הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 25, פרוטוקול מספר 21, 2023-06-26 00:00

דבורה ביטון: בוקר טוב, אני ממלאת המקום של חבר הכנסת דלל מאחר ונבצר ממנו להגיע

דבורה ביטון:  אני חברת ועדה כאן וגם שייכת לוועדת העבודה והרווחה, כך שאני מניחה שאתם יודעים שאנחנו מטפלים בכל נושא הרפורמה היום ויושבים עליה

דבורה ביטון:  נחשפנו לסיפורים הלא פשוטים של הדור השני של הנשים ושל הילדים

דבורה ביטון:  אני רוצה תחילה רק להודות ליוזמים: חבר הכנסת יצחק קרויזר וחבר הכנסת מיכאל ביטון, על הנושא המאוד-מאוד חשוב שהגיע לפתחנו

דבורה ביטון:      אנחנו היום דנים בעצם בדור השני לפוסט טראומה צבאית במסגרת ציון יום ההוקרה להלומי קרב

דבורה ביטון:  ברשותכם, לפני שנתחיל את הדיון ונשמע את הדברים החשובים, ולפני שנדע לאן פנינו מועדות כאן, אני רק אקריא מסמך שמחייב אותנו

דבורה ביטון:  כידוע, ישיבת הוועדה מוקלטת ומשודרת והפרוטוקול, וגם שידור הישיבה יפורסמו באתר האינטרנט של הכנסת

דבורה ביטון:  ככל שיעלו עניינים הנוגעים לקטינות וקטינים שיש חשש שעברו הטרדה מינית או פגיעה מינית, עבירת אלימות או עבירה של התעללות שיעלה דבר שיש בו לייחס להם עבירה, או מקשר אותם לבדיקה, טיפול או אשפוז פסיכיאטרי לטיפול והשגחה של עובד סוציאלי, התאבדות או הליך פלילי המתנהל בבית משפט - חל איסור על פרטים מזהים שלהם, ולכן הם לא יצולמו או יוקלטו ולא יכללו פרטים מזהים שלהם בפרוטוקול הדיון

דבורה ביטון:      כמו כן, בגלל רגישות הנושאים הצפויים לעלות בישיבה זו, אני קובעת כי בהתאם לסעיף 120 לתקנון הכנסת, ככל שתהיה בקשה מטעם חבר כנסת, שר, או נציגו, או שיעלה צורך, והכל לשם הגנה על הקטין או חסר ישע - יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של קטינים ושל דוברים או דוברות שהינם קטינים

דבורה ביטון:  וכמו כן, ככל שהדבר יידרש לבקשת משתתף אחר בישיבה - אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום נזק לו או לזולתו

דבורה ביטון:      ברשותכם אני אקריא עוד קטע קטן, ואז אנחנו נתחבר בצורה מאוד ברורה ונתחיל את הדיון

דבורה ביטון:  אני רוצה לקרוא מתוך ספרו של ניסים משעל 'סוליית הסנדל': "שאול חזר מהמלחמה מחוק

דבורה ביטון:  אני זוכר את ההבעה המשונה על פניו

דבורה ביטון:  רק שנים לאחר מכן ידעתי לתת לה שם

דבורה ביטון:  הלם קרב

דבורה ביטון:  הוא היה ישן שעות על גבי שעות ולאחר שהתעורר, לרוב התעטף בשתיקה

דבורה ביטון:  הוא הסתגר בתוך עצמו ולא דיבר

דבורה ביטון:  לפעמים השקט שלו היה מפחיד

דבורה ביטון:  אני זוכר שפעם שאלתי אותו בעדינות על המלחמה

דבורה ביטון:  הוא הביט בי, פלט משפט סתום ולא יוסף

דבורה ביטון:  ניסיונות נוספים לדובב אותו גם הם, עלו בתוהו

דבורה ביטון:  ענן אבק סמיך הפריד בינו לבין המשפחה והמקורבים

דבורה ביטון:  ענן שממשיך ללוות אותו עד עצם היום הזה

דבורה ביטון: "     להערכתי, הקטע שהקראתי זה אולי התמונה שמשקפת באמת כיצד ילדינו וחיילינו ניגשים לצבא

דבורה ביטון:  אנחנו שולחים משהו ולדאבוני לפעמים מקבלים משהו אחר בגלל טראומות, או בגלל שטח, או בגלל מקרים שהם חוו ואין ספק שמי שחי לצידם, שאלו בני המשפחה, הנשים, האימהות, המשפחות, הן הופכות להיות חלק לדאבוני מהסיטואציה הזו

דבורה ביטון:      אז ברשותכם, אנחנו נתחיל לתת את הסדר של הדוברים על מנת שבאמת נוכל לשמוע כמה שיותר

דבורה ביטון:  נתחיל עם הדוברת הראשונה: נועה רופא, עובדת סוציאלית וראש היחידה לשירותי שיקום במשרד הביטחון

נועה רופא: טוב, ילדי נכים היא סוגיה שמטרידה אותנו ומעסיקה אותנו בשנתיים האחרונות, בעיקר סביב הרפורמה

נועה רופא:  מגוון מענים, גם לילדי נכים, מתוך הבנה שבעצם הטראומה לא נוגעת רק באדם עצמו, בפצוע עצמו, אלא גם במשפחה שלו

נועה רופא:  אם זה נשים, אם זה הורים ואם זה ילדים

נועה רופא:  מתוך סך כל הפוסט-טראומטיים, יש לנו כ-75 אחוזים משפחות וילדים שזכאים לטיפול נפשי

נועה רופא:      בחודשיים האחרונים הוספנו גם את הטיפול האלטרנטיבי

נועה רופא:  כאשר אנחנו מתייחסים לילדים של פוסט טראומה אנחנו מדברים על הגילאים שבין שבע ל-30 וכשאנחנו מתייחסים לטיפולים האלטרנטיביים שהם רפואה משלימה במקום טיפול פסיכולוגי, מתוך הבנה שיש אנשים שפחות רוצים לשלוח את הילדים שלהם טיפולים פסיכולוגיים אלא לרפואה משלימה

נועה רופא:  טיפולים אלטרנטיביים שונים יכולים לעשות את זה גם עד גיל 18

נועה רופא:       אנחנו כן מזהים עדיין פערים בטיפול בילדים אצל אוכלוסיות, שהם לא פוסט-טראומה, אבל הן פגועות נפש שצריך לתת עליהם את הדעת

נועה רופא:  אנחנו מקיימים שולחנות עגולים יחד עם הנכים ויחד עם נשות הנכים כדי להבין יותר את הצרכים, ולראות איך אנחנו מדייקים את המענה גם לאוכלוסייה הזאת

דבורה ביטון: האם הסביבה שהילדים גדלים, נניח, בתי הספר, גנים, מסגרות שהם יוצאים אליהן במהלך היום, האם יש איזה שהיא פנייה או הוראות, איך להתייחס, האם אתם משתפים? יש איזה אינטראקציה ביניכם או שהטיפול הוא יותר ממוקד?     

נועה רופא: אנחנו לא יוצרים קשר עם המוסדות, מתוך, כמובן, הסודיות הרפואית כלפי הנכים

נועה רופא:  אנחנו כן נותנים מענה באמצעות חונכים

נועה רופא:  חונכות לילדי פוסט טראומה, וכאשר אנחנו מצמידים את החונך, זה יכול להיות עד 8 שעות שבועיות, בדרך כלל זה מתחלק לארבע שעות וארבע שעות

נועה רופא:  אז אכן יש קשר עם החונך שהוא בעצם מהווה את התיווך למסגרות החינוך לחוגים

נועה רופא:  אנחנו לא יוזמים קשר באופן ישיר עם המוסדות

דבורה ביטון: את המודעות לנושא או הידע שיש אחד מבני המשפחה שככל הנראה בפוסט טראומה זה בעצם מידע שמגיע אליכם ישר מהבתים? או שברגע שיש נפגע הלם קרב בתוך הבית, האם אתם מפעילים את היוזמה המניעתית לעדכן ולהכין את המשפחה שמאוד יכול להיות שבגלל ההתנהגות של הלום קרב, שהוא יכול לצרוח בלילה או לעשות דברים שצריך לקחת בחשבון

דבורה ביטון:      האם יש איזושהי מוכנות עוד לפני שהגענו לפוסט-טראומה

דבורה ביטון:  האם יש הכנה לבני המשפחה לכך שיכול מאוד להיות שיצטרכו להתמודד עם פוסט-טראומטי? כי פוסט-טראומה הוא בעצם שרשרת

דבורה ביטון:  הילדים צריכים להיות חשופים לכך, האישה צריכה להיות חשופה לכך

דבורה ביטון:  אנחנו גם לא יודעים מה יהיו ההשפעות כי כל הלום קרב מגיב בדרך אחרת

דבורה ביטון:      האם יש איזה הכנה ברגע שברור שיש לנו הלום קרב בבית? האם המשפחה הזו מקבלת הכנה או הדרכה לכך שיכול מאוד להיות שתהיה תגובה קשה? אולי פסיכולוגית הם מסוגלים להיות מוכנים ולא חלילה, להיות מופתעים מההתנהגויות של האדם

דבורה ביטון:  אגב, ההפתעות האלה לצערנו הן שבסוף יוצרות את הפוסט-טראומה

נועה רופא:  אז אל משרד הביטחון הם בדרך כלל מגיעים לאחר שהם סובלים מהטראומה וכשהם בשלבי הכרה ובשלבי האבחנה של הדבר

נועה רופא:  אני יוצאת מנקודת הנחה שרוב רובם המוחלט של האנשים שמגיעים אלינו כבר סחבו את הטראומה במקרה הטוב שנה, ובמקרה הפחות טוב שנים

נועה רופא:  הרבה פונים אלינו אחרי 15 או 20 שנים כשהם בכלל לא ידעו לשייך את הדבר שממנו הם סובלים

נועה רופא:      אין לנו פניות יזומות למשפחות, אבל כחלק מהאוריינטציה שאנחנו עושים לכל נכה חדש שמגיע ונקלט במשרד הביטחון הוא מקבל את כל המידע והאינפורמציה

נועה רופא:  אנחנו כן צריכים להשתפר ולדייק יותר את הנגשת המידע

נועה רופא:  בעצם ברגע שהנפגע מגיע אלינו, הוא בדרך כלל במצב נפשי שהוא מאוד מאוד מעורער

נועה רופא:  קשה לקלוט את כל המידע

נועה רופא:      אנחנו עובדים עכשיו על מסלול אשר יוכל להנגיש יותר ולעזור להם למצות את הזכויות, בטח ובטח למשפחה ולילדים

דבורה ביטון: מה עמדתך לגבי מה שאמרתי? בעצם לפני שאנחנו מגיעים כבר לשלב שהם פוסט טראומה?     

נועה רופא: אנחנו לא פוגשים אותם בשלב הזה

דבורה ביטון: את הלומי הקרב אתם פוגשים

דבורה ביטון:  אתם פוגשים גם את המשפחה

דבורה ביטון:  האם זה לא משהו שיכול להיכנס בתוכנית העבודה או בתכנית הטיפולית שלכם כמשרד הביטחון? אני חושבת שיכול מאוד להיות, אני מניחה, שאולי הכנה מוקדמת של בני המשפחה להתנהגויות והתופעות הייתה יכולה לעזור או לסייע, ואפילו אולי מונעת פוסט טראומה למשפחה

דבורה ביטון:      זה כמו שיש קטוע רגליים ואתה יודע שאתה צריך לקלח אותו והמשפחה מתמודדת

דבורה ביטון:  אז כמו שזה נפש, אנחנו יודעים שזו אחת המגבלות שקשה לראות בעיניים אלא רק בהתנהגות

דבורה ביטון:  זה משהו שהייתי באמת רוצה שייבחן כיוון שאין ספק שלאדם הלום קרב יהיו ההתנהגויות אשר יהיו זרות למשפחה

דבורה ביטון:  אם המשפחה מראש תוכל לדעת איזה תופעות לוואי עלולות להיות לו זה אולי יוכל להקל

דבורה ביטון:      לדוגמא, אם זה בשינה שלו, באוכל שלו, בהסתגרות שלו

דבורה ביטון:  יכול מאוד להיות שהעובדה שהמשפחה יודעת שאלה חלק מתופעות הלוואי של הלם הקרב היא לוקחת את זה אליה ומבינה את המצב

דבורה ביטון:  לעומת שהיא נתקלת בזה במפתיע

דבורה ביטון:  זה משהו שאני חושבת שאתם צריכים לתת את הדעת

נועה רופא: בסדר גמור

נועה רופא:  תודה

דבורה ביטון: ממשרד החינוך אני רוצה את הגברת ריבה רבקה, ממונת חירום

ריבה רבקה שכטר: בוקר טוב

ריבה רבקה שכטר:  אני אגיד שאני ממשרד החינוך, אני נציגה של שפ"י - שירות פסיכולוגי ייעוצי

ריבה רבקה שכטר:  אני ממונה על התחום של חירום ואובדנות במשרד

ריבה רבקה שכטר:  אני אגיד שבעצם בית-הספר, המוסד החינוכי, הוא מיקרוקוסמוס של מה שקורה גם בחוץ ושל העולם, מגיעים ילדים מהרבה בתים ועם הרבה מאוד מצוקות

ריבה רבקה שכטר:      השירות הפסיכולוגי הייעוצי, דהיינו היועצות והפסיכולוגים אמונים לתת מענה לילדים ובכלל גם לצוותים ומערך של תמיכה של שיח שמחזק את הילדים, שמחזק חוסן, שמחזק פנייה לעזרה ושפותח ככה את הדברים

ריבה רבקה שכטר:  לא בהכרח אנחנו נכנסים לרזולוציות כאלה של איזה מבנה מערכתי לכל נושא ונושא או לכל מצוקה ומצוקה

ריבה רבקה שכטר:      אני רוצה להגיד שהסיפור של פוסט-טראומטיים, כמו שאמרה נועה, לוקח הרבה מאוד זמן לזהות אותו ולא תמיד הוא מזוהה באופן מיידי, וגם לא תמיד המשפחה ששה לשתף, בטח לא את בית הספר

ריבה רבקה שכטר:  יש ילדים שלא רוצים לשתף

ריבה רבקה שכטר:  יש ילדים שלא רוצים את הסטיגמה

ריבה רבקה שכטר:  יש ילדים שבאים ממשפחה שהיא מתמודדת ולא זקוקים דווקא לתמיכה של בית-הספר

ריבה רבקה שכטר:      כמובן שאם יש פנייה, אז ברמה הפרטנית בהחלט עוזרים, תומכים ומנחים את צוותי החינוך

ריבה רבקה שכטר:  אני רוצה להגיד שלצערנו הנושא של פוסט-טראומה מוכר לנו באופן ישיר יותר

ריבה רבקה שכטר:  עבודה עם תלמידים ועם אנשי צוות שחוו בעצמם את הפוסט-טראומה

ריבה רבקה שכטר:  המדינה שלנו לצערי מספקת לנו הרבה אירועים כאלה, ולכן כן יש התמודדות, עם הנושא

ריבה רבקה שכטר:  אני יכולה להגיד שמדריכות היחידה שלי לאורך כל השנה הזאת, זה היה נושא שלמדנו אותו לעומק ובנינו מערך של ליווי ארוך טווח לצוותי חינוך שבית הספר שלהם עבר אירוע טראומטי

ריבה רבקה שכטר:      זהו, ומעבר לזה, ספציפית באתי גם להקשיב וללמוד, אם יש צרכים נוספים

דבורה ביטון: אתם מגיעים לילדים האלה לאחר שאתם מקבלים דיווח או שישנם מצבים שאתם גם מזהים במערכת החינוך במסגרת הכיתתית? או אולי ידוע לכם שהאב שנמצא בבית הוא הלום קרב, ואז יש לכם אפשרות לנחש או לזהות שילד שמתגורר שם עובר או חווה דברים שכנראה גורמים לו פחות לדבר

דבורה ביטון:  נתקלת במקרים כאלה או שאתם מחכים עד שההורה יבוא ויגיד 'יש לנו וצריך לטפל כי הילד במצוקה'?         

ריבה רבקה שכטר: לא, אז שוב אז אני רוצה להגיד שכאשר מזהים ילד במצוקה, זה לא משנה מה המצוקה, אנחנו מנהלים שיח

ריבה רבקה שכטר:  גם עם הילד וגם הזמנה של ההורים לבית הספר כדי לבדוק האם ההורים משתפים

ריבה רבקה שכטר:  אם ההורים ו\או הילד משתפים יש את ההמשך של התייחסות הספציפית למה שמוצף על ידי המשפחה וההורים

ריבה רבקה שכטר:  אם הם לא משתפים אנחנו לא נבוא ונגיד 'תקשיבו, אנחנו יודעים' ואנחנו נכנסים למקום בכוח אלא אנחנו ניתן את הפתח לשיח נוסף

דבורה ביטון: האם עלה בדעתכם ואני מדברת בגלל שאני תושבת שדרות ואנחנו מדברים על פוסט-טראומות, לצערי כפי שאמרתם מדינת ישראל כמעט לא צריך הרבה סיבות, הפיגועים, יש לא מעט סיבות

דבורה ביטון:  באמת זה מסוג האבחנות שלדאבוני בגלל שזה לא איבר שנראה לעין גם לוקח זמן לזהות

דבורה ביטון:  האם במסגרת משרד החינוך או טיפול החירום האם חשבתם לעשות הרצאות או סדנאות או שיעור חברה לדבר על פוסט-טראומה? לא פוסט-טראומה ששייך לילד הזה או לאחר, אלא לספר שיש מקרים כאלה

דבורה ביטון:      כיוון שכך הילדים נחשפים לסיפורים ויכול מאוד להיות שהם גם יצאו עם ממשק כלים טיפוליים שהם יקחו לעצמם

דבורה ביטון:  כי לא פעם יש ילדים, ונאמר כאן, שחווים פוסט-טראומה אבל ההורים לפעמים מעדיפים לא לחשוף כדי שלא יהיו להם רישומים, אני יכולה להראות לך מה קורה אצלנו באזור, רישומים, שיהרסו להם את הצבא או דברים מהסוג הזה

דבורה ביטון:      אני מנסה לחשוב, האם חשבתם על טיפולים מניעתיים או אפילו לספק כלים בדרך אגב, לדבר על פיגוע, על קסאמים, על הצבא ובסוף לספר סיפורים ומתוך הסיפורים אולי אותם ילדים שיושבים ומקשיבים, ולא כולם בפוסט טראומה הרי יש ילדים שזה לא נוגע להם, אבל אולי המידע הזה יכול לחלחל, והם יצאו עם כלים

דבורה ביטון:  ארגז כלים כזה קטן שיוכל יכול לסייע בעתיד

דבורה ביטון:      אני מדברת באופן כללי כי במדינת ישראל לדאבוני זה הולך ומתרחב

דבורה ביטון:  האם זה משהו שהוא חלק מהתכנית? האם זה משהו שחשבתם עליו?     

ריבה רבקה שכטר: אז אני אגיד, שחשבנו על זה רחב יותר

ריבה רבקה שכטר:  בעצם, אחת התוכניות המרכזיות שעוברת היא תוכנית חוסן חינוך

ריבה רבקה שכטר:  הילדים נחשפים בעצם לכלי חוסן שניתנים להם מגיל הגן ולאורך השנים

ריבה רבקה שכטר:  זו תכנית שבאה בהחלט לעזור לנו לנהל אירועים שבהם אנחנו שבהם אנחנו יכולים לחוות חוויות, שהן חוויות קשות על כל המגוון

ריבה רבקה שכטר:  זו תוכנית שנכנסה עכשיו היא תכנית חוסן

ריבה רבקה שכטר:  תוכנית חוסן היא בתוך התכנית הכוחות שבדרך

ריבה רבקה שכטר:  תכנית כישורי חיים כבר חודשה והיא נכנסה ממש עכשיו, בשנת הלימודים הזאת - תשפ"ג, לכיתות ח'

דבורה ביטון: היא נכנסה למערכות החינוך, בעצם, כי אני מכירה את מרכזי חוסן ששם הם לא יכולים לתת תשובות לכל כך הרבה אנשים

ריבה רבקה שכטר: אז לא מרכזי חוסן, זו תוכנית חוסן וזו תוכנית שנותנת כלים לניהול מצבי משבר על כל הספקטרום של מצבי המשבר, גם כשמגיעים לחלק הזה

ריבה רבקה שכטר:  אנחנו גם משתמשים ומלמדים את צוותי החינוך, מלמדים את התלמידים והעובדים על פי מודל מעשה, המודל של ד"ר משה פרחי שבעת אירוע בהינתן העובדה שיש איזשהו אירוע שיכול להיות אחר כך בעל משמעות של פוסט-טראומה, יצירת פוסט-טראומה, אנחנו עובדים בהתאם למודל זה תוך כדי בעת היות האירוע

ריבה רבקה שכטר:  בכדי למנוע את האפשרות של פוסט-טראומה במידה ויש

דבורה ביטון: אני שאלתי כרגע את משרד הביטחון האם משרד החינוך מעודכן על הילדים או שהם עושים איזושהי הדרכה? אז אני מבינה שאצלכם בעצם זה מגיע מהמשפחה או מהמקרה המסוים שאתם מזהים

דבורה ביטון:  זה לא שיש איזה קשר ממשרד הביטחון שיודע שיש בבית הזה הלום קרב

דבורה ביטון:  אני דווקא מדברת על הנושא הטרומי, עוד לפני שהילד מגיע, שידוע שיש בבית הלום קרב, את הסנכרון בין המערכות

דבורה ביטון:  אני מבינה שיש סודיות וכו'

דבורה ביטון:  השאלה היא האם המשפחה יכולה או אני מניחה שברגע שיש הלום קרב, אז מן הסתם האמא אפשר לשאול אותה: יש לך ילדים? האם תסכימי שאנחנו נעדכן? על מנת שנוכל לנסות להציל את הנפש לפני שהיא חווה את הבומרנג בהתנהגות שלא בשליטתם של הלומי הקרב, שלא תהיינה אי הבנה

דבורה ביטון:  אז אין שום סנכרון, אני מבינה

דבורה ביטון:       אני אתן לכולם לדבר, אל תדאגו

אבשלום וילן: אני פשוט רק רוצה בבקשה כשנציגת משרד הביטחון פה

אבשלום וילן:  לי קוראים אבשלום ואני נכה צהל פוסט-טראומטי עם 60 אחוזי פוסט-טראומה

אבשלום וילן:  אני מגדל 3 ילדים יחד עם בת זוג אותי

אבשלום וילן:  הבת הגדולה שלי בת 13 וחצי, הבן שלי בן 10 ויש לי ילד עם צרכים מיוחדים עם 188 אחוזי נכות בן שבע וחצי

אבשלום וילן:  אחד הדברים שגברת רופא ציינה הוא זמינות החונכים

אבשלום וילן:  אז מה כן קורה אם אין זמינות לחונכים?     אני גר במושבים באזור אשדוד

אבשלום וילן:  יש לנו בעיית הגעה

אבשלום וילן:  איך הוא מגיע? לא משלמים, כן משלמים, מגיע לא מגיע

אבשלום וילן:  להשיג חונך זה דבר שהוא קשה

אבשלום וילן:  ברוב הפעמים כבר אני מתייאש ואומר חבר'ה תעזבו אותי, לא רוצה

אבשלום וילן:  לא רוצה להתמודד עם זה

אבשלום וילן:  עד שכבר מצאתי מישהו

אבשלום וילן:  רגע, איך הוא יגיע למושב? איך הוא לא יגיע למושב? כל העניין הזה

אבשלום וילן:  אני לא צריך להתעסק עם זה

אבשלום וילן:  אלה אותן חברות שאגף השיקום מתעסק איתן

אבשלום וילן:      הרי הם יודעים את הכתובות שלנו, יודעים איפה אנחנו גרים, יודעים את הכל

אבשלום וילן:  זה משהו שאמור לעלות בהסכמים שהם יוצרים מול אותן חברות שאמורות לתת את המענה

אבשלום וילן:  זה לא קורה

אבשלום וילן:  לא רואה את אותה הרכזת מתקשרת אליי ושואלת אותי 'אתה מכיר אנשים אולי שרוצים לעבוד בחונכות?' התחלפנו פה בתפקידים? אני עובד אצלך? לא הבנתי

אבשלום וילן:      אז אני יכול לנסות לעזור, אבל זה לא יכול להיות שאני צריך לעבוד אצלה בשביל שאני אוכל לקבל חונך לילד

אבשלום וילן:  בנוסף, אני אגע גם במשהו שקשור למסגרת החינוך

אבשלום וילן:  למסגרת החינוך אני חשפתי את עצמי

אבשלום וילן:  אני כבר הגעתי לשלב שלא אכפת לי משום דבר יגידו מה שיגידו, לא מפריע לי

אבשלום וילן:  אין לי מה להתבייש

אבשלום וילן:  חשפנו את הילדה לעניין הזה בבית ספר שאני פוסט טראומטי כולל העובדה שהייתי כבר באשפוז

אבשלום וילן:      מה עשו עם הילדה? כלום

אבשלום וילן:  אז דיברה איתה יועצת ומה זה עשה? כלום, כלום

אבשלום וילן:  במסגרת החינוך שום דבר

אבשלום וילן:  אז תדברו עם ילדים, בכיתות ח'-י"ב אבל מה קורה עם הכיתות הנמוכות? יש דרך להעביר את זה לכיתות הנמוכות? הילדות שלי נחשפו בתוך ההתקפים שלי, שאשתי כבר מצליחה לזהות והיא מרחיקה אותי מהן

אבשלום וילן:  למה היא צריכה לראות את זה?     אני מתעורר בלילות, אני מסתובב, אני לא ישן, אני לא אוכל סדיר, אני לא נמצא ואם אני נמצא אני כבר לא יכול להיות

אבשלום וילן:  אין לי סבלנות

אבשלום וילן:  איפה מסגרת החינוך? את מדברת על חוסן, תדברי על הכיתות הנמוכות

אבשלום וילן:  אין שום הכנה

דבורה ביטון: הבנו את הקשיים

דבורה ביטון:  הייתי רוצה לשאול את משרד הבטחון

דבורה ביטון:  יש לנו כאן לא מעט אנשים שרוצים לדבר, בקשר ישיר למה שאתה שואל אני העליתי את זה

דבורה ביטון:  הייתי רוצה שמשרד הבריאות יתייחס לנושא של החונכים

דבורה ביטון:  מהן בעצם הדרישות להיות, סליחה - משרד הביטחון, לגבי החונך, מה הדרישות

דבורה ביטון:  איך אתם מתנהלים בסוגיה הזו?     

נועה רופא: אני אענה בקצרה כי יש פה עוד הרבה אנשים שרוצים לדבר

נועה רופא:  אנחנו מכירים את הסוגיה הזאת

נועה רופא:  זו לא הפעם הראשונה שאנחנו נפגשים

נועה רופא:  העלו את הטענות האלה, אנחנו כרגע הרחבנו את המכרז, הגדלנו את כמות החונכים ואת האופציות גם מבחינת גילאים וגם מבחינת כישורים

נועה רופא:  זה אמור באזור אוקטובר כבר לצאת לפועל

נועה רופא:  אנחנו כבר אחרי המכרז

נועה רופא:  אנחנו מאוד משתדלים לתת את המענה הזה, בעיקר בפריפריה

נועה רופא:  אנחנו מכירים שבפריפריה זה יותר מורכב

נועה רופא:  יש יישובים שאין אליהם תחבורה ציבורית זמינה ואנחנו ניתן לזה ונותנים לזה מענה בחודשים הקרובים

ענת מאור: אני רוצה רגע להתייחס ולהוסיף

ענת מאור:  אני ענת מישר ואני הייתי נשואה לנכה צה"ל פוסט-טראומטי

ענת מאור:  אני מנהלת תכנית בארגון נכי צה"ל, תכנית חדשה חדשנית ראשונית, לנכות צה"ל

ענת מאור:  יש פה איתי שתיים מהתוכנית שהן שתיהן סובלות מפוסט-טראומה

ענת מאור:  אני רוצה קודם כל להסב את תשומת הלב לכך שהן הלומות קרב

דבורה ביטון: הן היו נשואות?     

ענת מאור: הן הלומות קרב, הן פוסט טראומטיות בעצמן

דבורה ביטון: הן הלומות קרב מהצבא, או מהמשטרה וכוחות הביטחון? כדי שאדע האם הן דור שני

ענת מאור: מהצבא ומכוחות הביטחון

ענת מאור:  אז קודם כל אני אשמח שלא תמיד יגידו אב הלום קרב, יש גם אימהות הלומות קרב

ענת מאור:  זה משהו שצריך להיות על השולחן והוא לא קיים על השולחן בשום מערכת כמעט

ענת מאור:  זה ממש לחצוב בסלע

ענת מאור:  לגבי הנושא של החונכים, זה משבית את החיים

ענת מאור:  זה כאילו מקסים שאת אומרת 'אנחנו מטפלים בזה, בייחוד בפריפריה', אבל גברת עדן שיש לה 6 ילדים היא לא יכולה להגיע לפעילות שלנו, כי היא גרה במקום מסוים ולהגיד עושים מאמץ ומתאמצים ומשתדלים זה לא נותן מענה

ענת מאור:  הן צריכות חונכים

ענת מאור:  היא צריכה חונך

ענת מאור:      עכשיו יש לה 6 ילדים

ענת מאור:  תכף הגברת תדבר בשם עצמה

ענת מאור:  6 ילדים, הקטן בן 4 ולא זכאי לי כלום

ענת מאור:  למה? כי הוא לא גר בבית עם פוסט טראומה

ענת מאור:  הוא קטן מדי בשביל לגור בבית עם פוסט טראומה

ענת מאור:  הוא גר אצל השכנה

ענת מאור:  מה זה השטויות האלה? דברים, שירותים שלכאורה קיימים אבל הם לא מסופקים

ענת מאור:  אז פה יושבים ואומרים כן

דבורה ביטון: ההגדרה הטיפולית היא מגיל שבע? לגבי הילדים שהם דור שני?      

נועה רופא: לא, הם ממש לא חסינים

נועה רופא:  אנחנו נותנים את הטיפול מגיל שבע עד גיל 30

דבורה ביטון: מה קורה בגילאים היותר צעירים? למה? הגילאים הצעירים פחות סופגים את מה שקורה בבית? למה? למה הוחלט על גיל שבע?     

נועה רופא:  לא הם לא פחות סופגים

נועה רופא:  כי על פי המחקרים ועל פי הקליניקה זה הגיל שהולכים לטיפול, בעיקר לטיפול נפשי

נועה רופא:  אנחנו כן הרחבנו את המענים האלה לטיפולים אחרים

נועה רופא:  אחרי שישבתי עם נשים, נכות צה"ל, אני מקיימת אצלי פורום של נשים הלומות קרב אחת לחודש

נועה רופא:  אני יושבת עם הנשים האלה

נועה רופא:  אתן מוזמנות להצטרף

נועה רופא:  אנחנו כן עושים תהליכים

ענת מאור: רק משפט אחד שממש חשוב לי, זה הוגדר מעל גיל שבע כי כל המחקרים נעשו על גברים

ענת מאור:  אם היו חוקרים, הרי אם המחקר היה נעשה על נשים אז גיל שבע היה נכנס לחבילה

ענת מאור:  זה פונקציה של הוא צמוד לאמא אז הוא לא מרגיש את האבא

ענת מאור:  לא

דבורה ביטון: תכף אנחנו נבדוק את זה, גבירתי, אנחנו רוצים בסוף לשמוע את כולם בכדי שנצא מכאן כשבאמת הצלחנו לעשות משהו ולא רק הקשבנו

דבורה ביטון:  היה לך עוד מה להוסיף או שסיימת?     

ענת מאור: סיימתי

דבורה ביטון: אני מבקשת רק את אייל ממשרד הבריאות, בבקשה יושב ראש המועצה הלאומית לפוסט-טראומה, הייתי רוצה גם את ההתייחסות באמת, על המחקרים וכולי

דבורה ביטון:  האם זה באמת נכון שרק מגיל שבע אפשר לטפל? מה שלעניות דעתי, זה לא שם

איל פרוכטר: אני אגיד ככה, קודם כל אני באמת מדבר בשני הכובעים גם בכובע של משרד הבריאות וגם בכובע שלי כיושב ראש המועצה הלאומית לפוסט-טראומה, שהיא מועצה לאומית חדשה מאוד שמשרד הבריאות הקים גם בעקבות האירוע של סעידיאן כמובן, אבל גם בעקבות זה שהיה ברור שצריך שינוי וצריך מועצה כלשהיא שתייעץ למשרד הבריאות איפה לשים את המאמצים

איל פרוכטר:       אנחנו עובדים מאוד בשיתוף פעולה עם נועה ועם כל אגף השיקום

איל פרוכטר:  כמו גם עם הביטוח הלאומי בכובע השני בשביל לגשר על המקומות האלה אין בכלל ספק שסוגיית הילדים והדור השני וגם סוגיית הנשים הלומות הקרב אלה סוגיות שלאורך השנים הוזנחו, ולא זכו למענה ראוי

איל פרוכטר:      רפורמת נפש אחת שאגף השיקום במשרד הביטחון עשה בעקבות אירועי סעידיאן ועוד אירועים, והאי שקט שהיה מוצדק מאוד של נכי צה"ל, גרר שינוי גדול והוא גורר שינוי גדול

איל פרוכטר:  הציפייה שמאתמול הדברים יהיו אחרים היא ציפייה לא ריאלית לצערי, כי צריך לגשר על זה בתקציבים וצריך להבין מה בדיוק רוצים

איל פרוכטר:  אין בכלל ספק גם לאגף השיקום במשרד הביטחון וגם לנו במועצה שצריך להתחיל לטפל כמה שיותר מוקדם

איל פרוכטר:      הטיפול בגיל הרך צריך להיות טיפול שהוא בחלקו טיפול של שניים: אם-ילד או הורים-ילד ואפילו יותר

איל פרוכטר:  אבל אם צריך ויש בעיות כבר בגיל המוקדם יותר, אז בוודאי שיש טיפולים שמותאמים לגילאים האלה

איל פרוכטר:  אין לי ספק שמשרד הביטחון והאגף לשיקום נכים בכיוון לשם, הם מבינים את הבעיה בדיוק כמונו, ואנחנו בהחלט תומכים בעבודה שלהם קדימה כדי לתקן את הטעויות שלצערי הנשים הנכבדות שיושבות פה מימיני סבלו מהם

איל פרוכטר:  הן סבלו כי באמת היה ואקום

איל פרוכטר:  ואקום וטעות, בהתייחסות ובהגדרה של נשים שנפגעות מפוסט טראומה

איל פרוכטר:      אגב, את זה גם אפילו 5 DSMשהוא ה-DSM האחרון - ספר האבחנות הפסיכיאטריות, תיקן סוף סוף, וזה שהוא הוסיף שלחיות לצד מישהו שהוא אדם שונה ממך, אם הוא הלום הקרב, ולא הן כמו במקרים פה אז לא פחות יוצאות הלומות קרב, וזה בהחלט האופציה היחידה לחטוף פוסט-טראומה מבלי להיחשף ישירות לטראומה כי הבינו שהנשים של הלומי הקרב חיות בתוך הטראומה הזאת, לא פחות, ולכן היום הן יוכרו גם כהלומות קרב בפני עצמן

איל פרוכטר:  מי שצריכה כמובן, מי שסובלת

איל פרוכטר:      זה במסגרת ההגדרה האבחנתית, קודם כל שזה ההתחלה וזה באמת הבנה עולמית

איל פרוכטר:  מה שאני מנסה להגיד זה שבכל העולם פספסו את הנקודות האלה לאורך השנים ועכשיו מתקנים

איל פרוכטר:  התיקון הזה הוא לוקח לצערנו ולצער כולנו זמן כי הוא כרוך בתקציבים ובהגדרות, אבל הוא קורה לשמחתי

איל פרוכטר:  ולכן אם אנחנו נסתכל שנתיים קדימה, אני משוכנע שילדים יקבלו את הטיפול גם בגיל ארבע ולא רק בגיל שבע

איל פרוכטר:  כיוון שלפעמים בגיל ארבע הם צריכים ולפעמים גם מוקדם יותר, בטיפולים דיאדיים

איל פרוכטר:  והדברים האלה הם חיוניים

איל פרוכטר:  יש פה, אני חושב הסכמה רחבה באולם

איל פרוכטר:  צריך לתת בזה משאבים וצריך לתת לזה את הקשב, וצריך לתת לזה את ההגדרה

איל פרוכטר:       אז מה ההגדרות? התחלנו ובהגדרות אנחנו שם, גם במועצה בהמלצות שלנו בהחלט התייחסנו

איל פרוכטר:  הצגנו את ההמלצות לפני שבוע לסמנכ"ל המשרד שאנחנו הגוף שהוא מינה וכולנו, נועה הייתה שם ואחרים שם ואישה הלומת קרב שמארגנת את הקבוצה המאוד מיוחדת הזאת שקמה ובצדק קמה, הייתה שם

איל פרוכטר:  המסקנות הן שצריך להגביר את העיסוק בזה

איל פרוכטר:  את המסקנות העברנו למשרד הבריאות ומשרד הבריאות אמור להוביל את זה אחר כך, אבל אין ספק לכולנו שצריך להקים מאמץ לאומי שיטפל גם באיים האלה שפוספסו לאורך שנים רבות ויטפל טוב יותר

דבורה ביטון: אני שמחה על שיתוף הפעולה של משרד הבריאות ומשרד הביטחון, אבל עדיין חסר לי משרד החינוך כי אני חושבת שבסוף הילדים האלה מתעוררים בבוקר, הולכים לגנים ולבתי הספר, הם שוהים אולי את רוב שעות היום שלהם שם, ומגיעים הביתה אולי לשלוש-ארבע שעות

דבורה ביטון:  יש מקום באמת לחשוב איך עושים את זה

דבורה ביטון:  כמובן, יחד עם אישור של הלומי הקרב עצמם, הלומות הקרב, איך באמת הסנכרון הזה יבוא לידי ביטוי?     

איל פרוכטר: משרד הרווחה, אם תוסיפי גם את משרד הרווחה אז סגרנו את כל הלופים

איל פרוכטר:  ואת צודקת

איל פרוכטר:  זה חלק מההמלצות שלנו באמת

דבורה ביטון: אני חושבת שבסוף זו השרשרת

דבורה ביטון:  אני רוצה מנט"ל את אירית אלוני, היא כאן?         

אפרת שפרוט: אז בוקר טוב לכולם, משרד הביטחון, משרד הבריאות

אפרת שפרוט:  אני ממש מברכת על היום הזה

אפרת שפרוט:  אני אפרת מנכ"לית עמותת נט"ל, שהוקמה לפני 25 שנים

אפרת שפרוט:       אני רגע רוצה להתחבר לשני נושאים מאוד גדולים שאת העלית, חברת הכנסת, את העניין של המניעה ואת כל העניין של סדנאות במערכת החינוך

אפרת שפרוט:  אנחנו בשיח מאוד אינטנסיבי עם נועה ועם המשרד לא לחכות רק שבן אדם ייגש לוועדה ויבקש הכרה כפוסט-טראומטי ואז להתחיל את הטיפול בו, אלא להפריד, כמו שנעשתה הנוהל חרדה בביטוח לאומי לנפגעי טרור

אפרת שפרוט:  אתה לא צריך להגיש בקשה להכרה לנכות כדי לקבל טיפול

אפרת שפרוט:  ההפרדה הזו היא קריטית, כי לפעמים מבזבזים שנים והמשפחה מתפרקת, והעבודה הולכת, והזוגיות נגמרת, והבן אדם כבר מגיע למצבים מאוד קשים

אפרת שפרוט:  אז רק הוא מגיש את הטופס להכרה

אפרת שפרוט:  היום גם השתפר הדבר הזה שלא צריך לחכות להיות מוכר

אפרת שפרוט:  אתה זכאי לטיפול מרגע הגשת טופס הבקשה להכרה

אפרת שפרוט:  אבל גם זה מאוחר

אפרת שפרוט:      אנחנו רואים בנט"ל שרק 12 אחוזים ממי שפונה אלינו - הלוחמים והלוחמות - הם מוכרים

אפרת שפרוט:  זאת אומרת שאנשים מתקשרים לקווי הסיוע הרבה יותר מוקדם ואם תהיה מודעות ואני מדברת על הדבר הזה של ליצור הנגשה, של להעלות מודעות בתקשורת בימים כאלה ממערכות החינוך

אפרת שפרוט:  טיפול מניעתי הוא קריטי

אפרת שפרוט:  זה דבר אחד שאני חושבת שחשוב מאוד לקרוא למסקנות - להפריד את העניין של הכרה מטיפול

אפרת שפרוט:       הדבר השני, אני כן רוצה להתייחס לעניין של משרד החינוך

אפרת שפרוט:  אנחנו פיתחנו תוכנית שנקראת מקום בטוח

אפרת שפרוט:  זה התחיל מהדרום, אבל היום הוא רלוונטי בעצם בכל הארץ

אפרת שפרוט:  באמת להתעסק עם הדבר הזה של התמודדות עם לחץ, חרדה, דיכאון

אפרת שפרוט:  אני אגיד שאחרי הקורונה אנחנו רואים החמרה מאוד משמעותית

אפרת שפרוט:  לא רק שקשורה ללחימה בטרור, אבל בטח ובטח באזורים שהם מאזורי עימות וילדים של פוסט טראומטיים זה מאוד חמור ואני חושבת שהיום זה בתוך תוכנית הגפן של מערכת החינוך

אפרת שפרוט:  צריך לעזור למנהלים לבחור את התוכניות האלה, כי לפעמים יש תוכניות כיף והווי ואנחנו רואים שצריך, אני אומרת רגע לשפ"י, לעזור למנהלים להשתמש במשאבים האלה שאנחנו כארגוני המגזר השלישי מנסים לעזור למערכת ולהביא עוד תפיסות ולגוון אותם

אפרת שפרוט:       אני רוצה כן לתת רגע לתת לאירית, אשת הטיפול להגיד כמה מילים על למעלה מאלף ילדים של לוחמים ולוחמות פוסט טראומטיים שנפגשנו בעשור האחרון בנט"ל

אפרת שפרוט:  ונתון שאתמול קיבלתי מצה"ל, שכן צריך להיות פה, הוא ש-18 אחוזים מהכוח הלוחם, היום הן נשים

אפרת שפרוט:  זה נתון שאני לא ידעתי שהוא כזה גדול

אפרת שפרוט:  אני אומרת גם בנט"ל

אפרת שפרוט:  וזה עוד לפני שאנחנו מדברים על משטרה שיש שם המון נשים

אפרת שפרוט:  אז באמת הדבר הזה קשה, אם האמא היא פוסט-טראומטית המצב של הבית הוא אני לא יודעת אם להגיד יותר קשה אבל הוא מאוד מאוד קשה

אפרת שפרוט:  אז אירית, בבקשה

אירית אלוני: אז בעצם באמת נט"ל היא באמת סייסמוגרף של מפלס החרדה בחברה הישראלית, אנחנו רואים באמת בשנה האחרונה עלייה חדה במספר הפניות לנט"ל

אירית אלוני:  קודם כל השער של נט"ל שזה באמת קווי הסיוע של נט"ל שבהם אנו מקבלים בין 18,000 ל-24,000 שיחות רק בקו נפש אחת שאנחנו מאיישים למשרד הביטחון

אירית אלוני:  בקו נט"ל 14,000 שיחות ובמחלקה הקלינית 8,500 שיחות פרטניות

אירית אלוני:      כן, אנחנו נתמקד בטראומטיזציה המשנית, בהשפעה המדבקת של טראומה אל מול הילדים שחווים באמת ונחשפים לכל הסימפטומים

אירית אלוני:  כמו שבאמת אמרת - לפלאשבקים, עוררות, חלומות

אירית אלוני:  בדיוק ככה, ואפילו זה סומטי

דבורה ביטון:  הילדים ממש אפילו יכולים לחקות בתנועות וכדומה

דבורה ביטון:  אני הייתי 12 שנים אחות ואני גם ייצגתי לא מעט נפגעי איבה ואני ממש נתקלתי בילדים שפשוט מדמים את התנועות שלהם להורה

דבורה ביטון:  אם ההורה מתנהג ככה אז הוא עושה ככה והוא חושב שהוא בסדר

דבורה ביטון:  אם הוא ממצמץ, אם הוא לוקח שמיכה, ולדאבוני זה בדיוק מה ששוחחתי, ובאמת הייתי מאוד רוצה שגם משרד הבריאות יתייחס לזה

דבורה ביטון:      מדוע לא חושבים בכלל על מניעה לפני כן? הרי בסוף כשילד מוכן, משפחה מוכנה, למה שהולך להיות בבית יותר קל לך לעכל מאשר כשזה מופיע לך באיזה לילה שמישהו צורח, טורק את הדלת או בוכה ומתכנס בתוך שמיכה

דבורה ביטון:  זה משהו שלדעתי ראשית מתבקש, ושלא נאמר שזה גם יכול לחסוך ואולי נציל נפשות בעתיד ולא נחסוך במשאבים

אירית אלוני: ילדים מתביישים להביא חברים הביתה

אירית אלוני:  בתוך נט"ל אנחנו נותנים גם את המענה הזוגי והמשפחתי כי אנחנו יודעים ואנחנו מאמינים, וזה גם לאורך כל המחקרים והשנים בנט"ל ביחידת המחקר והפיתוח שזקוקים למעטפת המשפחתית לראייה, האקולוגית ההוליסטית שהמתמודד לא מתמודד לבד

אירית אלוני:  כל בני המשפחה חשופים

אירית אלוני:      באמת אנחנו נותנים גם את המענה הזוגי המשפחתי

אירית אלוני:  אנחנו נותנים מענה בטיפול באמנות, במגע, כלומר בתוך אותה קורת גג של עמותת נט"ל אנחנו נותנים את כל המענה

אירית אלוני:  אין כמעט זמן המתנה

אירית אלוני:  אנחנו נותנים ישר את המענה הטיפולי גם לילדים, גם להורים, כי כל המערכת זה באמת הטיפול הדיאדי

אירית אלוני:  הדרכה הורית, שגם באמצעות הדרכה הורית אנחנו באמת גם כמו שאת אומרת דבי, בדיוק זה המקום של המניעה

אפרת שפרוט:  אני אגיד עוד משהו שקשור, רק מילה

אפרת שפרוט:  כשכל הדברים שהם קורים למי שלא מוכר

אפרת שפרוט:  מי שמוכר משרד הביטחון מממן את זה וזה מבורך

אפרת שפרוט:  מי שלא מוכר, אנחנו מגייסים מאות מיליוני שקלים במהלך השנים כדי לממן את זה מפילנתרופיה

אפרת שפרוט:       עכשיו, יש איזה שהוא עיוות שאנחנו צריכים לדבר עליו, אנחנו באהבה עושים את זה, אני רק חייבת לציין פה את יהודית יובל רקנאטי שהקימה את נט"ל, והיא בעצמה תרמה כבר למעלה מ-100 מיליון ש"ח לאירוע הזה, אבל הדבר הזה לא יכול להסתמך על פילנתרופיה

אפרת שפרוט:  צריך שהמדינה תגיד: 'אנחנו גם צריכים להיות מעורבים בשלב המניעה' ולא רק מתרומות

ורד פרג'ון: שמי ורד, אני אמא לארבעה ילדים

ורד פרג'ון:  הגדול שלי, מתגייס באוגוסט

ורד פרג'ון:  יש לי בת 17, 13 ו-8

ורד פרג'ון:  כמו שציינתי שבעלי גם עבד בכוחות הביטחון, הוא החליט יום אחד לקום ולהגיד: 'הפוסט טראומה שלך? אני לא מצליח להתמודד איתה'

ורד פרג'ון:  אני עכשיו נשארת עם 4 ילדים להתמודד איתם לבד

ורד פרג'ון:  אבל דבר אחד חשוב היה לי לציין לפני שהגברת ממשרד הביטחון יצאה

ורד פרג'ון:  שכשאני העליתי את הנושא שלי - - -     

איל פרוכטר: היא יצאה לוועדה לקידום מעמד האישה שגם דנה בנושא החשוב הזה

איל פרוכטר:  אבל בהחלט המסר יעבור אליה ואני אעביר לה אותו

ורד פרג'ון: כי בהתחלה כשאני באתי ואמרתי שקשה לי עם ילדים במשרד הביטחון קיבלתי תשובה 'הילדים זה רווחה'

ורד פרג'ון:  זו התשובה שקיבלתי וכמו שהיא ציינה מנט"ל שמי שלא היה מוכר אז לא כל כך מתייחסים אליו ואל מי שמוכר אז מתחילים באמת לתת את המענה

ורד פרג'ון:  עכשיו, מבחינת משרד החינוך דווקא כן

ורד פרג'ון:  אני התביישתי לאורך שנים לשתף

ורד פרג'ון:  הרגשתי שכבר יש לי תוהו ובוהו בבית

ורד פרג'ון:  הילדים שלי מפורקים, הולכים לבית ספר, הייתי חייבת לספר, ודווקא מתוך משרד החינוך קיבלתי את המענה הכי טוב עבור הילדים שלי

ורד פרג'ון:  אחד אחד עד היום הם בקשר איתי

ורד פרג'ון:  אלה ילדים שלא האמינו שיסיימו בגרויות שלא האמינו שיגיעו לאן שהגיעו, ואני לבד מתמודדת עם זה

ורד פרג'ון:  הצורך הוא שמישהו יהיה יחד איתי

דבורה ביטון: האם את חשה שכשהם הילדים בעצם, מקבלים את הטיפול והחוסר שלהם קצת יותר טוב ממך במקרה הזה האם זה משליך עלייך? את מרגישה יותר ביטחון? זה מסייע לך? זה מקל עלייך?     

ורד פרג'ון: בוודאי

ורד פרג'ון:  אני יודעת שעוטפים אותם במשרד החינוך

ורד פרג'ון:  אני יודעת שמקשיבים להם

ורד פרג'ון:  אני יודעת שמרימים אותם

ורד פרג'ון:  אני לא מסוגלת

ורד פרג'ון:  אין לי את כל הכלים

ורד פרג'ון:  אני מתמודדת בעצמי ולטפל בארבעה ילדים זה קשה, ולחפש חונכים זה קשה

ורד פרג'ון:  אני לא יצאתי 13 שנים מהבית

ורד פרג'ון:  רק בזכות הקבוצה הזאת היום אני יודעת מה זה חיים

ורד פרג'ון:      אז את יודעת, 13 שנים עם מי יש לי קשר? תמצאי מישהי שאולי תעבוד שתהיה חונכת

ורד פרג'ון:  אין לי את המענים האלה

דבורה ביטון: את לא אמורה גם

דבורה ביטון:  בשביל זה יש את המוסדות, ומי שאמור לטפל בזה

דבורה ביטון:  שמענו כאן את הנציגה ממשרד הביטחון

דבורה ביטון:  אני באמת מקווה שסוגיית החונכים תבוא לפתרונה

דבורה ביטון:  כי באמת אתם לא צריכים גם את הנטל הזה עליכם וללא ספק אני חושבת שמה שנאמר ומתבקש כאן שברגע שילדים ובני משפחה מטופלים אז החוסן הזה משליך גם על הלום הקרב כי זה קצת מחזק אותו

דבורה ביטון:  אני מניחה, כי הוא לא אמור להתעסק גם במשבר של עצמו ועוד במשבר של בני המשפחה

דבורה ביטון:       טל עירון מעמותת להאיר

טל עירון: אהלן, שלום לכולם, טל מעמותת 'להאיר את הבית'

טל עירון:  אז קודם כל אני אציג את עצמי קצת

טל עירון:  אני בן ללוחם במלחמת יום כיפור

טל עירון:  אבא שלי דני עירון היה בגדוד 288 והוא אחד מאלה שעלו לתל-פארס והחזירו את רמת הגולן לצד שלנו, כי על תל פארס היו את אלה שטיווחו את כל רמת הגולן עם 1,500 קליעי ארטילריה

טל עירון:       הוא עם קלצ'ניקוב שכבר לא היה שלו, אם אתן מבינות מה זה אומר, הצליח להרוג את קצין התיאום של הארטילריה ובמו ידיו הציל את רמת הגולן

טל עירון:  לא ידעתי את זה עד לפני שלוש שנים

טל עירון:  הוא לא, הוא לא דיבר, 47 שנים

טל עירון:  אני נכנסתי ל-'להאיר את הבית' לקבוצה הזאת שפתחה לי פתאום את הספקטרום הזה של להבין שאני בעצם בן לדור שני ולא ידענו את זה

טל עירון:      גדלנו, אני והאחים שלי, בפחד בבית

טל עירון:  אסור היה לגשת לאבא שלי מאחור

טל עירון:  אסור היה לירות קפצונים, בטח שלא

טל עירון:  אי אפשר היה לדעת מתי זה יקרה, וזה קרה מדי פעם, ועד היום אנחנו עם חרדות

טל עירון:  הצטרפתי לקבוצה של להאיר את הבית ופתאום הבנתי שאנחנו הרבה מאוד אחים ואחיות בתוך הדבר הזה

טל עירון:       הבעיה שלנו היא שאנחנו דור שלם שמשלם מחיר כפול, כי החוק של עד גיל 30, אנחנו עד שגדלנו והבנו בעצם את הבעיה שלנו, הבעיה שלנו זה שיש העברה בין-דורית

טל עירון:  אנחנו חווים את זה בעצמנו, אבל אין חוק שמטפל בנו

דבורה ביטון: אתם מעבירים את זה הלאה?     

טל עירון: אנחנו ממש עושים כל מאמץ לא

דבורה ביטון: אני לא יודעת אם אתה אבא, אם יש לך ילדים

טל עירון: לי לא, אבל אני רואה את האחים שלי שלהם יש ילדים, ואני רואה איך הם עושים כל מאמץ כדי לא להעביר את זה הלאה

דבורה ביטון: אתם מרגישים שכול להיות שאצל חלק מהילדים שכן מצליח להם?     

טל עירון: אין ספק, אני רואה את הבנות של אחי

טל עירון:  אבל בכל מקרה אין לנו תמיכה

טל עירון:  ומה שאנחנו דורשים זה לקבל טיפול בעצמנו, כי להעברה בין-דורית אין גיל ואין פג תוקף

טל עירון:  זה לכל החיים

טל עירון:      אנחנו ב-להאיר את הבית עושים טיפול לכל נפגעי פוסט-טראומה והבנים של פוסט-טראומטיים

טל עירון:  אנחנו הראשונים בארץ שעושים קבוצות טיפוליות ואנחנו עושים את זה מגיל 21

טל עירון:  אנחנו מטפלים בנכים בעצמנו ללא תקציב חיצוני

טל עירון:  יש לנו קהילת פייסבוק מאוד גדולה שגדלה של מאות והיא גדלה כל יום

טל עירון:  אנחנו עובדים שלוש שנים לקדם את המודעות

טל עירון:  כל זה למרות שאגף השיקום והנפגעים מודעים לקיומנו, אבל לא מתקצבים אותנו

טל עירון:  אנחנו היינו מאוד מאוד מאוד רוצים לקדם שיתוף פעולה עם אגף השיקום ולהיות ספקים של האגף, עם תקציב לטיפול בפוסט-טראומטים ולוחמים לא מוכרים

טל עירון:  אני רוצה לטפל בעצמי

טל עירון:  אני רוצה לטפל באבא שלי

דבורה ביטון: בן כמה אתה? סליחה על השאלה

טל עירון: אני בן 39 וכבר לא שייך לסל הטיפולים

טל עירון:  אבא שלי, שהוא מבחינתי גיבור מלחמה ברמה של 'להציל את טוראי ריאן', מעולם לא דיבר, מעולם לא רצה כלום

טל עירון:  הוא מתבייש במה שהוא עשה

טל עירון:  הוא כל הזמן אומר 'יש כאלה שעשו יותר ממני', ואני אומר לו 'אבא, אתה גיבור, מה אתה מדבר?' גיבור מבחינתי זה תואר מאוד אפל, מאוד קודר, מאוד לא משהו להתפאר בו

דבורה ביטון: יש עוד ילדים במשפחה? עוד אחים שלך שחוו את זה? או שאפשר למצוא בתוך המשפחה שאחד חווה והשני לא?     

טל עירון: שלושתנו חווינו את זה בצורה מאוד מאוד מאוד בוטה בבית, מאוד חיינו בפחד, ואנחנו רוצים לעזור לאבא שלנו ולעצמנו לצאת מזה

טל עירון:  נרצה לעזור גם לכל האחים והאחיות שלנו, שנמצאים בכל הארץ ואנחנו קהילה גדלה ואנחנו רוצים מאוד מאוד לעזור לכולם ולטפל בכולם

טל עירון:  אנחנו עושים את הקבוצות האלה, וזה גדל וזה מהמם ומרגש ביותר

טל עירון:  תודה לכם

דבורה ביטון: יישר כוח

ענת מאור: אנחנו חייבות לצאת לאותה ועדה לקידום מעמד האישה

ענת מאור:  אז אני רק אגיד עוד שני משפטים על מגדר כי אנחנו מגיעות לפה כנציגות הנשים האימהות

ענת מאור:  אז אני רוצה להגיד את זה בצורה ברורה, מדברים על המגדר בכל כך הרבה תחומים ופה זה נכנס במאמר מוסגר

ענת מאור:  כנראה שכשאימהות סובלות מפוסט-טראומה זה משפיע

דבורה ביטון: חשוב לי לשים דגש ואני חושבת שנאמר כאן שהיום יש כבר 18 אחוזים של נשים בצבא, תמיד דיברו בלשון זכר משום שהם היו הבולטים

דבורה ביטון:  אבל עכשיו אין ספק שאין שום הפרדה והמשקל הוא אותו משקל

דבורה ביטון:  אם תשאלי אותי גם בתור אישה אני חושבת שההשלכות שלנו, כאימהות, עלולות להיות הרבה יותר קשות בגלל המגע הישיר שיש לנו בטיפול בילדים, הלידות וכדומה

דבורה ביטון:  זה משהו שצריך יותר לקבל

דבורה ביטון:      אנחנו לא מגדירים פה

דבורה ביטון:  אנחנו מדברים בלשון זכר, אבל הלומות קרב, ובמיוחד כשהן אימהות, וצריכות להקים משפחות - זה לא פשוט

דבורה ביטון:  אני גם שמעתי ונפגשתי עם לא מעט נשים שסיימו את נישואיהן, בין אם זה בגלל שהבעל היה הלום קרב, או שהן

דבורה ביטון:  זהו מחיר מאוד מאוד כבד

ענת מאור: אז שני דברים בהקשר הזה אני רוצה לציין

ענת מאור:  אחד, זה כשהלומת קרב פוסט-טראומטית לא מקבלת את המענה לילדים - היא מושבתת, אין לה את ה-'אשתי תקח את הילדים', 'אשתי תטפל

ענת מאור: ' לא

ענת מאור:  בעלה עובד

ענת מאור:  תסתדרי

ענת מאור:  היא מושבתת, כלואה, אסירה בביתה

ענת מאור:      שני, אני שמעתי לאחרונה שנושאים כמו גירושים ואירועים כאלה בחיים מבטלים את האפשרות לדרוש פוסט-טראומה שהתגברה

ענת מאור:  אבל זה אבסורד כי הגירושים קורים כתוצאה מזה

ענת מאור:  אני התגרשתי בגלל פוסט-טראומה של בעלי והיא התגרשה בגלל פוסט-טראומה שלה, אז זה גם כן מגוחך

ענת מאור:  חבל שנציגת משרד הביטחון לא פה, אבל אני אשמח מאוד אם זה יגיע אליה, ואנחנו מאוד מאוד מעריכות ומודות לכם

דבורה ביטון: על נושא הנזיקי כשיש החמרות בעקבות מחלת אם או אירוע אם זה הולך תחת החמרה, כי יש לזה סיבה ישירה

דבורה ביטון:  יש קשר ישיר לאירוע הזה

ענת מאור: בדיוק

ענת מאור:  והם מנתקים את זה

ענת מאור:  הם אומרים - לא, אם כבר התגרשת אז גם הטראומה התגברה בגלל הגירושים; אבל זה הפוך: הגירושים קרו בגלל הטראומה, וזה כבר כדור שלג

ענת מאור:  אז ממש תודה על הוועדה

דבורה ביטון: כן, בבקשה

אורית סטרוק: אושרית סיטבון, אני היועצת הפרלמנטרית של חבר הכנסת יצחק קרויזר

דבורה ביטון: לאיפה הוא נעלם באמת?     

אורית סטרוק: קראו לו רגע, ובינתיים אני כרגע אדבר גם בשם הח"כ

אורית סטרוק:      אני קודם כל רציתי להודות לחברת הכנסת דבי ביטון, אין מתאימה ממנה לנהל את הדיון הרגיש והמקסים הזה, באמת, ואנחנו מודים לך

אורית סטרוק:       אני רוצה דבר ראשון להגיד כאן, באמת, מתוך כל ההתעסקות בנושא, שפשוט מגיע לכם שאפו אדיר לכל הנשים שאתן פשוט צוק איתן כאן וסלע יציב כאן בתוך הבית

אורית סטרוק:  פשוט מרגש לראות את זה שאתן באמת החוסן, ועיקר הבית

אורית סטרוק:  הנושא של הילדים הוא כל כך לצערנו, בחברה המצולקת והפצועה שלנו לוקח לנו הרבה זמן להגיב כמו שלקח לנו זמן להבדיל

אורית סטרוק:  להבדיל, להבין שגם סביב חללי צה"ל יש גם ילדים, יש גם אחים, יש גם חברות, אז גם בילדים לקח זמן להבין שגם יש כאן, סליחה, גם בהלומות והלומי הקרב, לקחת בחשבון שיש כאן נשים, בני זוג וילדים

אורית סטרוק:       אחד הסיפורים ככה שסיפרתי, חברת הכנסת ביטון, שאותי ככה מאוד צמרר

אורית סטרוק:  זה שחבר מאוד טוב בחור לא צעיר, אבל גם לא מבוגר עד כדי כך שאמר לי פשוט: 'את רואה שכבר אין לי שיניים? את יודעת למה? מכיוון שאבא שלי הלום קרב והייתי שומע את אבא שלי צורח מתוך שינה ומתוך שינה הייתי חורק השיניים ובגלל זה אין לי שיניים

אורית סטרוק:  זה סיפור שככה, אותי מאוד צמרר

אורית סטרוק:  אז קודם כל, תודה חברת הכנסת ביטון ותודה לכם

דבורה ביטון: תודה

דבורה ביטון:  חזר והצטרף אלינו חבר הכנסת קרויזר מיוזמי הדיון הזה

דבורה ביטון:  אני אשמח לשמוע אותו

יצחק קרויזר: קודם כל בוקר טוב

יצחק קרויזר:  ברוכים הבאים לכנסת

יצחק קרויזר:  תודה רבה באמת שהגעתם מקרוב ומרחוק

יצחק קרויזר:  זה באמת יום שהוא יום חשוב גם עבורי, אבל אני חושב לא ספציפית אולי רק עבורכם אלא באמת עבור עם ישראל והציבור כולו

יצחק קרויזר:  באמת גם תודה רבה לך, חברת הכנסת דבי ביטון, על ההובלה של הדיון המאוד-מאוד חשוב הזה

יצחק קרויזר:       אז אני חוזר ואומר הדיון הזה ויום ההוקרה הזה הוא מבחינתי מסמל כמה דברים שהם מהותיים

יצחק קרויזר:  יחד עם חברי, מיכאל ביטון, שבעצם הנושא הזה, הוא מעסיק את כלל החברה הישראלית במגזרים

יצחק קרויזר:  אין פה אמירה פוליטית, להיפך, יש פה אמירה של ביחד, שותפות של קואליציה ואופוזיציה, ולכן ברמת הכותרת זה היה מאוד חשוב, שאנחנו מוקירים ומכירים את היום הזה יחד עבור הלומי הקרב, הלומות הקרב ובני משפחותיהם, שלפעמים המעגל השני הוא בעצם המעגל שמחזיק ושתומך

יצחק קרויזר:  בני ובנות הזוג והילדים שנכנסו לסיטואציה הזאת בעל כורחם, נקרא לזה כך, והפוקוס לא תמיד נמצא שם - תמיד הפוקוס הוא על אותו הלום או על אותה הלומה, וככה בעצם זה טבע הדברים שהם מקבלים את מלוא תשומת הלב

יצחק קרויזר:  ואסור לנו באמת להתעלם ולשכוח שיש מעגל שני של המשפחה הקרובה והקרובים שהם תומכים, והם עמודי התווך

יצחק קרויזר:      כדי לגרום למשפחה הזאת להמשיך לתפקד ולאותו הלום או הלומה להמשיך ולחיות, כן גם הם צריכים וזכאים לסיוע, בטח מאיתנו בהקמת השדולה, אל מול הבירוקרטיה והרגולציה של המערכות הגדולות של מדינת ישראל, ובאמת מטרת היום הזה הוא כמובן ההכרה וההוקרה, אבל בסוף לבוא לידי מעשים בחקיקה בתקנות, בעיקר בקשר הישיר שהרבה פעמים הוא זה שבעצם מפצח את הרגולציה הגדולה הזאת בטלפון כשיש כתובת

יצחק קרויזר:  לא תמיד מצליחים לעזור, אבל כשיש מישהו שמגיע ואומר אני רואה אתכם, אנחנו אתכם מתחת לאלונקה הזו של המסע הזה, שבסופו של יום הגענו לסיטואציה הזאת מתוקף אותו לוחם או לוחמת שהקריב את הדבר היקר מכל – את הנפש שלו – למען עם ישראל וארץ ישראל

יצחק קרויזר:      אני חושב שזה הדבר הבסיסי שלי, שלנו, כנבחרי ציבור, להיות ולהגיד את האמירה המאוד חשובה הזו

יצחק קרויזר:  אז שוב באמת תודה רבה רבה ובאמת שנצא מפה עם איזושהי בשורה גם לנו וגם למשכן הזה וגם בכלל לעם ישראל

דבורה ביטון: אבשלום אתה תדבר אחריה, כעת את מוזמנת, בבקשה

דינה חווה פרינט: אני אמא לחמישה ילדים

דינה חווה פרינט:  יש לי ילד אשר סובל מפוסט-טראומה, הוא נכה צה"ל

דינה חווה פרינט:  אני מקבלת טיפול, עזרה ובעלי מקבל עזרה אבל האחים לא

דינה חווה פרינט:  כשהבן שלי הלך להתאבד, וחיפשנו אותו כל האחים הלכו לחפש אותו בים

דינה חווה פרינט:  משרד הביטחון לא מכיר באחים, והאחים יותר סובלים מהכל, כי כמה שאנחנו מסתובבים סביב ההלום הם לא מקבלים כלום

דינה חווה פרינט:  הם כל הזמן מחפשים אותו

דינה חווה פרינט:  הם יותר סובלים מאשר ההורים לדעתי

דינה חווה פרינט:  הבעיה שמשרד הביטחון לא נותן לאחים מענה

דבורה ביטון: תודה

דבורה ביטון:  אבשלום

אבשלום וילן: אז ככה, כמו שאמרתי קודם, לי יש ילד עם 188 אחוזי נכות

אבשלום וילן:  ביטוח לאומי נמצא אוטיזם ברמה נמוכה

דבורה ביטון: הוא מצליח להיות חשוף לטראומות שלך בעקבות האבחנה שלו?     

אבשלום וילן: בוודאי

אבשלום וילן:  בוודאי שהוא נחשף, כי הוא חי בכל אופן בבית גם

אבשלום וילן:  העניין הוא שמול אגף השיקום לא קיים איזה שהוא פרמטר שמדבר על נכים שמגדלים ילדים עם צרכים מיוחדים

אבשלום וילן:  אין דבר כזה

אבשלום וילן:  השאלה הראשונה שעלתה לי זה מה שכאן קורה אחרי שאני הולך

אבשלום וילן:  מי ממשיך? אז בסדר, אז אשתי תקבל שלוש שנים את התגמולים שלי

אבשלום וילן:  מה מעבר לזה?     הילד ב-100 אחוזים סועד על שולחני

אבשלום וילן:  הוא ב-100 אחוזים תלוי בנו

אבשלום וילן:  אין שום פתרון

אבשלום וילן:  אני ביקשתי במסגרת הרפורמה של נפש אחת, חבר'ה אני לא צריך פסיכולוג בשביל הילד, הוא לא מדבר, הוא רק מקשקש קצת

אבשלום וילן:  ביקשתי - חבר'ה, אני צריך קלינאית תקשורת בשבילו, לא צריך פסיכולוג, לא צריך סוסים, לא צריך כלום

אבשלום וילן:  אמרו לי לא

אבשלום וילן:  למה? כי הוא מקבל כסף מביטוח לאומי

אבשלום וילן:  מה קשור בין זה לזה? זה הבן שלי

אבשלום וילן:  אז אני לא זכאי לטיפולים אלטרנטיביים, כגון קלינאי תקשורת בעבור הילד

אבשלום וילן:  העניין תמוה

דבורה ביטון: הילד לא מקבל במסגרת הנכות שלו קלינאי תקשורת? הוא זכאי לחונך, נכון?     

אבשלום וילן: הוא מקבל דרך המסגרת של בית הספר

אבשלום וילן:  אנחנו גם בבית, רוצים לקדם אותו

אבשלום וילן:  אנחנו לא יכולים רק לסמוך על המסגרת החינוכית שלו

אבשלום וילן:  אנחנו רוצים לקדם את הילד הזה

דבורה ביטון: הוא זכאי לחונך?      

אבשלום וילן: הוא זכאי לחונך

אבשלום וילן:  איזה חונך? בואי תגידי לי איפה יש חונך?      

דבורה ביטון: הבנו את הבעיה של החונכים; אבל בעיקרון בהנחה שהיה חונך - הוא זכאי

אבשלום וילן: לא ניסיתי, אני אומר לך את האמת, לא ניסיתי אפילו, לא ניסיתי, כי אין

אבשלום וילן:  עכשיו, גם מבחינת החוקים עצמם אנחנו בסך הכל לדעתי, אני לא יודע להגיד מספרים, אנחנו כמות מאוד מאוד קטנה של נכים שיש לנו ילדים עם צרכים מיוחדים

אבשלום וילן:  אין שום דבר שמדבר בתקנות הנכים, או ברפורמה או במשהו אחר להורים שמגדלים ילד עם צרכים מיוחדים

אבשלום וילן:  אין דבר כזה

אבשלום וילן:  אין שום דבר כזה

דבורה ביטון: אוקיי, העלית פה סוגיה שבהחלט יש מקום אפילו לבחון אותה

אבשלום וילן: חבל, כי החשש הכי גדול זה מה שקורה כשאני הולך

אבשלום וילן:  אשתי, עם כמה היא יכולה להתמודד? אשתי כבר הרגתי אותה מסכנה, הרגתי אותה

אבשלום וילן:  להתמודד עם ילד ועוד 188 אחוזי נכות, לא מדבר, חיתולים, עניינים וכל זה

אבשלום וילן:  מה עושים? זה לא מופיע בשום מקום

אבשלום וילן:  לא בתקנות הנכים ולא שום דבר

דבורה ביטון: זו סוגיה, אבשלום, שאנחנו דנים עליה גם בלי קשר להלומי קרב, כי אנחנו מכירים את זה גם מנושא של ניצולי שואה וגם מבתים רגילים

דבורה ביטון:  בסוף, מה עושים עם אותם ילדים מיוחדים שלדאבוננו יצטרכו לקבל מענה עד סוף חייהם מן הסתם

דבורה ביטון:  אבל זה משהו שהוא בהחלט, אני יכולה לומר לך שלפחות בוועדת העבודה והרווחה עלה בנושא הזה ואני אקח את זה לתשומת ליבי

דבורה ביטון:  גם בסוגיה הזו שלכם

אבשלום וילן: אני כן מבקש שיהיה רשום באיזה שהוא מקום

אבשלום וילן:  אם זה בכוכבית, אם זה בהערה, אנחנו בסך הכל קבוצה שהיא לא גדולה

אבשלום וילן:  בואו תחריגו אותנו, זה לא משהו שמדינת ישראל הגדולה לא יודעת להתמודד איתו

אבשלום וילן:  אבל זה לא קיים בשום מקום

דבורה ביטון: ברשותכם אנחנו נתכנס לסיום

דבורה ביטון:  בואו תעשו את זה קצר כי יש לנו מלא ועדות

נחמה טל: שמי נחמה טל אני מטפלת באמצעות אומנויות, אני חוקרת ומרצה במכללת גורדון

נחמה טל:  אני חושבת שדיברנו פה המון על מענים

נחמה טל:  אני גם מייצגת את יחידת החוסן באיחוד הצלה

נחמה טל:  אנחנו נותנים מענה נפשי צמוד לאירוע הטראומטי

נחמה טל:  דיברנו פה המון על העניין המניעתי

נחמה טל:  ואני רוצה להגיד דווקא בילדים ונוער, אני רוצה להגיד שבאמת יש חוסר במחקרים מניעתיים ומתוקפים בילדים

נחמה טל:  אבל עם זאת, במחקר ראשוני אנחנו מצאנו יעילות לשיטה שלנו במניעה של פוסט-טראומה בילדים ונוער

נחמה טל:  לאחר תאונות דרכים ופציעות פיזיות מכל סוג שהוא

נחמה טל:  אנחנו מדברים על אחוזים מאוד גבוהים

נחמה טל:  אנחנו מדברים למעלה מעשרים וחמישה אחוזים בילדים ונוער שמפתחים PTSD

נחמה טל:  רק בישראל מעל 160,000 ילדים

נחמה טל:      השיטה שלנו בעצם משלימה למודל הלאומי של ד"ר משה פרחי

נחמה טל:  ניסינו אותה במספר מחקרים מבוקרים ואקראיים במבוגרים בהצלחה, ובמחקר ראשוני בילדים ונוער בהצלחה

נחמה טל:  אנחנו כרגע מתחילים מחקר נוסף,     

דבורה ביטון: ובהחלט רואים תוצאות מניעתיות

נחמה טל: בהחלט, כן, לעומת קבוצות הביקורת יעילות מאוד לאורך זמן במניעה של פוסט-טראומה בילדים

נחמה טל:  עם זאת כמובן, יש חוסר ודלות תקציבית בדבר הזה ונורא חבל, כי יש פה באמת משהו שעשוי לעזור לכל כך הרבה ילדים

נחמה טל:  פשוט, יעיל, שיטה שעובדת

עוזי לנדאו: באתי במיוחד ומאוד מאוד חשוב לי לדבר

עוזי לנדאו:  אני רעות לנדאו, אני אשתו של נתנאל שיושב פה שהוא הלום קרב

עוזי לנדאו:  אני אעשה את זה ארוך כדי שתבינו

דבורה ביטון: תשתדלי לא ארוך, אני מצטערת, זמננו מוגבל

עוזי לנדאו: אני חושבת שאנשים שיושבים פה, אין להם כל כך את המודעות למה שקורה באמת בשטח, כאילו מנסים לחפש את האנשים השבורים

עוזי לנדאו:  הלא נורמטיביים, הלא מתפקדים

דבורה ביטון: לאו דווקא, פגשנו גם וגם

עוזי לנדאו: גם אני

עוזי לנדאו:  בכל אופן לפי זה בונים איזה שהוא סל לא באמת רלוונטי ואומרים לנו תתקדמו

עוזי לנדאו:      אני באה עכשיו, אני אחרי כן אדבר עליי, אבל קודם אדבר על הילדים שלי

עוזי לנדאו:  אני חושבת, ואני לא חלילה בעיה לשים את מקומך במקום אחר, אני חושבת שבכלל ילדים נמצאים בחוויה שהיא על גבול מבחינתי הסוריאליסטית, לחיות במרחב שהוא עם הלום קרב

עוזי לנדאו:  ילד בגילאים הרבה יותר קטנים מגילאי שבע גם זקוק לטיפולים

עוזי לנדאו:  אני גם חושבת שילדים גם בלי צרכים מיוחדים צריכים חונך

עוזי לנדאו:      אז אני לא יודעת אם מישהו יודע, אני מחודש ינואר, עד בעצם החודש הזה, בעזרת הרבה חברי כנסת וגם הרמטכ"ל אביב כוכבי העברתי את החוק שנותנים טיפולים אלטרנטיביים לילדים מגילאי שבע

עוזי לנדאו:  מתקנת: זה לא חוק אלא תקנה של חוזר מנכ"ל

עוזי לנדאו:  אני עבדתי בזה ימים כלילות, כדי שיבינו את המשמעות

עוזי לנדאו:  מה זה ילד שצריך לשבת אצל פסיכולוג שאין לו בכלל את הכלים להתמודד עם זה ומה זה עשה לילדה שלי אשר סובלת מפסוריאזיס טראומטי לקבל טיפולים אלטרנטיביים

עוזי לנדאו:      אנחנו לקחנו הלוואה בגובה של 150,000 שקלים כדי לממן את כל הטיפולים

עוזי לנדאו:  עזבו שאותנו עוד לא מכירים, את הנשים, ואני לא יודעת אם מישהו מכם נהנה, אבל אתם יכולים לממש לילדים שלכם מגיל שבע ועד 18 טיפולים אלטרנטיביים ולבחור

עוזי לנדאו:  אבל אני חושבת שזה רק קצה הקרחון, כי גם שם מערימים קשיים, ואולי זה המקום

עוזי לנדאו:  מבחינתי אני באתי לדבר וזה המקום שלי להוביל את זה

עוזי לנדאו:      לא יכול להיות שאתם אומרים לנו תעשו טיפולים אלטרנטיביים אבל רק עם מרפא שעובד בתוך קופות חולים

עוזי לנדאו:  המטפלים האלטרנטיביים לא ששים לעבוד עם קופות חולים, לא מבחינת תעריפים ולא מבחינת השדרוג שלהם

עוזי לנדאו:  יש המון מטפלים שהם שם דבר ברפואה האלטרנטיבית שלא מעוניינים בכלל להיות חשופים לתוך מערכות הבריאות

עוזי לנדאו:  אני יודעת את זה מכמה וכמה מטפלים שאנחנו מטפלים בהם

עוזי לנדאו:  אין להם שום אינטרס, עולים אליהם לרגל, משלמים להם את הסכום שמשלמים

עוזי לנדאו:  אף אחד לא יבוא ויגיד בגלל משפחת לנדאו אני אלך ואעשה

עוזי לנדאו:      אבל הלכנו ועשינו בדיקה עם קופת חולים כללית

עוזי לנדאו:  ואני מסבירה, הפערים בעלויות זה לא הפערים, עדיין משלמים 300 שקלים פלוס מע"מ

דבורה ביטון: גם בקופה וגם אלטרנטיבי

עוזי לנדאו: כן, ואנחנו גם לא מבקשים שקל מעל זה

דבורה ביטון: אם אין לכם בסכום הזה - - -     

עוזי לנדאו: מכירים בסכום ולא במטפלת כי היא לא רוצה להיות - - -     

דבורה ביטון:  מבחינתכם אתם רוצים את הסכום למטפל, ולא דורשים עליה תקציבית

עוזי לנדאו: חד משמעי, ויותר מזה: אנחנו אני לא רוצה את ההגבלות שיגידו לי 'אין בעיה אנחנו ניתן לך את התעריף שמגיע לך אבל את תבחרי את המטפל, רק לא מהרשימה שהוא יהיה תחת קופת חולים'

עוזי לנדאו:  היום מטפלת הומיאופטית שעובדת בקופת חולים צריכה להיות רופאה

עוזי לנדאו:  המטפלת ההומאופטית אין לה שום צורך להיות רופאה וזה מוכח שזה עוזר

עוזי לנדאו:  הילד שלי בן שנתיים, עוזר לו טיפולים הומאופטיים

עוזי לנדאו:  אני לא אקח אותו לתרפיה בבישול, ואני גם לא אקח אותו לתרפיה בציור, וגם לא לצורך העניין לפסיכולוג

דבורה ביטון: רק תנסי לתמצת כי הגעת בסוף וזמננו קצר

עוזי לנדאו: ניסינו לדבר על זה בנושא עם לימור לוריא, התערב בעניין הזה גם חילי טרופר שניסה להוביל את המהלך הזה שהסברתי מאוד

עוזי לנדאו:  קודם כל פעם ראשונה שהסברתי שלאנשים בכלל אין התייחסות לטיפולים האלטרנטיביים, הפעם שנייה זה שיש את ההגבלות של קופות החולים שבעצם מעכבות אותנו מלטפל

עוזי לנדאו:  אני פשוט לא מחכה ומטפלת מכספנו האישי

דבורה ביטון: למה זה מעכב, במה זה בא לידי ביטוי?      

עוזי לנדאו: זה מעכב כי אני מוציאה את זה מכספי האישי

עוזי לנדאו:  בכל שבוע כמעט 400 שקלים כי אין טיפול בנשים ואין לי יכולת לקבל החזרים על מטפלת שהיא לא תחת קופות החולים

עוזי לנדאו:  התעריף הוא אותו תעריף

עוזי לנדאו:  אז זה מעכב

עוזי לנדאו:  לפי התקנה החדשה - - -     

קריאה: כן מטפלים בנשים

עוזי לנדאו: אבל מטפלים רק בטיפול קונבנציונלי בלבד, לא בטיפול אלטרנטיבי

עוזי לנדאו:       איזה קטע שאני ניסיתי כל כך הרבה שיטות על עצמי כי כי נגזר גורלי, להיות חלק מהדבר הזה, ואני גם לא אוהבת להיחשף וכך לקח לי שבע שנים עד שהגעתי לפה

עוזי לנדאו:  אבל כנראה שאני צריכה להניע את עצמי קדימה ולהבין שיש פה דברים שצריך לשנות אותם

עוזי לנדאו:  אז פעם אחת הטיפולים האלטרנטיביים לנשים אבל אני ארחיב שם ופעם שנייה זה שגם מגבילים עבור הילדים שלנו את המרחב הטיפולי למטפלים רק בתוך המרחב של קופות החולים

עוזי לנדאו:  לימור לוריא, מכירה את זה, ונועה ממשרד הביטחון, וחילי טרופר מכיר את הסוגיה הזו

דבורה ביטון: אנחנו נתייחס לזה, ונבדוק

דבורה ביטון:  ולא מעניין אותי התשובה שלהם - אנחנו הוועדה, אנחנו נשב, אנחנו נדון בזה, אנחנו נקבל את ההחלטות כי את יודעת שבסוף החלטות הוועדה יעלו גם על התשובות של מעבר

דבורה ביטון:  אני רק יכולה לומר לך שאם ידובר בנושא של שינוי או תוספת תקציבית אנחנו עלולים להיות בבעיה

עוזי לנדאו: אין שום תוספת תקציבית, גם ציינתי את זה ויודעים שזה בלי

עוזי לנדאו:  הגישה שלהם אומרת שאין להם יכולת

עוזי לנדאו:  זה פשוט מרחב פרוץ

עוזי לנדאו:  אבל הביטוחים הפרטיים יודעים לקטלג את זה ולמסגר את זה

דבורה ביטון: צריך למקד את זה, וניתן את הדעת

דבורה ביטון:  גברתי אני מתנצלת הוועדה התחילה כבר ב-9:30 ואנחנו צריכים לסיים

דבורה ביטון:      אז ברשותכם, לאחר כל מה שנאמר כאן, אני אומר לכם לפחות מהן ההחלטות שהתגבשו עכשיו לאור מה ששמענו

דבורה ביטון:  לגבי מה שנאמר כאן לאחרונה - אז אני ציינתי את זה אצלי אנחנו נתכנס יחד עם חברי הוועדה ונבחן

דבורה ביטון:      אז בנושא משרד הביטחון: הוועדה מבקשת שברגע שמשרד הביטחון יודע שחייל או חיילת הוא הלום קרב - יינתן באופן מיידי טיפול מניעתי לבני המשפחה

דבורה ביטון:  זאת אומרת שלא יחכו שהילד יתחיל עם סימני פוסט-טראומה, אלא ברגע שיודעים שיש בתוך הבית שיש הלום קרב

דבורה ביטון:      הוועדה מבקשת לקבוע את גיל הזכאות לטיפולים לילדי הלומי קרב, מתחת לגיל שבע ומעל גיל 30

דבורה ביטון:  זאת אומרת, אנחנו לא רוצים פה את ההפרדה

דבורה ביטון:  אנחנו חושבים שברגע שיש אפשרות ליצור טיפולים ואפילו מניעתיים בין אם הם קונבנציונליים, בין אם הם שיחות או ארגונים גם בגיל הרך אנחנו חושבים שנכון להתחיל בכדי שכאשר הילד יצמח יהיה לו קל יותר להתמודד

דבורה ביטון:      הוועדה מבקשת שבכפוף לאישור המשפחה, המשרד יעדכן את מוסדות החינוך בהם מתחנכים הילדים, שהילד הוא דור שני לפוסט-טראומה

דבורה ביטון:  משהו שאנחנו שמנו כאן כי אנחנו חושבים שחוסר הסנכרון בהתחשב בעובדה שהילדים שלנו באמת רוב הזמן במסגרת החינוך, זה לא סוד, למעט כמה חופשות

דבורה ביטון:       הוועדה קוראת לפתור את סוגיית מחסור החונכים

דבורה ביטון:  הוועדה קוראת לתקצב את עמותת 'להאיר את הבית'

דבורה ביטון:       לגבי משרד החינוך: הוועדה מבקשת להכניס לשיעורי החינוך הרצאה בנושא פוסט-טראומה, בעיקר במקומות שנמצאים באזורי העימות, ומן הסתם אני מניחה שזה התרחב

דבורה ביטון:      הסוגיה שלך היא תבוא לידי ביטוי, אני פשוט ארצה לשבת כאן עם יושב הראש הקבוע שלנו ועם חברי הוועדה אני לא רואה בעיה למה לא לתת לכם לגשת ולא להגביל

דבורה ביטון:  זו סוגיה חשובה     

עוזי לנדאו: מה שעשיתם כאן זה מבורך, וזה רק קצה הקרחון, שמעתי מה העלו פה, וזה רק התחלה

דבורה ביטון: חשוב לי להדגיש שגם כל נושא נפש אחת עדיין מתנהל כאן

דבורה ביטון:  אנחנו נמצאים בוועדת העבודה ורווחה ועוד עולים שם נושאים, אז אני מקווה שבסוף הסנכרון באמת ייתן פתרון

עוזי לנדאו: אני אומרת, שאנחנו כבר מדינת ישראל בת 75 שנים

עוזי לנדאו:  בסוף שולחים אנשים לקרב, וכמו שאמא של נתנאל אומרת: "שלחתי ילד חמד, קיבלתי מישהו אחר

עוזי לנדאו: " וגם אני

עוזי לנדאו:  ואני חושבת שהדרך עוד ארוכה

עוזי לנדאו:  אני אשמח שתשימו לנו דד ליין, מתי תחזרו אלינו עם תשובות אני יודעת שכשאני עשיתי את כל המהלך הזה עם חוזרי מנכ"ל האחרונים על הטיפולים האלטרנטיביים - לא הנחתי לזה

עוזי לנדאו:  אני רוצה לדעת בפועל מתי זה יבוא לידי ביטוי בשטח?      

דבורה ביטון: נעדכן אתכם לגבי ההתכנסות הבאה ואני מניחה שזה לא יהיה עוד הרבה זמן

דבורה ביטון:  יושב ראש הוועדה כרגע לא נמצא

דבורה ביטון:  אני ממלאת את מקומו ואני לא אתחייב, אם זה היה תלוי בי את היית שומעת

דבורה ביטון:  אבל אני יכולה להתחייב שלא נשאיר את הדברים באוויר, ובאמת חשוב מאוד שתדעו שהנושאים האלה מאוד קרובים לליבנו

דבורה ביטון:  אנחנו פה בכנסת וגם הנושאים האלה

דבורה ביטון:      תודה רבה לכם, אני מודה לכם והרבה בריאות