענן אריזון:       בשבוע שלאחר מכן פתחנו את חוות רונית, כדי לאפשר מענה גדול יותר לכמויות של אנשים

רענן אריזון:  אנחנו כבר הבנו, אחרי חודש, שצריך לעבור לשלב השיקום, כי העזרה הראשונה לא מספיקה, ומיום ראשון הקרוב – אנחנו עוברים לתת מענה שיקומי עבור אותם אנשים, ולא רק עזרה ראשונה, באותו מתחם שפתחנו בבית יצחק

רענן אריזון:      אני רוצה להגיד שני דברים: כמו שנאמר פה קודם, עד היום – לא הצלחנו לקבל עזרה משום גורם ממשלתי

רענן אריזון:  אני כן חייב להגיד שגם חברת הכנסת קארין אלהרר וגם חבר הכנסת מאיר כהן עומדים לרשותנו 24/7, בזמינות, בעזרה ובניסיונות לפתוח דלתות

רענן אריזון:      אני רוצה להגיד לכם כמה תובנות שיש לנו מהתהליך במפגש עם אותם אנשים מדהימים – אני מדבר על השורדים: א', הרבה מאוד אנשים שפגשנו בהתחלה, והיינו משוכנעים שאין סיכוי שהם יתגברו – כנראה שבזכות המפגש המהיר והתמיכה מסביב של האנשים המדהימים שהתנדבו שם – הצליחו להתגבר

רענן אריזון:  כלומר, חשוב לטפל בהם

רענן אריזון:  לאנשים האלה יש כוח רצון, והם רוצים להתגבר

רענן אריזון:      התהליך שאנחנו עשינו – שזה שילוב של גוף, של נפש, של טבע ושל היכולת של בן האדם לבחור את מה שמתאים לו – היה, כנראה, גורם מנצח ביכולת לגרום להרבה אנשים להתאושש

רענן אריזון:  המעבר הזה בין אושר, ב-06:30, לרוע הכי מוחלט שיכול להיות בעולם – זה הסיוט הכי גדול שפוגש אותך, אבל לפגוש שוב, מהר מאוד, חיבוק אוהב ומחבק – כנראה שאפשר להחזיר לאנשים האלה את האמון

רענן אריזון:       כלומר, היכולת להגיב מהר ולתת להם חיבוק, על רקע מה שעבר עליהם – אפשרה להחזיר אצלם את האמון בכך שבכלל אפשר להתאושש, ושיש אנשים שרואים אותם ואכפת להם

רענן אריזון:  דבר אחרון: אנחנו מזהים שהאנשים האלה מאוד רוצים להיות עם אנשים שעברו דברים דומים, שאיתם הם יכולים לדבר על זה

רענן אריזון:       כמה בקשות להמשך: העולם של ההתנדבות הולך ונסגר

רענן אריזון:  זה אומר שהמיזמים האלה – יושב פה גם אילן ספקטור, שעושה דברים מדהימים, 20 קילומטר צפונית אלינו; קם בכל יום בבוקר ועושה את אותם הדברים, רק בשביל האנשים האלה – הולכים ונסגרים, אם לא יהיה פה איזה שהוא תקציב

רענן אריזון:       כמות המתנדבים, והיכולת לממן את זה מכיסים פרטיים – הולכת ונעלמת

רענן אריזון:  הרעיון הוא פשוט להוריד חסמים

רענן אריזון:  לתת מענה זריז; לפתוח אפשרות לפרופסיות שעד היום חשבנו שהן לא מספיק טובות או לא מספיק מתאימות

רענן אריזון:      אולי יש לי המלצה: אני חושב שאנחנו עשינו, ב-08 באוקטובר, Modeling למה שהמדינה צריכה לעשות: לקום מהר, לתת תגובה ולתת מענה

רענן אריזון:  אני חושב שהיום, כנראה, מה שצריך לעשות – כמו במקומות אחרים – זה למנות פרויקטור, שיתכלל את כל עבודת הממשלה והגופים האחרים, ושייתן מענה, כי הדרישה היא אין-סופית

רענן אריזון:      אגב, בכל יום אנחנו מגלים עוד אדוות, של האירוע של ה-07 באוקטובר, שלא הבנו אותן בשבוע שעבר, ולכן – הצורך הוא מאוד גדול

דבורה ביטון: תודה רבה

דבורה ביטון:  ברשותכם, אני - - -     

יסמין פרידמן: רגע, דבי, אני חייבת לשאול שאלה: למעשה, אתם לא מקבלים שקל תמיכה מהמדינה? לא אתם ולא עוד גופים שפועלים? עד היום לא קיבלתם שקל תמיכה מהמדינה, נכון?     

רענן אריזון: שום דבר

דבורה ביטון: איזה מזל שהם היו שם

קריאה: הכל פילנתרופי

דבורה ביטון: ברשותכם, אני רוצה להעביר את זכות הדיבור לנציג המוסד לביטוח לאומי, שלומי מור

דבורה ביטון:  רק לפני כן – אבקש את ההתייחסות שלך למספר נתונים שחשוב לנו לקבל: ראשית, הסוגייה של גילאי שנתיים

דבורה ביטון:  האם באמת יש הנחייה כזו, שהיא בהחלט מטרידה? שנית, אבקש להסביר לנו את התהליך להכרה בנפגעי איבה

דבורה ביטון:  כמה תביעות הוגשו עד היום? והאם יש לכם רישום של אזרחים שלא פנו אליכם, ושאתם יודעים שהם היו בזמן האירוע? תודה

שלומי מור: בוקר טוב

שלומי מור:  הביטוח הלאומי, כמו יתר גופי המדינה, נדרש לתת את המענים, ב-07 באוקטובר ומיד ברגעים שלאחר מכן, באופן הכי קצר, הכי מהיר והכי יעיל

שלומי מור:  המשמעות של "הכי קצר, הכי מהיר והכי יעיל" הייתה שהביטוח הלאומי לא ביקש שום טופס משום נפצע, חטוף או משפחת חלל

שלומי מור:  לי – לא ברור על אילו טפסים דובר פה

שלומי מור:  שום טופס

שלומי מור:      יותר מכך, הביטוח הלאומי עושה מאמצים – בוודאי שאנחנו לא מושלמים, אבל אנחנו עושים מאמצים אדירים – כדי לקבל את כל המידע שאנחנו יכולים, על מנת למצות את הזכויות של כל האנשים הללו

שלומי מור:  המשמעות היא, לדוגמה, שאנחנו פנינו לבתי החולים וקיבלנו את כל החומר הרפואי, באופן מידי, על מנת שנתחיל לבחון אותו וניתן לאנשים את הזכאויות שלהם

שלומי מור:      אנחנו נמצאים בקשר עם רז, שנמצא פה; קיבלנו רשימות מהמארגנים של המסיבה, על מנת שאנחנו כבר נדע מי הם, על פי הרשימות שהיו לו, ושהוא כל פעם עדכן אותנו לגביהן – כולל עובדים שהיו שם

דבורה ביטון: אתה מתייחס רק למי שנפגע פיזית, או גם נוכחות של אנשים שאנחנו יודעים שהם - - -     

שלומי מור: חד משמעית

שלומי מור:  תודה על ההערה

שלומי מור:  כשאני אומר "נפגע" – הפגיעה יכולה להיות פיזית, נפשית או מנטלית

שלומי מור:  כבר מזמן ברור לנו שפגיעה היא פגיעה היא פגיעה

שלומי מור:  קיבלנו את הרשימות, ואנחנו עשינו Reaching Out ופנינו טלפונית לאנשים הללו

שלומי מור:  המסה הגדולה של האנשים שנפגעו באופן טראומטי היא אנשים באותו קו ראשון

שלומי מור:  אנשים שחלקם אפילו לא הגיעו לבתי חולים

שלומי מור:  חלקם – אפילו לא היה ברור מי הם

שלומי מור:       עשינו – ואנחנו עדיין עושים – מאמצים להגיע לכולם

שלומי מור:  לדוגמה: אנחנו פגשנו, ונפגשים, עם כל ראשי הקיבוצים ועם כל ראשי היישובים

שלומי מור:  אמרנו להם: "תנו לנו, בבקשה, את הרשימות של כל אנשי היישוב"

שלומי מור:  המשמעות של כל מה שאני אומר היא שעד היום – העברנו עשרות אלפי תשלומים; העברנו לפחות 50 מיליון ₪, עד לרגע זה

קארין אלהרר: כמה הוכרו?     

שלומי מור: אני כבר מגיע לתהליך ההכרה, אבל חשוב לומר שעשרות אלפי אנשים הוכרו וקיבלו תשלומים

שלומי מור:  אנחנו מדברים, כבר, על 50 מיליון ₪ ששולמו, ועל עוד סכום דומה שאמור להיות משולם בימים הקרובים

שלומי מור:  לגבי תהליך ההכרה: בדרך כלל, תהליך ההכרה, בעולם נורמלי – ונמצא פה, בזום, לפחות, חברנו ממשרד הביטחון, עו"ד דידי אורון, שאמור לאשר – הוא כזה שבו שמוגשת פנייה; היא הולכת למשרד הביטחון; היא מאושרת על ידי משרד הביטחון – מהו האיבר שנפגע?; זה חוזר לביטוח הלאומי והולך לוועדות

שלומי מור:      	כאן, היה ברור למשרד הביטחון, והיה ברור לנו, שאי אפשר לפעול כך ברמה הזו, ולכן נתנו איזו שהיא הכרה עקרונית, ראשונית, שבאה ואומרת: "רגע; חכו עם הוועדות והמסמכים הרפואיים"

שלומי מור:  יגיע גם הזמן שבו יהיה צורך במסמכים רפואיים – כי יש את מי שנפגע ברגל, ביד או בנפש; יש את מי שנפגע בנפש באופן שלא יאפשר לו, לעולם, לחזור לעבודה, ויש את מי שנפגע באופן יותר מוכל

שלומי מור:  זה ברור לנו, אבל זה לא השלב

שלומי מור:  קודם כל – מענה ראשוני

שלומי מור:      	לכן, קבענו, באופן עקרוני - - -     

קארין אלהרר: כולם נמצאים במסלול ירוק?     

שלומי מור: סוג של מסלול ירוק, שמאפשר לנו לתת את הסיוע באופן מידי

שלומי מור:  למה אני מתכוון? לדוגמה: כל מי - - -     

מתן בריצ'נר: סלח לי, אדוני, אבל יש לי קצת ספקות לגבי מה שאתה אומר, בתור לקוח

מתן בריצ'נר:  נתתם דמי שתיקה של 5,000 ₪, אבל אתם לא דואגים

שלומי מור: ברור לי שהדברים אף פעם לא מספקים, ולא יהיו מספקים או מושלמים

שלומי מור:  אנחנו מנסים, בכל זאת, לתת את המענה ככל שאנחנו יכולים, בשלב הזה

יסמין פרידמן: אבל חשוב לנו, כחברי כנסת, להבין את המסלול: כולם הוכרו במסלול ירוק וקיבלו 5,000 ₪?     

דבורה ביטון: לא

דבורה ביטון:  ממש לא

שלומי מור: לדוגמה, כל החבר'ה שהיו במסיבה – דרך אגב, זה נכון שזו לא מסיבה אחת, אלא שתי מסיבות, ואפילו יכול להיות שהיו שלוש; גם Midburn

שלומי מור:  עשינו טלפונים לכל מי שהיה ברשימות שקיבלנו ודיברנו איתם אחד-אחד – וכל מי שהיה באותם יישובים שבהם התחולל מה שהתחולל; כמות עצומה של אנשים

שלומי מור:  כרגע, דרך אגב, אנחנו מדברים על 20,096 פצועים; כמות מאוד גדולה, לצערנו הרב

שלומי מור:      על מנת שלא נצטרך לפרוצדורה שדיברנו עליה – האנשים האלה קיבלו – בהסכמת משרד הביטחון ובהסכמתנו – את האישור העקרוני על מנת שנוכל לתת מקדמה של 5,000 ₪, ועל מנת - - -     

קארין אלהרר: מה זה "מעבר ל-5,000 ₪"?     

שלומי מור: קודם כל, רובם המכריע כבר קיבל מקדמה של 5,000 ₪, כי ידענו שהם לא יכולים להסתדר

שלומי מור:  מעבר לזה, בחודשיים או שלושה הקרובים ניתן להם סיוע נוסף – השם שלו הוא "תט"ר"; זה איזה שהוא סיוע שניתן לנפגעי איבה לפני שהם בכלל הגיעו לוועדות רפואיות

קארין אלהרר: בכסף?     

שלומי מור: בוודאי; סיוע כספי נוסף, שאמור להשתלם להם עד סוף השבוע

שלומי מור:  זה תלוי בהרכב המשפחתי – זה יכול להגיע ל-9,000 ₪ לחודש עבור מי שיש ילדים, ועבור מי שאין לו ילדים – זה בערך 6,500 ₪ בחודש

שלומי מור:  אני לא אכנס לסכום על השקל, אבל אלה סכומים יפים

שרון ניר: אבל מהם הקריטריונים? אני מבינה שהמסיבה זה קריטריון אחד, ויישובים שנכנסו לשם מחבלים

שרון ניר:  איפה עצרתם? תסביר לנו בדיוק איך זה 20,000, כי אני מבינה שיש מספרים יותר גדולים

דבורה ביטון: שלומי, אני רוצה להבין: יש תלונות, שמגיעות אלינו, על כך שאמנם נתתם 5,000 ₪, כמענק, אבל הוא כבר נפתח כחוב אצל אותם אנשים בביטוח הלאומי

דבורה ביטון:  אנחנו רוצים להבין את המשמעות

דבורה ביטון:  הרי, ברור שבסוף הם גם יגיעו לוועדות

דבורה ביטון:  כפי שברור לנו – המדינה לא נותנת כמו בקורונה; בסוף – היא רוצה הסברים

שלומי מור: אני מבחין בין המענה הראשוני לבין - - -

שלומי מור:  כמו שאמרנו, בטווח הבינוני והרחוק, בסוף, אדם שנותרה לו נכות – יגיע לוועדות, יהיה חומר רפואי והוא יקבל טיפול ומעטפת שלמה לאורך כל החיים

שלומי מור:  אבל אנחנו, כרגע, רק 40 יום אחרי האירוע

שלומי מור:  רצינו, קודם כל, לא ללכת לוועדות ולא לחכות לפרוצדורות האלה

שלומי מור:  אז כן – נתנו 5,000 ₪

שלומי מור:       נשאלתי לגבי הקריטריון: לא רק של ניצולי המסיבה, ולא רק של אותם יישובי קו ראשון, שחוו לחימה בתוך היישוב ומחוץ ליישוב - - -     

יסמין פרידמן: אופקים, לדוגמה

רועי כהן: אבל זה לא חוב כלפי הביטוח הלאומי

דבורה ביטון: גם בשדרות, אגב

שלומי מור: הקריטריון המהותי היה – ולזה גם קיבלנו את האישור של משרד הביטחון – בן אדם שעבר אירוע מסכן חיים; שעבר טראומה; שהיה באזור של לחימה; שחשש לחייו

שלומי מור:  מה שאנחנו עוצמים את העיניים ומתארים בחרדה – על זה אנחנו מדברים

שלומי מור:  אלה אנשים שמבחינתנו, בסבירות גבוהה – נפגעו פגיעה נפשית

שלומי מור:  חלקם, ברוך השם, יכילו את זה וימשיכו את חייהם, אבל ברור לנו שחלקם – לא

שלומי מור:       לכן, מבלי לעשות עכשיו תתי-הבחנות – כי לא חשבנו שזה נכון, ולא חשבנו שאנחנו רוצים לשלוח כל אחד לפסיכיאטר, עכשיו, כי זה היה לוקח שבע שנים – אמרנו: בשלב הראשון, האוכלוסייה האדירה הזו – קודם כל תקבל מענה

שלומי מור:  קודם כל – היא תקבל את המענק

שלומי מור:  מחר או מוחרתיים היא תקבל את הסכום שדיברתי עליו, לפי ההרכב המשפחתי, וגם בחודש הבא, ב-01 בדצמבר, בגין נובמבר

דבורה ביטון: אבל שלומי, זו קבוצה מסוימת

דבורה ביטון:  אתה תסכים איתי שיש קבוצה מאוד רחבה – באופקים, בשדרות – שגם היו בקו הראשון

דבורה ביטון:  לעומתם – אליהם לא פנו, והם צריכים להגיש בקשות; ואגב, גם נתבקשו מסמכים

דבורה ביטון:  אני אומר לזכותה של ממלאת מקום המנכ"ל, ירונה, שכאני שוחחתי איתה ושאלתי אותה: "איזה מסמכים אנשים יביאו? הם מפונים מהבתים וכו'", היא אמרה: "אפשר בלי מסמך"

שלומי מור: ברור שאפשר בלי מסמך

שלומי מור:  זה ברור לנו שחלק אדיר מהמסה של האנשים האלה – בכלל לא הלכו לטיפול רפואי

שלומי מור:  כיוון שאנחנו עובדים מול מרכזי החוסן, ובגלל שיש לנו נציגויות גם בחוות רונית וגם בשדות ים – אנחנו מעודדים את האנשים לשבת ולדבר

שלומי מור:  אם הם יישבו עם חבר'ה ממרכזי החוסן, שאפילו ימלאו להם סתם איזה Intech ראשוני – איזה שהוא תיאור של מה שהם עברו – חשוב שהם ישמרו את זה

שלומי מור:      אני גם קיימתי זומים עם ניצולי המסיבה ואמרתי: "חבר'ה, הטיפול הנפשי הוא קודם כל עבורכם; עזבו זכויות, עזבו הכל"

קארין אלהרר: רגע, אפרופו טיפול נפשי – ההכרה הראשונית מקנה להם זכאות לטיפולים?     

מתן בריצ'נר: לא

שלומי מור: אנחנו נתנו שני דברים: א', אפשרנו לפנות למרכזי חוסן - -      

מתן בריצ'נר: 16 יום אחרי

שלומי מור: אפילו בלי קשר להכרה

שלומי מור:  כל אזרח במדינת ישראל שנפגע - - -     

קארין אלהרר: אבל לא כולם נמצאים ליד מרכזי חוסן

שלומי מור: זה טלפונית

שלומי מור:  אתה לא צריך שום דבר

שלומי מור:  אתה יכול - - -     

קארין אלהרר: שלומי, במחילה, אני יודעת שכוונותיכם טובות, אבל להגיד למישהו שחווה את החוויות הנוראיות האלה: "תפנה טלפונית" – זה קצת ניתוק

שלומי מור: אני לא אכנס פה למצבה של רפואת הנפש במדינת ישראל; אני יודע שהיו דיונים בנושא הזה

שלומי מור:  אני יכול להגיד שמבחינת הביטוח הלאומי – אנחנו מעמידים לנפגעי פעולות איבה את המקסימום שאנחנו יכולים

שלומי מור:  הייתה הרחבה של האפשרות לקבל סיוע נפשי בכל הארץ; יש לנו גם נציגויות בכל מקום שאליו מפונים האנשים

שלומי מור:  דרך אגב, מי שמוכר, בסופו של דבר – כמובן שיקבל גם סיוע נפשי

קארין אלהרר: בעתיד, אבל מה קורה היום?     

דבורה ביטון: לא רק זה – מרגיש לי, שלומי, שאתה לא נותן תשובות לשאלות שנשאלו

דבורה ביטון:  אני רוצה להבין: האם יש הכרה אוטומטית באנשים האלה? מה זה אומר, ואיך התהליך לא יתיש אותם עם בירוקרטיה? שנית, אני רוצה התייחסות לגיל שנתיים

דבורה ביטון:  מה קורה עם זה? כמה פנו אליכם, ומה אתם יודעים על מי שהיה?     

שלומי מור: לגבי ההכרה: כמו שהסברתי, כדי לתת מענה מידי – אנחנו, ומשרד הביטחו, ראינו בכולם כנפגעים

שלומי מור:  ההכרה הזו אפשרה לנו - - -     

דבורה ביטון: זה מתועד אצלם בתיקים בביטוח הלאומי

דבורה ביטון:  הם צריכים ליזום את הפנייה

קארין אלהרר: זו הכרה ראשונית, דבי

שלומי מור: הם לא היו צריכים לעשות כמעט שום דבר

שלומי מור:  כשקיבלנו את החומר – אנחנו עשינו את זה לבד; כשקיבלנו את הרשימות – עשינו את זה לבד; וכשהיו לנו רשימות מהחבר'ה של ניצולי המסיבה, לדוגמה – פנינו טלפונית ודיברנו איתם בטלפון

שלומי מור:  הם אמרו: "כן, היינו שם, חווינו - - -     

מתן בריצ'נר: לא עם כולם

שלומי מור: רובם ככולם

יסמין פרידמן: אני לא יודעת אם הם יכולים לדעת על כולם

יסמין פרידמן:  זה ייאמר בעדינות

יסמין פרידמן:  על מי שהם יודעים – כן, אבל אני לא יודעת אם אפשר - - -     

מתן בריצ'נר: הם יודעים

מתן בריצ'נר:  מילאו טפסים ולא דיברו איתם

מתן בריצ'נר:  אני לא מבין מדוע אדוני לא מדבר במספרים

דבורה ביטון: ההכרה הזו קיימת גם לשדרות ולאופקים?     

מתן בריצ'נר: אדוני יכול להציג מספרים, בבקשה?     

שלומי מור: יש לנו את אותו קו ראשון – או את אותה הכרה ראשונית – על מנת לתת את הסיוע לכ-17,000 איש, מהמסיבה ומכל היישובים, וכמובן שלכל מי שנפגע וקיבלנו את החומר הרפואי עליו

שלומי מור:  כל מי שהיה לנו את החומר עליו – וקיבלנו את הרשימות – פנינו אליו

שלומי מור:     	אני רק אחדד עוד פעם: ההכרה הראשונית הזו היא הכרה כדי שנוכל לתת מענה

שלומי מור:  לא ביקשנו שום דבר, כרגע, כדי לתת את כל מה שאנחנו נותנים

שלומי מור:  אני אומר שבשלב הבא – לגבי המשך הדרך - - -     

דבורה ביטון: אתה לא מדבר על שדרות ואופקים

דבורה ביטון:  אני לא מקבלת תשובות לגבי שני היישובים האלה

שלומי מור: עכשיו אני מגיע לזה: שאלת לגבי תינוקות

שלומי מור:  למען הסר ספק – נפגע איבה יכול להיות בן חודש או בן 99

שלומי מור:  היותך נפגע איבה לא קשורה בגיל שלך, וזה ברור שגם תינוק שנפגע, חלילה, יוכר כנפגע איבה

שלומי מור:  אין בכלל שאלה

דבורה ביטון: אז מאיפה הטענה שלה? אני מניחה שהיא לא המציאה אותה; כנראה שזה משהו שנאמר לה

קריאה: מה יקרה עם מי שהוכר, קיבל 5,000 ₪ ולא יוכר?     

שלומי מור: אני לא יודע למה הכוונה, אבל אם היא תוכל להשאיר את הפרטים, דרך מזכירות הוועדה – אנחנו יותר מנשמח לבדוק את זה

שלומי מור:  זה ברור שנפגע יכול להיות בכל גיל

שלומי מור:  ילד לא יכול להיפגע, חלילה? אין קשר לגיל? גיל איננו פקטור בהקשר הזה

שלומי מור:      לגבי שדרות, אופקים וכל זה: אנחנו - - -     

מתן בריצ'נר: ביקשתם הרבה טפסים

מתן בריצ'נר:  ממני ביקשו חוות דעת מהמטפל שלי – כשאני חילצתי את אחי מהמסיבה – רק כדי לאשר לי טיפול פסיכולוגי

מתן בריצ'נר:  סלח לי, אדוני, אבל דבריך מנותקים מן המציאות

מתן בריצ'נר:  אני יכול לספר לך בדיוק מה זה תט"ר ומאיפה כל נוהל מגיע, כי אני קראתי בלילות, למרות האתר המסובך שלכם

מתן בריצ'נר:  עשיתי עבודה

קארין אלהרר: יש לי שאלה, שלומי

קארין אלהרר:  שאתה אומר: "הוכרו X אנשים" – אתה יודע מתוך כמה? יש מישהו במדינת ישראל שיש לו רשימה אחת, מאוחדת, של כל האנשים שהיה להם קשר לאירועים?      

יסמין פרידמן: לא נראה לי

שלומי מור: אני לא יודע אם קיימת כזו רשימה

שלומי מור:  הביטוח הלאומי עושה את המקסימום כדי להגיע לכל מקור מידע שהוא יכול להגיע אליו – בין אם זה דרך מזכירי יישובים או מארגני המסיבה, בין אם זה ללכת לבתי המלון ולכל המקומות שאליהם פונו האנשים הללו, ולקבל את הרשימות האלה, ובין אם לפנות אל האנשים האלה טלפונית

שלומי מור:  רשימה של כל מדינת ישראל על כל המפונים – אינני יודע

קארין אלהרר: אני אגיד לך למה אני שואלת: כי יש לך, אולי, רשימה של מי שהיה במסיבה, אבל יושב כאן בחור שלא היה רשום במסיבה

קארין אלהרר:  הוא בא לנסות להציל אנשים

מתן בריצ'נר: את אחי

קארין אלהרר: את אחיו, ואני מניחה שהוא עזר לעוד כמה

שלומי מור: אנחנו קיימנו שני זומים, וגם היינו בקשר, כל הזמן, עם מארגני המסיבה, ואמרנו את הדבר הבא: מי שיבוא ויגיד לנו – גם מי שאנחנו יוצרים איתו קשר, או שהוא מתקשר, וגם נתנו את הטלפון של המוקד שלנו – והיו לנו מקרים כאלה: "הייתי במסיבה, אבל אני לא ברשימה כי לא קניתי כרטיס", או: "הייתי במסיבה אבל לא היה לי כרטיס, כי אני בכלל עובד שם", או: "עברתי שם והייתי חשוף לאירועים האלה" – אנחנו מקבלים את ההצהרה שלו, ועל בסיסה – אנחנו מכירים בו

שלומי מור:       אנחנו מכירים בו, כפי שגבירתי שאלה, גם לגבי שדרות

שלומי מור:  כל מי שהיה בקו הראשון; כל מי שחווה אירועים קשים

שלומי מור:  כל מי שחווה את האירועים שאני מתאר – את אותם אירועים מסכני חיים, ואת אותן טראומות, שברור לנו שנוצרו – הכנסו אותם למעגל הזה של המענה הראשוני

שלומי מור:      אני אומר שוב: בסוף, בהמשך הדרך, במעלה השנים – אנחנו נצטרך - - -     

דבורה ביטון: כשאתם אומרים "קו ראשון" – אם אני מתייחסת אל שדרות ואל אופקים – איך אתם יודעים מה זה קו ראשון? האם יש לכם את אזורי השכונות שהמחבלים הגיעו אליהן? הרי, בקו ראשון יכול להיות גם אותו אחד שישב בממ"ד, בבית שבו לא היו מחבלים, ובדיוק באותו הרגע – שלחו לו תמונה כי השכן שלו נרצח

דבורה ביטון:  יש פה כאלה בכמויות

דבורה ביטון:  השאלה היא: מה זה "קו ראשון"?     

קארין אלהרר: הוא אומר שעל פי הצהרה של האדם

שלומי מור: נכון מאוד

קארין אלהרר: הם לא בודקים את זה

שלומי מור: אני אומר כך: קודם כל, אנחנו מאוד מנסים להקל, אבל המציאות, גבירתי, היא מורכבת מאוד

שלומי מור:  יש בן אדם שישב בממ"ד, נחרד ונפגע קשות, ויש בן אדם שראה יריות מהחלון ונפגע פחות

שלומי מור:  המציאות היא שכל נפש לקחה את זה באופן אחר

שלומי מור:       מנכ"לית הביטוח הלאומי פנתה כבר לפני שבועיים ומחצה למפכ"ל המשטרה, ואמרה לו: "תן לנו את החומר, בבקשה

שלומי מור:  אנחנו רוצים לדעת בדיוק, בכל אזור, מה היה, איך היה ואיפה היה

שלומי מור:  יש יישובים שבהם הייתה לחימה בתוך היישוב, יש יישובים שבהם הייתה לחימה על הגדר, ויש יישובים שבהם בכלל לא הייתה לחימה – הם שלחו כיתת כוננות

שלומי מור:       ובכל זאת, אני אומר: יכול להיות שיש יישובים שבהם לא הייתה לחימה בתוך היישוב, אבל אנשים נחרדו

שלומי מור:  גם בכל הארץ היו דברים, כמובן

אליהו דלל: מה אתה מציע?     

שלומי מור: בסוף, הביטוח הלאומי פועל מכוח חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה, ואנחנו מדברים על נפגעי פעולות איבה

שלומי מור:  הרוח שעלתה פה – שאני בכלל לא שולל אותה – היא לא רק במגרש שלנו

שלומי מור:  היא אומרת: "עזבו את חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה; יש פה נפגעי אסון"

שלומי מור:  יש פה משהו אחר

שלומי מור:  עזוב אותך, עכשיו, אם הוא נפגע נפש או לא נפגע נפש – הוא נפגע אסון, ואולי צריך לתת לו מענה אחר

שלומי מור:       אולי, כפי שגבירתי אמרה – צריך חקיקה אחרת או פיצוי אחר; אינני יודע

שלומי מור:  אבל כרגע, אנחנו, בביטוח הלאומי, עושים את המקסימום מתוך הכלים שהחוק מאפשר לנו לתת

שלומי מור:  זה מה שאנחנו עושים

שלומי מור:  רוצים לתת להם משהו אחר? נפגעי אסון? בסדר גמור

שלומי מור:  זה לא - - -     

אליהו דלל: הוא אומר, בעצם: "חבר'ה, צריך לחוקק חוק חדש"

אליהו דלל:  בבקשה

אליהו דלל:  אוקיי

אליהו דלל:  אי אפשר לבקש מהביטוח הלאומי משהו שהוא לא יודע לעשות

דבורה ביטון: חברת הכנסת יסמין

יסמין פרידמן: קודם כל, כמי שהייתה בשטח Since Day One, יחד עם כל חברי הכנסת – הביטוח הלאומי באמת היה הראשון שנכנס לאירוע, נתן מענה ועשה עבודה טובה, יחסית לכל השאר

יסמין פרידמן:  אני גם לא מצפה שהכל יהיה מושלם, אבל אני לא יכולה להתעלם מכך שהמדינה פשוט לא הייתה מוכנה, באף זירה, לאירוע כזה גדול

יסמין פרידמן:  למה אנחנו מתכוננים כל החיים שלנו? כל הזמן אנחנו מדברים, אבל אין פרויקטור לכלום

יסמין פרידמן:       מה שיותר מטריד אותי – אתם מדברים על המענה הראשוני שנתתם, אבל אני יודעת – וגם כל מי שיושב כאן, מחברי הכנסת, שנמצא יום-יום בוועדות – שהמדינה לא תדע לתת מענה נפשי לכמות שהיא תידרש לה, כי המערכות האלה מורעבות כבר שנים על גבי שנים

יסמין פרידמן:  לא הצליחו בשגרה, אז בטח ובטח שלא יצליחו בחירום

יסמין פרידמן:       לכן, אני לא מבינה מדוע המדינה לא תומכת במודלים קיימים, טובים, שמוכיחים את עצמם; שעשו עבודה ופתחו תוך שעות; שנותנים פה מענה כל כך רחב, שכולם מהללים ומשבחים אותו

יסמין פרידמן:  אז עכשיו ייסגרו, כי אין תרומות

יסמין פרידמן:       החברה האזרחית הוכיחה את עצמה בכל התחומים

יסמין פרידמן:  היא תפקדה הרבה יותר טוב ממשרדי הממשלה

יסמין פרידמן:  אני מודעת לזה שבמשרדי הממשלה יש בירוקרטיה, אבל נכון לכרגע, אחרי 40 יום, הייתי מצפה שאנחנו כבר נהיה אחרי האירוע של הבירוקרטיה, הנהלים וכו'

יסמין פרידמן:  לכן אני פונה אליכם, כביטוח לאומי, שאתם תעודדו תמיכה במודלים החיצוניים האלה

יסמין פרידמן:  הרי, זה לא משהו שלא קרה בעבר

שלומי מור: זה לא התפקיד של המוסד

שלומי מור:  שהשרים יפרסמו תקנות תמיכה

שלומי מור:  חברים, אנחנו הכתובת הלא נכונה, בכל זאת

אליהו דלל: קול קורא

מתן בריצ'נר: התפקיד של המוסד הוא לטפל בכל האנשים, והוא לא מצליח

מתן בריצ'נר:  אז שייקח אנשי מקצוע שיודעים

אליהו דלל: אי אפשר

אליהו דלל:  תראו, האמת היא שאני חייב לפרגן לביטוח הלאומי בהמשך לדברים של יסמין

אליהו דלל:  אי אפשר לבקש מהביטוח הלאומי, כרגע, לסגור את כל החורים של משרדי הממשלה

אליהו דלל:  מה שהבנו פה זה שכנראה צריך חוק נוסף, או חוק משלים, לנושא הזה

אליהו דלל:  אנחנו צריכים לקרוא למשרדי הממשלה להוציא קול קורא לאותם ארגונים ועמותות, שעושים את העבודה, כרגע - - -     

יסמין פרידמן: זה בדיוק מה שאמרתי

אליהו דלל: בסדר, אני מחזק

אליהו דלל:  זה נכון מאוד, אבל אני רוצה לומר את זה בצורה הרבה יותר ברורה: לקרוא למשרדי הממשלה להוציא קול קורא, ולעשות את העבודה על ידי אותם מרכזים

דבורה ביטון: להתחיל להתייעל

יסמין פרידמן: ומשפט סיום: לפני יומיים ניהלנו דיון על ביטחון תזונתי

יסמין פרידמן:  עד היום, 40 יום, משרד החינוך לא יודע מי מקבל מזון ומי לא

יסמין פרידמן:  אני מדבר על הדבר הכי בסיסי – אוכל לילדים שנמצאים במערכת החינוך

יסמין פרידמן:  לכן, חייב שיהיה גורם מתכלל של הכל – של מי פונה לביטוח הלאומי; מי זקוק למזון; מי זקוק לטיפול – שיידע איפה האנשים האלה נמצאים

יסמין פרידמן:  לא יודעים איפה התלמידים נמצאים; לא יודעים איפה המפונים נמצאים; לא יודעים איפה נמצא מי שזקוק לעזרה, והגורם המתכלל הוא א'-ב' לכל הטיפול באירוע

דבורה ביטון: תודה, יסמין

דבורה ביטון:  אני מעבירה את רשות הדיבור לחבר הכנסת קריב

גלעד קריב: זה יהיה מאוד קצר; אני גם יורד לוועדת חוקה

קריאה: מה אתם מחוקקים עכשיו?     

גלעד קריב: אנחנו נמצאים בתקופה שבה הנוכחות שלנו בוועדת החוקה נדרשת, לפעמים, כדי לדאוג שלא יחוקקו

גלעד קריב:  כבר תקופה ארוכה

גלעד קריב:  בכל מקרה, בוקר טוב לכולם

גלעד קריב:  כמובן, בראש ובראשונה, לעדים ולעדות; לניצולים ולניצולות

גלעד קריב:  אין הגדרה אחרת

גלעד קריב:       כולנו לא רק שותפים לכאב, אלא מכירים בחובה שלנו, בבית הזה, לעשות הכל כדי לשפר ולייעל את המענה שהמדינה נותנת, דרך כל הזרועות שלה

גלעד קריב:  זה התפקיד שלנו, והמבחן הגדול שלנו הוא לא מבחן ההזדהות איתכם – כי זה דבר טריוויאלי – אלא היכולת שלנו, משבוע לשבוע, לסייע בפתרון בעיות ולקדם פתרונות מערכתיים

גלעד קריב:       גבירתי יושבת הראש, ראשית, אני רוצה לפנות אליך, ולהציע שבתיאום עם יושב ראש הוועדה – הדיון הזה יהיה דיון תקופתי, ושלדיון הבא – הגורמים השונים יתבקשו להעביר, מראש, מסמך כתוב שמפרט מה נעשה, את הנתונים ואת הפערים שאנחנו צריכים להידרש אליהם; אני חושב שכל ארגון יכול להעיד זאת על עצמו

גלעד קריב:  אין לי ספק שאם נקבל חומרי הכנה לדיון הזה, על איפה עומדים, היום, הביטוח הלאומי, משרד העבודה והרווחה ומשרד הבריאות, שאחראי על מערך בריאות הנפש – נוכל להתכונן יותר טוב לדיון

גלעד קריב:      כמו רבים מחברי הכנסת, התייצבתי במוקד 105 – המוקד המשותף – יומיים אחרי האסון, וביקרתי את המפונים באילת כבר ביום שלישי; כולנו כאן, כדרך אגב

גלעד קריב:  צריך לומר ביושר ובאומץ: בחלק גדול מהנושאים – לא היו תכניות מגירה, ובמקומות שבהם היו תכניות מגירה – הן לא היו מתאימות להיקף האסון

גלעד קריב:  העובדה שלא היו תכניות מגירה – תיבדק בהמשך; כרגע אין מה לעסוק בזה, כי כרגע המשימה שלנו היא לסגור את הפערים

גלעד קריב:      אני חושב שצריך לומר בצורה מאוד ברורה – לפחות בנוגע למוסד לביטוח לאומי ולמשרד העבודה והרווחה: אני מעיד, מתוך ידיעה גמורה, שיש עוד הרבה מאוד פערים, אתגרים בירוקרטיים ואתגרים מקצועיים

גלעד קריב:  יש מחסור דרמטי, במדינת ישראל, בפסיכולוגים ובפסיכיאטרים, כי המערכת הזו מורעבת

גלעד קריב:  יש מאות תקנים של פסיכולוגים בבתי ספר שקיימים – זה לא עניין של הקצאת עוד משאבים – שלא מצליחים לגייס פסיכולוגים, בגלל תנאי שכר

גלעד קריב:       לכן אני אומר, חברים: לצערי הגדול, האסון הגדול הזה פוגש אותנו בתקופה שבה מערכות הרווחה, הבריאות הציבורית ובריאות הנפש – ממילא מצויות במצוקה גדולה

גלעד קריב:  התפקיד שלנו הוא לראות איך סוגרים פערים הכי מהר, במקומות שאפשר, ואיך גם בונים מהלך ארוך טווח כדי לתת את הפתרונות

גלעד קריב:      אני מהאופוזיציה, וב-40 הימים האחרונים – כמו רבים כאן – לא חסכתי ביקורת מממשלת ישראל

גלעד קריב:  אני אמשיך לעשות את זה, כי זה תפקידי, כחבר אופוזיציה, ואני יודע שיש פה גם חברי קואליציה שלא מהססים לבקר דברים שלא עובדים

גלעד קריב:  אבל צריך לומר ביושר: המוסד לביטוח לאומי, ומשרד הרווחה והביטחון החברתי, היו מהמערכות השלטוניות שהתארגנו הכי מהר לתת מענה

גלעד קריב:       זה לא אומר שהמענה מושלם – והתפקיד שלנו הוא לעזור לרשויות האלה לסגור את הפערים – אבל צריך לומר את המילה הטובה: כמעט כל בקשה שחברי כנסת העבירו למנגנונים האלה – והעברנו מאות בקשות – קיבלנו מענה מאוד מהיר

גלעד קריב:  לכן, בהסתכלות לעתיד, אני מציע שאנחנו נקבל דיווחים בכתב על מה שנעשה, כדי שאנחנו נוכל להתכונן ולהציף את השאלות

גלעד קריב:       אני פונה, כאן, לניצולים ולמטפלים בניצולים: נצלו אותנו, את חברי הכנסת, כדי שאנחנו נדע על פערים, ואנחנו נעזור בסגירת מעגלים

גלעד קריב:  הרבה פעמים הבעיה היא לא במדיניות, אלא בחלחול המדיניות למטה

גלעד קריב:  אנחנו מוכנים להיות שגרירים

גלעד קריב:  אני רוצה להוריד את הכובע בפני עובדי הביטוח הלאומי ועובדי משרד הרווחה והביטחון החברתי, שנמצאים בחזית כבר 40 ימים

דבורה ביטון: תודה, חבר הכנסת קריב

דבורה ביטון:  אני מבקשת לתת את זכות הדיבור למר אייבי מוזס, יושב ראש ארגון נפגעי פעולות איבה

אייבי מוזס: תודה, גבירתי ממלאת המקום

אייבי מוזס:  אני מדבר אליך, מתן, על הנאום חוצה הלב שלך

אייבי מוזס:  אתה אחד מאלפים שעברו את הטראומה הזו במה שעשית

אייבי מוזס:  אני הייתי שם; הכוונה שלי היא לא שם – שם, בעבר

אייבי מוזס:  ראיתי את המראות

אייבי מוזס:  איבדתי חצי מהמשפחה שלי בשריפה; עמדנו בחוץ, אני וילדיי, והם ראו את אמא שלהם ואת אח שלהם נשרפים למוות

אייבי מוזס:  אני רק את מה שאנשים בעוטף, ואחרים, ראו

אייבי מוזס:  איך הם צריכים להרגיש היום?     חברים, לפני 30 שנה לא הייתה פסיכולוגיה ו-PTSD

אייבי מוזס:  לא ידעו מה זה

אייבי מוזס:  למזלי, קרוב משפחה שלי, פרופ' אבי בלייך – שהוא אחד הפסיכיאטריים המדהימים בעולם; לא רק בארץ – טיפל במשפחה שלי מ-Day One

אייבי מוזס:  אני יודע מה זה לקבל טיפול, וזה בדיוק מה שביקשתי מהביטוח הלאומי

אייבי מוזס:      ממלאת המקום הייתה אצלי, במשרד, יחד עם שר העבודה, יואב בן צור

אייבי מוזס:  אמרתי להם: "חברים, כל אלה שנפגעו – אתם צריכים להתקשר אליהם, אפילו שהם לא פנו אליכם, כי אני יודע מה זה לקבל טיפול

אייבי מוזס:  שנית, אתם צריכים להכיר בהם כנפגעי פעולות איבה"

אייבי מוזס:  אני שמח מאוד שיש כאן את הדיון הזה, היום

אייבי מוזס:       שלומי אמר שיש 20,000 נפגעים; זה לא נכון, שלומי

אייבי מוזס:  חצי מהמדינה, אם לא יותר, נכנסו לפוסט טראומה מכל הפיגועים שהיו ומכל המראות שהם ראו, וזה הולך להיות הרבה יותר מעבר

אייבי מוזס:  אנחנו לא מאורגנים, והגיע הזמן שנתארגן לדברים האלה, כי אנחנו הולכים רחוק

אייבי מוזס:      מתווספים אליי עוד 20,000 נפגעים, ואני מקבל 400,000 ₪ – זה הסכום שארגון נפגעי פעולות איבה מקבל

אייבי מוזס:  זה פשוט לא יאמן

אליהו דלל: סליחה, אייבי, הייתי אצלכם, ראיתי את הפעילות ואת האנשים, ואני אומר לך: יישר כוח

אליהו דלל:  אני לא יודע איך אתם עושים את זה

אליהו דלל:  תודה

רותי פרמינגר: מקבצי נדבות; זה מה שאנחנו

אייבי מוזס: זה פשוט לא יאמן, וכולנו עובדים שם בהתנדבות מלאה

אייבי מוזס:  למי אני צריך את הכסף הזה? ראש הממשלה לא ראה אותי; אני שקוף או שהארגון לא קיים אצלם

אייבי מוזס:  אני ארגון יציג במדינה

אייבי מוזס:  מה זה "יציג"? אני קשור, אחד לאחד, למשרד הביטחון

אייבי מוזס:  אנחנו מקדמים הכל ביחד, חוץ מאת התקציב

אייבי מוזס:  הם מקבלים תקציב – ואני לא

אייבי מוזס:  למה? אני רוצה שמישהו פה יענה לי תשובה: "אייבי, אתה לא מוכר"; "אייבי, אתה לא צריך את הכסף הזה כדי לעזור לאנשים האלה"

דבורה ביטון: אנחנו תכף נשמע את האוצר

רועי כהן: גבירתי, אני רוצה להמשיך, בדקה אחת

רועי כהן:  שמי רועי כהן

רועי כהן:  אני מנכ"ל ארגון נפגעי פעולות איבה, ואני גם חבר מועצת המוסד לביטוח הלאומי – יושב ראש ועדת התקנות וחבר ועדת הכספים, ובכובע הזה – זה, בעצם, הגוף המנהל של הביטוח הלאומי

רועי כהן:  קודם כל, צריך להגיד ישר כוח לכל הפעילות של המוסד – נמצאת פה גם מנהלת האגף; יישר כוח לירונה, ולכל עובדי הביטוח הלאומי

רועי כהן:  אבל צריך להגיד את האמת: הביטוח הלאומי עובד, עכשיו, עם אותה Capacity של עובדים כמו לפני ה-07 באוקטובר

רועי כהן:  אין שום תוספת כוח אדם; אין שום עזרה ברמה הזו

רועי כהן:       אני חבר ועדת הכספים; אני דורש את זה ישיבה אחרי ישיבה, ואין שום מענה, גבירתי

רועי כהן:  צריכה לצאת מפה קריאה – נמצא פה שר הרווחה, שהיה אחראי על הביטוח הלאומי במשך שתי קדנציות – לא יכול להיות שאותה ה-Capacity שטיפלה ב-1,000 משפחות שכולות וב-3,000 נכים – תצטרך לטפל ב-19,000 נפגעי טרור חדשים

רועי כהן:  כרגע, אין שום מענה אמיתי

רועי כהן:      אני יכול להגיד, שלומי – ואני מעריך אותו מאוד, ואת ענבר – שאין פה מערך אמיתי של תמיכה כדי ליצור קשר

רועי כהן:  הם מנסים לעשות את זה דרך מתנדבים, וזה לא המקצוע שלהם

רועי כהן:  זה צריך להיעשות בצורה מקצועית; בצורה מוכנת מראש – בדיוק כמו שאמר מתן

רועי כהן:       גבירתי, אני אומר לך את זה מדם לבי

רועי כהן:  יצר איתי קשר נפגע, שקוראים לו מתן שלמה

רועי כהן:  הוא הסתתר בחוף זיקים, במשך שבע וחצי שעות, מתחת לשיח, בבור

רועי כהן:  רק אחרי התערבות שלי – הביטוח הלאומי יצר איתו קשר

רועי כהן:  אמא שלו אומרת שהוא נמצא בכאוס; לא מתפקד

רועי כהן:       חברים, תתעוררו

רועי כהן:  יש אנשים שעדיין אף אחד בביטוח הלאומי לא הגיע אליהם, כי הם לא יכולים

רועי כהן:  צריך להגיד את האמת, וחבל שאתה לא בא ואומר, שלומי, שאתם לא יכולים להגיע אל האנשים האלה

רועי כהן:  אין לכם את הכלים ואין לכם את היכולת

דבורה ביטון: רועי, תודה

דבורה ביטון:  אני מבקשת לתת את זכות הדיבור לחבר הכנסת, שר הרווחה לשעבר, מאיר כהן

מאיר כהן: שלום לכולם

מאיר כהן:  אני רוצה להגיד משהו: א', יש צעדה של משפחות החטופים, שכל אחד מאיתנו – אתמול הייתי עם קארין בבאר יעקב – צריך לגעת באנשים האלה, כי זה פשוט מדהים

מאיר כהן:  הם צריכים את החיבוק שלנו, וצריך לעשות הכל, אבל הכל, כדי שמשפחות החטופים יקבלו את יקיריהן בחזרה

מאיר כהן:  חשוב להגיד את זה, ולפתוח עם זה בכל מקום שבו אנחנו מדברים

מאיר כהן:  זה הדבר החשוב ביותר

מאיר כהן:       אני מצטרף לברכות לביטוח הלאומי ולמשרד הרווחה

מאיר כהן:  אתם עושים עבודה יפה מאוד

מאיר כהן:  בא מישיבת ועדת הכלכלה

מאיר כהן:  הגיע לשם חיים כץ

מאיר כהן:  הוא לא ביש עתיד ואנחנו לא בשיתוף פעולה פוליטי, אבל ראינו בדיוק מה קורה כששר שם מגפיים ויורד לבוץ כדי לעבוד

מאיר כהן:       לצערי הגדול – הבעיה מתחילה שם: חלק מהשרים לא מבינים את מה שכל אחד מכם מבין, ובטח-ובטח שהאנשים שעברו את התופת מבינים – שאנחנו נמצאים במצב של חירום

מאיר כהן:  זוהי לא שגרה; אנחנו במצב של חירום

מאיר כהן:  עוד פעם, יש חלק מהשרים שעושה עבודה מצוינת, אבל החלק השני – כאילו קפאם שד

מאיר כהן:  הם לא רואים את המראות; לא שומעים את הקולות

מאיר כהן:  הם לא שומעים את מה שאייבי אומר; הם לא שומעים את מה שרועי אומר

מאיר כהן:       אתה לא יכול, כשיש לך תוספת של 20,000 – נכון לעכשיו, ויתווספו עוד הרבה – לעבוד איתם עם אותו סד"כ, ואף אחד לא מבין שצריך להוסיף עוד אנשים

מאיר כהן:  האנשים עסוקים בלקחת את הילדים האלה ולדחוף להם את הראש לתוך הזום, כדי שילמדו מתמטיקה

מאיר כהן:  מי צריך את זה?      אנחנו שואלים: כמה פסיכולוגים יתווספו? כמה אנשים מהשירות הפסיכולוגי יתווספו? כי שם – צריך את הפתרונות

מאיר כהן:  ואנחנו לא מוצאים

מאיר כהן:  רווחה היא עולם ומלואו, ואני מאוד מבקש שיושב ראש הוועדה יזמן לכאן את כל האנשים, במהירות האפשרית, כדי שיתנו תשובות

מאיר כהן:  מישהו יודע כמה אנשים נמצאים במלונות? מיהם האנשים?      אתם יודעים מה ביקשנו עכשיו? לדעת כמה אנשים עם צרכים מיוחדים נמצאים במלונות, ואיפה

מאיר כהן:  אין דבר כזה

מאיר כהן:  המדינה לא יודעת

מאיר כהן:  היא לא יודעת שרוב הילדים והאנשים המבוגרים עם צרכים מיוחדים נמצאים בחדרים שהם לא נגישים

מאיר כהן:      גבירתי, אני מבקש: א', אין שום ויכוח

מאיר כהן:  הכותרת של הדיון הזה נראית מוזר

מאיר כהן:  אנחנו דורשים שהם יוכרו כנפגעי פעולות איבה? זה ברור מאליו, וזה הולך ויתרחב

מאיר כהן:  אם הקרובים של אשתי מכפר עזה יצאו משם, ויצאו בנס – הם נפגעי פעולות איבה

מאיר כהן:  הם צריכים, לפחות, לקבל את הטיפול הנפשי

מאיר כהן:      אני מברך את הביטוח הלאומי על כך שיש את נוהל החרדה; זה מצוין

מאיר כהן:  לפחות זה נותן מענה

מאיר כהן:  אני מברך את רענן, שבא עם הפרויקט המדהים הזה של שורדי נובה

מאיר כהן:  אני וקארין מלווים את המקום הזה

מאיר כהן:  כמה קש אנחנו אוכלים בכדי להביא את משרד הבריאות, ואת משרד האוצר, להתחיל להבין שאנחנו בשעת חירום

מאיר כהן:     הדיון הזה הוא חשוב, אבל הלקח הוא שמחר בבוקר – צריכים להגיע לכאן כל האנשים

מאיר כהן:  הרווחה היא הכל

מאיר כהן:  שאף אחד לא יגיד לי: "הלכתי לדבר בוועדת החינוך, וזה מספיק"

מאיר כהן:  לא

מאיר כהן:  אתה תבוא לפה ותדבר על האנשים עם הצרכים המיוחדים

מאיר כהן:  אתה תבוא לפה ותדבר על איך מטפלים באנשים עם צרכים מיוחדים שעברו את התופת, כי את זה – לא אמרת בוועדת החינוך

מאיר כהן:  ואם יש ילדים עם מורכבות, או אנשים שהם תשושי נפש – פה צריך, ולא בבריאות

מאיר כהן:  שילכו גם לבריאות, אבל פה – הם ישאלו את השאלות הקשות

מאיר כהן:  זהו, תודה רבה

דבורה ביטון: בהחלט

דבורה ביטון:  תודה רבה על הדברים החשובים

דבורה ביטון:  אני מבקשת מנציגת האוצר להתייחס לכל הדיון

תאיר ראבוחין: שלום

תאיר ראבוחין:  תאיר, רפרנטית רווחה וביטוח לאומי באגף תקציבים

תאיר ראבוחין:  אני אשמח שתחדדו אילו שאלות, ספציפית; עלו פה הרבה מאוד דברים, ואני אשמח לענות

מאיר כהן: שיפוי של כוח אדם

מאיר כהן:  מגיע משרד כמו משרד הרווחה, ואומר למשרד האוצר: "אני צריך עוד 50 תקנים" – אתם מבינים את זה?      

תאיר ראבוחין: אני אגיב ספציפית לגבי משרד הרווחה: כבר התבצעה, בפועל, הסטה של 150 תקנים פנויים

תאיר ראבוחין:  כמו שכבר צוין פה, יש קושי לגייס תקנים גם בעולם העבודה הסוציאלית, אז נכון לעכשיו התבצעה הסטה, והמשרד עובד מאוד קשה ואינטנסיבי כדי להצליח לגייס את העובדים האלה

מאיר כהן: סבתא שלי, במרוקו, ביקשה מסבא שלי לקנות תפוחי אדמה כדי להכין צ'יפס, אז הוא הלך והביא תפוחי אדמה

מאיר כהן:  היא אמרה לו: "ושמן?", אז הוא אמר לה: "תמכרי את תפוחי האדמה"

מאיר כהן:  אני לא מדבר על הסטה של תקנים; האם אתם הבנתם שזה הכרחי להוסיף כאן?     

תאיר ראבוחין: בוודאי, אבל ככל שיהיו תקנים פנויים – החסם, כרגע, הוא לא בכמות התקנים

תאיר ראבוחין:  ככל שיהיה צורך בעוד תקנים - - -     

רועי כהן: לביטוח הלאומי – נתתם תקנים?     

תאיר ראבוחין: הביטוח הלאומי, כרגע, עושה פעולות מידיות

רועי כהן: מה קשורות פעולות מידיות? אני דרשתי מהרגע הראשון

רועי כהן:  אני חבר ועדת הכספים ומועצת המוסד לביטוח לאומי

רועי כהן:  יש דרישה חד משמעית שלנו להוספת כוח אדם, שהועברה לאוצר, לדניאל

רועי כהן:  האם זה קרה? לא קרה

תאיר ראבוחין: אני לא מכירה את הדרישה הזו, ספציפית, אבל עד כה - - -     

קריאה: זו הבעיה

קריאה:  אם דניאל היה פה – הוא היה יודע להשיב, אבל הוא לא פה, לצערי הרב, וזה לא בסדר

דבורה ביטון: סליחה, אני מבקשת שנעשה סדר

דבורה ביטון:  אנחנו תכף צריכים לסיים, כי יש מליאה

דבורה ביטון:  אנחנו נבקש דיון המשך, כי התשובות הן לא ברורות, ובנוסף – אין ספק שזו בכלל לא צריכה להיות הצעה; זה משהו שצריך להיות ברור

דבורה ביטון:  עידן, בבקשה

דבורה ביטון:  לאחר מכן – מארגני המסיבה

קארין אלהרר: משרד הבריאות לא הוזמנו?     

דבורה ביטון: הם לא רצו לבוא

דבורה ביטון:  בפעם הבאה – נזמין אותם בעל כורחם

דבורה ביטון:  עידן

עידן גנדלר: אני הייתי במסיבה

עידן גנדלר:  יצאתי למסיבה ואף אחד לא הכין אותי לאיך שהיא תסתיים

עידן גנדלר:  רקדנו ונהנינו

עידן גנדלר:  היינו גם בדרום אמריקה, אבל לא היינו במסיבה בסדר גודל כזה בארץ

עידן גנדלר:  נהנינו ברמות, עד שהתחילו הטילים, וכך התחיל הבלגאן

עידן גנדלר:  היינו בדרך, והיינו ממש קו ראשון

עידן גנדלר:       זה מתחיל ברגע שאנחנו שומעים את הטילים, ופתאום מישהו מגיע אלינו, גוסס – כל הבטן שלו עם כדורים, מפוצצת בדם – והוא אומר לנו שהוא עומד למות, ושנכניס אותו לאוטו ונעזור לו

עידן גנדלר:  אנחנו לא מספיקים להבין, בכלל, מה קורה – ואנחנו רואים את שני הרכבים לפנינו בכביש: אחד מסתובב ובורח – תוך כדי אני גם קולט שזה חבר שלי, שהיה איתנו במסיבה – והשני פשוט מתדרדר בכביש; כנראה שהוא חטף יריות

עידן גנדלר:      ואז אנחנו נכנסים לצומת גמה בכביש 232, ואנחנו קו ראשון למחבלים

עידן גנדלר:  הם עומדים שם – באזור 15 מחבלים – לא בשדות, אלא על הכביש, עם איזה ארבעה טנדרים ועוד מלא אופנועים, ופשוט מתחילים לרסס אותנו; לירות בנו

עידן גנדלר:  הרגעים שאנחנו חווים שם הם רגעים שאי אפשר להסביר אותם; זו הרגשה שאתה הולך למות בשבריר שניה

עידן גנדלר:       לא מספיקים בכלל להבין מה קורה – ואנחנו ממש רואים את הפנים של המחבלים

עידן גנדלר:  אנחנו מורידים ראשים, ובמזל, אח של מתן – קוראים לו און – מחליט לנסוע דרכם ומנסה לדרוס אחד מהם

עידן גנדלר:  הצלחנו לעבור אותם, תוך כדי שכולנו מקבלים כדורים – אני קיבלתי רסיסים; חבר שלי צועק לי שהוא קיבל כדור; און צועק לי שהוא קיבל כדור – ויש הרגשה שאתה עומד למות

עידן גנדלר:  זו הרגשה שאי אפשר להסביר במילים

עידן גנדלר:      הרכב שלנו נעצר ממש 100 מטר, בערך, אחרי שעברנו את המחבלים, והבנו שאנחנו חייבים לפעול

עידן גנדלר:  יצאנו מהרכב, ושגיא, חבר שלי, שקיבל כדור ברגל, פשוט נפל

עידן גנדלר:  הוא לא הצליח ללכת

עידן גנדלר:  הוא היום בחיים, כמובן; הוא הצליח להינצל

עידן גנדלר:       בדרך, אחרי שפרקנו מהרכב – הגיע לכיווננו רכב צבאי, חלף על פנינו והסתובב במקום

עידן גנדלר:  זה השלב הראשון בו הפקירו אותנו, אחרי שכבר הפקירו אותנו כשירו בנו

עידן גנדלר:  הרכב פשוט התעלם מאיתנו ונסע

עידן גנדלר:  הבנו שאנחנו חייבים לשמור על עצמנו

עידן גנדלר:       אני ואון ראינו עץ לידנו, ופשוט נפלנו מאחוריו, תוך כדי שאנחנו מדממים

עידן גנדלר:  און אומר לי שאנחנו הולכים לאבד המון דם, ושהוא לא חושב שאנחנו בכלל נצליח לצאת מזה

עידן גנדלר:  לקח שמונה שעות עד שבאו וחילצו אותנו, ועד שזה קרה – יריות עוברות לנו מעל הראש; פצמ"רים נופלים לנו ליד האוזן; כדורים פוגעים לידינו

עידן גנדלר:      אי אפשר להסביר

עידן גנדלר:  אי אפשר

עידן גנדלר:  שגיא, שגם היה איתי ברכב, הצליח להסתתר בעץ אחר

עידן גנדלר:  חילצו אותו שעתיים לפנינו, והוא אומר לחיילים שמחלצים אותו: "יש לי חברים 40 מטר ממני" – והם לא באו

עידן גנדלר:  אותי לא חילצו חיילים; חילצו אותי שני מילואימניקים גיבורים, שפשוט תפסו רכב ונשק ונכנסו לתוך התופת

עידן גנדלר:  אחרי זה – גופות

עידן גנדלר:  מאות גופות על הכביש

עידן גנדלר:  אי אפשר לנסוע מרוב שיש גופות על הכביש

אייבי מוזס: אני רק רוצה להגיד: כמה אנשים, שהיו פצועים שם – מתו כי לא באו אליהם בזמן?     

מתן בריצ'נר: זוהי רק ההתחלה של התיאורים

מתן בריצ'נר:  אולי כדאי שחברי הכנסת יתחילו לשמוע את התיאורים האלה, וגם אדוני מהביטוח הלאומי

מתן בריצ'נר:  אולי קצת תקשיבו לאותם אנשים שצועקים – ואף אחד לא שומע

דבורה ביטון: ישמעו

דבורה ביטון:  בשביל זה – אנחנו כאן

עידן גנדלר: אני אעצור את הזוועות, אבל אפנה לביטוח לאומי: לא פנו אליי; אני התקשרתי

עידן גנדלר:  אני התקשרתי לעדכן שהייתי במסיבה, למרות שאשפזו אותי; למרות שעשיתי ניתוחים; למרות שהוציאו לי רסיסים

עידן גנדלר:  עד היום – אני לא מקבל מענה, ואני לא היחיד

עידן גנדלר:  יש לי המון חברים שהיו במסיבה והצליחו להינצל – אני לא מדבר על אלה שנרצחו; אני מדבר על אלה שנשארו בחיים

עידן גנדלר:  השורדים – לא מקבלים מענה

עידן גנדלר:  היחידים שמקבלים מענה הם אנשים שנשארו מעל שבוע ושבועיים בבתי החולים, או אנשים שעושים מספיק רעש

שלומי מור: אתה קיבלת מענק?     

עידן גנדלר: רק בגלל שאני פניתי

עידן גנדלר:  ויש לי חברים שגם פנו – ולא קיבלו מענק

שלומי מור: עדיין לא

עידן גנדלר: עדיין לא קיבלתי תט"ר; אני קיבלתי רק 5,000 ₪, לאחר - - -     

שלומי מור: נכון, אף אחד לא קיבל עדיין

עידן גנדלר: אח שלו קיבל

שלומי מור: מי שהיה בבית חולים - - -     

עידן גנדלר: גם אני הייתי בבית חולים, וגם אני עשיתי ניתוח

עידן גנדלר:  יש לי חבר שעד היום מאושפז בבית חולים ולא קיבל את התט"ר; הוא קיבל רק את ה-5,000 ₪

עידן גנדלר:  אז לבוא ולהגיד שאתם עושים – אני לא מסכים עם זה

עידן גנדלר:  אני לא מרגיש את זה, לפחות, עליי, כניצול של המסיבה

דבורה ביטון: תודה רבה

דבורה ביטון:  ברשותכם, אנחנו תכף נאלצים לסיים

דבורה ביטון:  אני גם אומר שתהיה כאן ועדת המשך; אני אפנה ליושב ראש הוועדה, ואנחנו לא נרפה עד שתהיה ועדה מתאימה ועד שהאנשים יוכרו

דבורה ביטון:  אנחנו שומעים פה את הסיפורים, ואלה לא סיפורים; זו המציאות

דבורה ביטון:  אני גם מרשה לעצמי לומר שגם אנשי הביטוח הלאומי חשופים

דבורה ביטון:  הסרטים והסיפורים לא נחסכו מעינינו; מרביתנו גם צפו בסרטים מאוד קשים

דבורה ביטון:  לכן, בכלל, זו לא שאלה של "אם" יכירו בכם – זה משהו שצריך להיות ברור מאליו

דבורה ביטון:       אני חייבת לומר שזה מביך אותי שבכלל צריכה להיות ועדה

דבורה ביטון:  אנחנו בהחלט נמשיך עם זה, וכבר השבוע אפנה ליושב ראש הוועדה – אנחנו נעשה ועדת המשך ונבקש שזה יהיה בחקיקה, על מנת שלא נהיה אותם ניצולי שואה בעוד 20 שנה

דבורה ביטון:  זה יקרה; אנחנו מתחייבים לכך – לפחות הפורום כאן וחברי ועדת העבודה והרווחה – ויותר ברור מזה – לא יכול להיות

דבורה ביטון:      אני רק אתן, ברשותכם, מספר מילים לחבר הכנסת אלון שוסטר, שהוא מיוזמי הדיון הזה

דבורה ביטון:  אני מתנצלת בפני מי שלא יוכל לדבר היום, אבל אני מתחייבת שאתם עוד תגיעו ותדברו

דבורה ביטון:  אנחנו מחויבים לסיים, על פי התקנון, בגלל שיש מליאה; אחרת – הייתי ממשיכה

קריאה: היינו, פשוט, עוזרים לכם לקבל פרספקטיבה יותר נכונה על כל מה שקשור לניצולי המסיבה, כי יש פה הרבה עיוותים

אלון שוסטר: אני רוצה להבטיח לנוכחים שהוועדה תמשיך לעסוק בסוגיה הזו

אלון שוסטר:  אני מכיר את הנושא היטב, גבירתי יושבת הראש, מהפעילות שלי, במשך שנים ארוכות, כראש המועצה בשער הנגב

אלון שוסטר:  אנחנו יודעים שהביטוח הלאומי ידע – במונחים של ועדת הכספים, או הכלכלה – לקיים מסלולים ירוקים להכרה בנפגעי פעולות האיבה, ואין שום ספק שהאירוע הזה צריך להיות כזה שיהיה מטופל ברוחב לב ובנחישות

אלון שוסטר:       כפי שאנחנו יודעים – בתחום אחר, כספי, של המפונים – לאפשר פתרון של מלון, או פתרון חלופי, בלי לקשקש ולנבור במה בדיוק קורה – יש תשתית מאוד בסיסית, שחייבת להינתן לכל אדם שחי, או שהה, בשעות הקשות האלה של היעדר הריבונות הישראלית, ועל זה – יהיו מדרגות מחמירות

אלון שוסטר:  תודה

מתן בריצ'נר: ברשותך, רק משפט אחד, בבקשה

מתן בריצ'נר:  אנחנו 40 יום אחרי

מתן בריצ'נר:  למה אין נתונים? למה? אני עובד בתוכנה; אני יודע מה זה נתונים

מתן בריצ'נר:  אפשר לשלוף אותם בשעה

דבורה ביטון: תהיה ועדת המשך ויהיו נתונים

דבורה ביטון:  אני רוצה שתצאו מכאן עם זה שחברי הכנסת, כולם, תמימי דעים שהדבר הזה יקרה

דבורה ביטון:  עם כל הכבוד לאוצר – אין שום מחיר לסבל ולנפש של כל מי שהיה באירוע, ולכן זה בכלל לא נתון למשא ומתן

קארין אלהרר: אני מבקשת שיהיה נציג של משרד הבריאות, ושישלחו מבעוד מועד את תגובתם לאירוע

מתן בריצ'נר: כבוד חברת הכנסת, אני אשמח להשתתף גם בדיונים הבאים, כדי לעדכן אותך מה קורה בשטח

דבורה ביטון: ברור

דבורה ביטון:  תודה רבה

דבורה ביטון:  הישיבה נעולה