הוועדה המיוחדת לטיפול בשורדי השואה, כנסת 25, פרוטוקול מספר 18, 2023-06-27 00:00

מירב כהן: שלום

מירב כהן:  תודה לכל מי שטרחו להגיע

מירב כהן:  תודה גם למי שמתרגמת סימולטנית את הדיון לרוסית, כדי שגם מי שדובר רק רוסית יוכל להבין את מה שקורה בדיון

מירב כהן:  אז אנחנו בעצם יושבים היום באכסנייה של הוועדה למען שורדי השואה, שזו הוועדה הראשונה שכונסה בהיסטוריה של מדינת ישראל

מירב כהן:  לא סתם

מירב כהן:  כי אני חושבת שאלו באמת השנים הקריטיות שנותרו לנו על מנת שנוכל לשרת את שורדי השואה

מירב כהן:  אני אשתף אתכם, שביום יום, בכל שבוע, אנחנו מתעסקים בנושאים החשובים האלה

מירב כהן:  מבחינתנו כל יום הוא ׳יום שואה׳

מירב כהן:       אנחנו גם מתעסקים בהיבטים של זכויות השורדים: ועדות רפואיות, אחוזי נכות, מענקים, קצבאות וגם בנושא ההנצחה והזיכרון

מירב כהן:  אבל הכינוס היום הוא חלק מיוזמה בינלאומית יחסית חדשה, אני מבינה שזה שלוש שנים, ליום שיוקדש לשורדים עצמם, לסיפורים שלהם, להצלחות שלהם, להישגים שלהם, להשראה שהם יוצרים לכולנו ולא רק להתעסק שוב בזיכרונות הקשים, בתופת ובזוועות שאנשים עברו

מירב כהן:  אז למעשה, בחודש יוני, שאנחנו בתוכו, התקיימו שורה של אירועים בנושא הזה ברחבי העולם וזה כבוד עבורנו לקחת חלק במהלך הבינלאומי הזה

מירב כהן:       אני חושבת שזה שיש כינוס כזה בכנסת ישראל זה רק מתבקש, כי בסוף המקום הזה הוא הסמל לתקומה שלנו כעם שהתיישב בארצו

מירב כהן:  אז בעיניי זה מעמד מאוד מאוד מרגש

מירב כהן:  אני אגיד בנימה אישית, לשורדים ולשורדות שמכבדים אותנו בנוכחות שלהם כאן, עבורי באופן אישי ועבור הדור שלי בכלל, אתם השראה ענקית

מירב כהן:  אתם הגיבורים שלנו

מירב כהן:  בכל פעם שקצת קשה במדינה ואנחנו עוברים תקופות לא פשוטות, אז אני באופן אישי תמיד נזכרת בסיפורים שלכם ובתלאות שעברתם כדי שתקום לנו מדינה

מירב כהן:       זה גם מזכיר לי כמה חשוב לשמור על המדינה שלנו וזה גם מעניק פרופורציות, למה הם קשיים אמיתיים שבני אדם מסוגלים להתמודד איתם

מירב כהן:  אז אני רוצה להודות לכל המארגנים של ׳יום השורד הבינלאומי׳, להסתדרות הציונית העולמית, שלקחה על עצמה את ארגון האירוע הזה כאן, במדינת ישראל, לוועדה, למנהלת הוועדה ולליאור, היועצת שלי, שעבדה מאוד קשה על מנת שהאירוע הזה יקרה

מירב כהן:  יושבים כאן הרבה מאוד ארגונים שעוד מעט ידברו

מירב כהן:       אז אני רוצה להודות לכם גם על הכנס הזה, אבל גם על העבודה הסיזיפית, יום-יום, שעה-שעה, למען השורדים ולמען הזיכרון

מירב כהן:  אני חושבת שבמידה רבה, כאשר אנחנו מזכירים את ההיסטוריה שלנו, מנציחים אותה ודואגים לאנשים שבנו את המדינה שלנו, אנחנו גם דואגים לעתיד שלנו

מירב כהן:  אז תודה רבה

מירב כהן:  אני אפתח את הכנס ואעבור לדוברים ולדוברות

מירב כהן:  אנחנו נתחיל עם טובה דורפמן, נשיאת המחלקה לישראל ולהנצחת השואה בהסתדרות הציונית העולמית

מירב כהן:  בבקשה

טובה דורפמן: תודה רבה ובוקר טוב ומזל גדול שיש לנו אותך, שבאמת מובילה את הנושא הזה כל יום וכל שעה

טובה דורפמן:  אז יושבת ראש הוועדה, חברת הכנסת מירב כהן, שורדים יקרים, מכובדיי, בוקר טוב

טובה דורפמן:  הרעיון ליום השורד עלה לפני שנים בודדות, במפגש במהלך הקורונה שבו השתתפו רבים ומכובדים שעוסקים בהנצחת זיכרון השואה ברחבי העולם

טובה דורפמן:  גברת קולט אביטל, הייתה חלק מהוועדה המקורית, שחשבה, חלמה על היום הזה וגם ביצעה אירועים שהיו לנו בשנה שעברה

טובה דורפמן:       השאלה שעלתה לאוויר הייתה: כיצד לצד כל הימים שעוסקים בזיכרון ובחורבן, שמספרים ומלמדים על ממדי ההרס הבלתי נתפשים ועל חיים שלמים שנמחקו, נמצא את המועד המיוחד בו נעסוק דווקא באלה שנותרו ביום שאחרי? זה הוא יום שצופה לעתיד ומצדיע בגאווה לכל אלה שקמו מן הנקודה הנמוכה והשפלה ביותר שידע המין האנושי והתחילו מחדש

טובה דורפמן:       היום הזה, יום השורד הבינלאומי, נושא עיניו אליכם, שורדי השואה

טובה דורפמן:  יצאתם מהתופת, אספתם כוחות בלתי ניתנים לתפיסה ובניתם מחדש במו ידיכם, צעד צעד, את חייכם

טובה דורפמן:  בניתם משפחות לתפארת, בניתם מדינה מאפס, לחמתם במלחמות, הפכתם למדענים פורצי דרך, הקמתם תעשיות, הפכתם לספורטאים, לרופאים, לאנשי תרבות ורוח ולעמודי התווך של החברה

טובה דורפמן:  התכונות שנדרשו מכם, החוסן, החוזק, הגבורה, ההתמדה, ההסתכלות קדימה, השאיפה והרצון לקום מחדש, כל אלו, הופכות אתכם למודל לחיקוי

טובה דורפמן:       היום הזה חשוב, הן לצורך הוקרה, אך גם לצורך הדורות הבאים, שיוכלו לשאת עיניהם אליכם ולשאוף לאמץ לעצמם תכונות אלו

טובה דורפמן:  היום הזה מרגש עבורי במיוחד

טובה דורפמן:  הוריי, משה ומלכה זיכרונם לברכה, שרדו את השואה בפולין, איבדו בה כמעט את כל משפחתם והקימו כמעט מאפס את המשפחה שלי

טובה דורפמן:  בחודש האחרון ציינו את יום השורד בעשרות קהילות ברחבי העולם

טובה דורפמן:  מקראקוב ועד לוס אנג׳לס, מבית ראש העיר בניו יורק והיום, בכנסת בירושלים

טובה דורפמן:       עשרות אירועים התקיימו כדי להצדיע לשורדים וכדי לשים אתכם במרכז

טובה דורפמן:  להראות לא רק את סיפורי ההצלה יוצאי הדופן אלא גם את ההישגים המדהימים

טובה דורפמן:  אני מודה מעומק הלב לכל השותפים שעזרו בהקמת הפרויקט החשוב הזה ובמיוחד, לחברת הכנסת מירב כהן, שפועלת יום ולילה למען השורדים

טובה דורפמן:  תודה רבה לכל מי שהגיע לכאן היום, כדי להצדיע לכם איתנו ביחד ולומר לכם, פשוט תודה

מירב כהן: תודה רבה

מירב כהן:  קולט אביטל, יושבת ראש ׳מרכז הארגונים׳, בבקשה

קולט אביטל: תודה רבה גברתי יושבת ראש הוועדה ותודה רבה גם לטובה ולשרית, על היוזמה, לעשות הפעם את יום השורד כאן בכנסת

קולט אביטל:  לנו, כמרכז ארגונים, יש מסורת בעניין הזה

קולט אביטל:  אנחנו כבר חמש או שש שנים, מציינים את היום הזה פעם בשנה

קולט אביטל:  עשינו את זה בתיאטרון ירושלים, עשינו את זה בשנה שעברה יחד, גם בבית לוחמי הגטאות וגם בתיאטרון הבימה והרעיון הוא רעיון מאוד פשוט

קולט אביטל:  אני, שהוריי היו שורדי שואה וגם אני שורדת שואה, חשבתי שזה נכון לא רק לדבר על טרגדיות, אלא לזכור, לא רק יום אחד בשנה, מה אנחנו חייבים לשורדי השואה

קולט אביטל:       כשאני אומרת מה אנחנו חייבים לשורדי השואה אני לא מתכוונת אליי, אני הייתי ילדה קטנה, לי לא חייבים כלום

קולט אביטל:  אבל לאן שהסתכלתי, היה סביבי דור של שורדים

קולט אביטל:  20% מאלה ששלמו בחייהם במהלך מלחמת העצמאות כדי שתהיה לנו מדינה, היו שורדי שואה

קולט אביטל:  כמו שטובה אמרה, הם נכנסו למדינה הזאת בנעלי בית, לא דרשו שום דבר, השתתפו במלחמות והחליטו לפתוח בדף חדש

קולט אביטל:  רבים מהם החליטו לא לדבר על מה שקרה עם הילדים שלהם, אבל רובם בעצם, לאט לאטו השתלבו בכל מקצוע וכל מה שהם רצו, היה שפשוט תהיה לנו מדינה יהודית

קולט אביטל:       אז אנחנו כאן כדי להצדיע לכל אלה שעשו, לכל אלה שהגיעו והחליטו לבנות את המדינה

קולט אביטל:  בציון יום שורדי השואה הבינלאומי, שהיוזמה שלו כיום בינלאומי, הגיעה משני אנשים, אחד בלוס אנג׳לס ואחד בקראקוב ואנחנו הצטרפנו אחר כך, אנחנו רוצים להביא לידיעה על איך התקומה הזאת קרתה

קולט אביטל:  השורדים האלה, שבחרו לא להגיע לארץ, תרמו הרבה מאוד גם למדינות שלהן, שבהן הן בחרו לגור וגם למדינת ישראל, בזה שהם הצטרפו לכל אותם הארגונים שמסייעים לישראל

קולט אביטל:       אז היום זה פשוט יום של תודה ואני כאן כדי להגיד תודה

קולט אביטל:  יותר מכל דבר אחר, אני שמחה מזה שגם המדינה מכירה בזה ושהיחס של המדינה לשורדים השתנה

קולט אביטל:  היום גם המדינה נטלה על עצמה את החובה הזאת, גם ועדת התביעות העולמית עוזרת בעניין, אבל גם כל אחד מאיתנו עושה משהו, כדי שהחיים שלהם יהיו קצת יותר יפים

קולט אביטל:  אז כל מה שאני רוצה לאחל לו היום, זה שאת כל מה שהשיגו השורדים במדינה הזאת, נוכל לשמר, כמדינה טובה, דמוקרטית ויהודית

קולט אביטל:  תודה רבה

מירב כהן: תודה רבה

מירב כהן:  אני רוצה לעבור לברכה מוקלטת, מבן אדם שהזכרת, ג׳ונתן אורנשטיין, מנכ״ל ׳ACC׳, קראקוב, מייסד ׳יום השורד הבינלאומי׳

מירב כהן:      יש אפשרות להגביר את הווליום?     (הקרנת וידאו)     

מירב כהן: אוקיי

מירב כהן:  היה קצת קשה לשמוע, אני לא יודעת מי הצליח

מירב כהן:  אני לא אעבור לברכת הוידאו הבאה, תוודאו קודם שאין תקלה עם זה

מירב כהן:      בינתיים אתן את רשות הדיבור לחבר הכנסת סימון דוידסון, שמכבד אותנו בנוכחותו, בבקשה

סימון דוידסון: תודה רבה גברתי יושבת הראש

סימון דוידסון:  קודם כל אני רוצה לחזק אותך על כל מה שאת עושה, בעולם הזה של ניצולי השואה

סימון דוידסון:  אני אספר לכם שאני בן לניצולי שואה

סימון דוידסון:  עליתי לארץ מליטא בשנת 1972 וכל המשפחה שלי נספתה בשואה

סימון דוידסון:  אני מספר לכם את זה כי לפני חודשיים סגרנו מעגל

סימון דוידסון:  אמא שלי הגיעה לפה, לכנסת, ביום השואה והדליקה, ביחד איתי, כבן שורדים שהוא חבר כנסת, את המשואה בטקס המרכזי

סימון דוידסון:       כשאני ישבתי שם בטקס הזה, הסתכלתי על שלוש הבנות שלי ושאלתי את עצמי: איך אני, סימון הקטן, יכול לגרום לזה שהבנות שלי והחברות שלהן, לא ישכחו לעולם את הדבר הנורא שקרה לנו, למשפחה בפרט ולעם היהודי בכלל

סימון דוידסון:  אני עושה את זה בדרכים שלי, אבל כמדינה, אנחנו צריכים לעשות הרבה יותר

סימון דוידסון:  אחד מהדברים למשל, זה חקיקות בכנסת

סימון דוידסון:  מירב כהן ואנוכי, העלנו הצעת חוק למתן יתרון בקידום אומנות שעוסקת בזיכרון השואה

סימון דוידסון:  לדוגמה סרטים וספרות, שיקבלו אפשרות מהירה יותר עם גובה כספי גבוה יותר

סימון דוידסון:       אני מקווה שזה יעבור כדי שיותר אמנים וסופרים יעסקו בנושא הזה של זיכרון השואה

סימון דוידסון:  אני אספר לכם שלצערי, הבת שלי בת ה-17, קיבלה אתמול הודעה שהמסע לפולין מבוטל

סימון דוידסון:  היא הייתה אמורה לצאת למסע בספטמבר וכמוה רבים אלפים אחרים

סימון דוידסון:  זה נושא שאנחנו כוועדה וככנסת חייבים לטפל בו

סימון דוידסון:  הביטול הוא בגלל העיצומים של ארגון המורים

סימון דוידסון:       אז זה דבר שאנחנו חייבים לעבוד בו עכשיו יום-יום על מנת שהילדים האלה כן ייצאו למסע הזה, שיגיעו למקום הארור הזה, כי זה חשוב מאוד עבורם

סימון דוידסון:  גם אני עברתי את זה, בגיל מבוגר אמנם אבל בכל זאת

סימון דוידסון:  אני אומר שלפני שנתיים וחצי יצאתי עם שרית, שיושבת פה, מההסתדרות הציונית העולמית, בפרויקט מדהים שקשור גם הוא לזיכרון השואה

סימון דוידסון:  יצאנו לאתונה, עם קבוצת מכבי תל אביב, שהיא בעצם הקבוצה של המדינה, למשחק כדורסל מול פנאתינאיקוס

סימון דוידסון:  מה שהיה מעניין, זה שנפגשנו עם הקהילה היהודית שם והלכנו למקום זיכרון השואה והנחנו שם פרחים

סימון דוידסון:       גם שם, ביוון, העלנו את נושא השואה ודיברנו עליו ואת מה שעשינו ביוון גם עשו במדינות אחרות

סימון דוידסון:  יש כלים

סימון דוידסון:  אני קורא לזה ״לצאת מהקופסא״

סימון דוידסון:  לדבר על הנושא הזה עם יהודים, לדבר עם ילדים, גם בגולה אבל בעיקר במדינה שלנו, על מנת לדאוג שיזכרו את השואה

סימון דוידסון:  אנחנו צריכים לעשות הכול, כדי שהילדים שלנו יזכרו מה קרה לסבא ולסבתא שלהם ולחבריהם

סימון דוידסון:  זה הדבר החשוב ביותר וזו אחריות שלנו

סימון דוידסון:  שוב, מירב, את באמת יודעת עד כמה אני מעריך את העשייה שלך ואני בטוח שכולם פה מעריכים, אז צריכים להמשיך לעשות את זה וכל הכבוד לך

סימון דוידסון:  תודה רבה

מירב כהן: תודה רבה

מירב כהן:  טוב, אנחנו ננסה לשמוע עוד ברכה בווידאו, ממרסי גרינגלס, מייסדת קרן ׳SEED THE DREAM׳

מירב כהן:       (הקרנת וידאו)     

מירב כהן: תודה רבה, באמת השראה עבור כולנו

מירב כהן:  אני אתן לעוד שני מברכים לברך ואז אנחנו נעבור לחצי השני של המפגש שלנו, שהוא באמת לשמוע את השורדים והשורדות בעצמם

מירב כהן:  אז מורן ציפר, מנכ״לית ׳זיכרון בסלון׳

מורן ציפר גולדנברג: אז שלום לכולם ותודה רבה למירב, טובה ושרית על קיום האירוע החשוב הזה ועל ההזמנה להיות כאן

מורן ציפר גולדנברג:  נעים מאוד, שמי מורן ציפר גולדנברג, אני מנכ״לית ושותפה ב- ׳זיכרון בסלון׳

מורן ציפר גולדנברג:  ׳זיכרון בסלון׳ זו יוזמה שקמה לפני עשור, מתוך מטרה לחבר את הדור הצעיר לזיכרון השואה ולהבטיח שהזיכרון יישאר חי ורלוונטי

מורן ציפר גולדנברג:  אנחנו בעצם מציעים דרך אינטימית לציין את היום הזה במפגשים, רובם מתקיימים בסלונים בבתים, אליהם מגיעים גם כמובן, שורדי שואה, דור שני ודור שלישי ובעצם מקיימים שיח בסלון

מורן ציפר גולדנברג:       נמצאת איתי כאן חנה גופרית, שורדת שואה מה- ׳סלון׳ הראשון, שתכף גם תציג את עצמה

מורן ציפר גולדנברג:  ביום השואה האחרון, למעלה מ-2 מיליון איש בארץ וב-65 מדינות בעולם, ציינו את יום השואה באופן הזה

מורן ציפר גולדנברג:  אנחנו, ב- ׳זיכרון בסלון׳, מאמינים שיש מקום לכל סיפור ובאמת חשוב לשמוע את הסיפורים בצורה הרחבה ביותר

מורן ציפר גולדנברג:  נמצאים איתנו כאן שורדי שואה מברית המועצות

מורן ציפר גולדנברג:  בשנים האחרונות שמנו לעצמנו לדגל, ביחד עם מירב והמשרד לשוויון חברתי, לתת מקום ובמה לסיפורים האלה, גם שלהם וגם של יוצאי צפון אפריקה

מורן ציפר גולדנברג:       אנחנו מברכים על כל מי שמגיע, שמשתף את הסיפורים ומחבר את הדורות הבאים לאותם הסיפורים החשובים, כי זה הסיפור של כולנו

מורן ציפר גולדנברג:  ביום המיוחד הזה, שהוא באמת לא יום טריוויאלי, אני רוצה להזמין אתכם להציץ לפרויקט שעשינו, פרויקט שמציג את ה- DNA שהצגתן, מירב וטובה, שנותן דרך אחרת להסתכל על זיכרון השואה ולהתחבר לשורדים

מורן ציפר גולדנברג:       אני מדברת על פרויקט ׳פסקול שלישי׳, שנולד יד ביד עם המחלקה להנצחת השואה ועם ההסתדרות הציונית העולמית

מורן ציפר גולדנברג:  הפרויקט נולד מתוך הבנה, שמאז ׳אפר ואבק׳, שנכתב ב-1989, כמעט ולא יצאו שירים שמדברים על זיכרון השואה

מורן ציפר גולדנברג:  שותפים שלנו ב-גלגלצ, ממש אמרו לנו: ״אין לנו שירים לשים ברדיו ביום הזה

מורן ציפר גולדנברג: ״ אז הבנו שצריך לצאת למסע בו נחדש את פסקול יום השואה

מורן ציפר גולדנברג:  דרך המוזיקה ודרך התרבות הישראלית, להגיע אל צעירים ואל העם בכלל ולחבר אותם לזיכרון השואה

מורן ציפר גולדנברג:       אז בעצם כינסנו את 22 האומנים המוכרים ביותר במדינת ישראל, ביניהם ריטה, עברי לידר ובניה ברבי, אני בטח לא אצליח להקריא או לזכור את כולם, אבל מדובר במיטב השמות, וגייסנו אותם אל הפרויקט

מורן ציפר גולדנברג:  בהתחלה לא כל כך ידענו איך זה ייצא, האם ייצא מזה שיר אחד או שבכלל ייצא אלבום, אבל הם כולם הגיעו בהתלהבות מאוד גדולה ועם דבקות במשימה

מורן ציפר גולדנברג:  כינסנו אותם לשני סמינרים, בהם הם קיבלו השראה ותוכן, נפגשו עם שורדי שואה ודיברו על חשיבות היצירה בנושא

מורן ציפר גולדנברג:       בנוסף, כינסנו אותם ליומיים שלמים של יצירה, בהם הפכנו את חדרי בית המלון לאולפני הקלטות

מורן ציפר גולדנברג:  האומנים התכנסו בתוך האולפנים האלה ויצרו את השירים בהרכבים רנדומליים שנוצרו שם

מורן ציפר גולדנברג:  האולם הפך לסוג של סלון, שיצר שם אווירה של פתיחות והתוצאה הייתה הרכבים של פעם בחיים, שיצרו ביחד 14 שירים, שהם בעצם ׳פסקול יום השואה׳

מורן ציפר גולדנברג:  אני אראה עכשיו סרטון קצר שמסכם את התהליך שהיה

מורן ציפר גולדנברג:       (הקרנת וידאו)      

מורן ציפר גולדנברג: אז בנימה זו אני רוצה להודות לאומנים ולשורדים שלקחו חלק

מורן ציפר גולדנברג:  ולפני שחנה תדבר, אני רוצה לספר שהאומנים נפגשו עם חנה במהלך הסמינר והם בעיקר הופתעו ונדבקו באופטימיות הרבה שמאפיינת אותה

מורן ציפר גולדנברג:  היא, ביחד עם שורדים נוספים שנפגשו עם האומנים וזה גם מה שמתרחש בסלונים, היוותה ממש השראה לכתיבת שיר

מורן ציפר גולדנברג:  אז נראה עוד סרטון קצר שכתבו על השיר בהשראת חנה

מורן ציפר גולדנברג:  השיר נקרא ׳פרפר׳

מורן ציפר גולדנברג:      (הקרנת וידאו)     

מירב כהן: מקסים, תודה רבה

מירב כהן:  טוב חנה, הם עפו עלייך שם

מירב כהן:  ממש קריירה שנייה

מירב כהן:  אז הבמה שלך

מירב כהן:  אנחנו נשמח לשמוע אותך

מירב כהן:  אני אגיד שאנחנו נשמע היום עוד שורדים וכמובן שאי אפשר לשמוע או לתמצת את חוויות חייהם של אנשים בכנס בו יש לכל אחד רק כמה דקות לדבר וברור שזה לא ממצה, אבל תנסו להביא מעצמכם את מה שאפשר במגבלות הפלטפורמה הזו, אז תודה שהגעת ושהגעתם

מירב כהן:  בבקשה חנה

חנה גופרית: אז אחרי ששמעתם אותי מדברת ושרה ושמעתם על מה זה ׳הפרפר׳

חנה גופרית:  אני רוצה להגיד קודם כל, עם כל הכבוד לכולם ואני מתקנת כמו תמיד, אני אולי שורדת שואה, אבל רבותיי, אני המנצחת

חנה גופרית:  אני ניצחתי את הרע שבאדם

חנה גופרית:  אני עליתי לישראל באונייה בשם ׳עצמאות׳

חנה גופרית:  אתם מבינים? בניתי פה בית, הקמתי פה משפחה, אני אחות בבריאות הציבור במקצועי, יש לי מדינה ועם ישראל חי

חנה גופרית:  כך אני מתנהלת

חנה גופרית:  אני חושבת בליבי על ׳הפרפר׳ ומה זה ׳הפרפר׳? הרי אני לא אספר לכם את הכול, כי זה בלתי אפשרי

חנה גופרית:       אני הסתתרי במשך שנתיים עם אמא שלי, בוורשה, אצל משפחה של פולנים, חסידי אומות העולם כמובן

חנה גופרית:  כאשר היו מגיעים לשם אורחים הייתי נכנסת עם אמא שלי להסתתר בארון ושם הייתי נעולה, כי הרי זה ברור שאנחנו אנשים שחיים אבל לא חיים, אסור לדעת עלינו, זה סוד החיים

חנה גופרית:  אז שם ישבתי לי בארון וחשבתי: זה כל כך קשה, כל כך עצוב וכל כך מסוכן, אולי - - - 

חנה גופרית:  יחשבו מה זה? תפתחו את הארון

חנה גופרית:  כי היו בסך הכול שני חדרים פתוחים

חנה גופרית:  אז פשוט דמיינתי לעצמי שאני בעצם לא בארון, שאני פרפר

חנה גופרית:       אני יוצאת לי מהארון ומתעופפת לי לעיירה שלי

חנה גופרית:  בין פרח לפרח, מלמעלה, רואה את כל החברים שלי שלמטה ואף אחד לא יודע שזו אני, חנה

חנה גופרית:  זה הפרפר, כך הגענו לפרפר כשנפגשתי עם הקבוצה במסגרת ׳זיכרון בסלון׳

חנה גופרית:  היה לי הכבוד והזכות לעשות את הזיכרון הראשון ולפרוס אותו בכל הארץ, כי רבותיי, אין ׳זיכרון בסלון׳ שאני לא משתתפת בו

חנה גופרית:  אין בית ספר שלא מכיר את הסיפור שלי, ׳רציתי לעוף כמו פרפר׳, שאף תורגם ל-17 שפות במסגרת ׳יד ושם׳ והוא חובק עולם

חנה גופרית:       אני מתכתבת עם ילדים, מגיעה לבתי ספר ונפגשת עם קבוצות לפני המסעות לפולין

חנה גופרית:  אני גם זכיתי בזכייה גדולה

חנה גופרית:  חזרתי לפני יומיים מקראקוב, לשם התלוויתי למשלחת האולימפית שלנו

חנה גופרית:  קיימתי טקס בבירקנאו, אני, הניצולה המנצחת, כאשר מולי עומדת קבוצת הספורטאים, אוחזים בפרחים ומקשיבים לדבריי

חנה גופרית:  זכיתי כשהבנות באולימפיאדה הקדישו לי את הזכייה שלהן במדליית זהב

חנה גופרית:  רבותיי, זכיתי

חנה גופרית:  זכינו כולנו

חנה גופרית:  יש לנו עם נפלא

חנה גופרית:       אבל יש עוד שיר אחד שלא הזכרנו אותו, לשיר הזה קוראים ׳למה אני?׳

חנה גופרית:  את השיר שר תמיר גרינברג

חנה גופרית:  תוך כדי שעמדתי וסיפרתי את סיפורי, עמד מולי בחור חמוד ונחמד, אז החלטתי לדבר אתו

חנה גופרית:  אמרתי לו: ״תשמע, יש לי בעיה

חנה גופרית:  כל חיי אני שואלת את עצמי, למה אני? שהרי מהעיירה שלי ניצלו רק שני ילדים, אני ועוד ילד אחד״

חנה גופרית:       כל דבר שאני עושה, למען ׳נזכור ולא נשכח׳, אני בודקת את עצמי: חנה, האם זה בסדר? האם יכול להיות שבגלל זה נשארת בחיים? כי למה אני? אז יצא שיר מדהים, יוצא מן הכלל ואני כל כך מתרגשת שיש לי את הזכות ואת הכבוד לספר על ׳הפרפר׳, להזכיר גם את ׳למה אני?׳ וחוץ מזה, יש לי גם את ׳זיכרון בסלון׳, את הספרים שתורגמו ל-17 שפות, אז יש

חנה גופרית:  למה אני? אולי זאת התשובה

חנה גופרית:  תודה

מירב כהן: תודה רבה

מירב כהן:  לפני שנעבור למנחם, השורד הבא שידבר, אני אבקש שנשמע את יהודה דוידוב, שהוא פעיל חברתי כבר שנים רבות

מירב כהן:  אני קודם רוצה להודות לך על התרומה שלך בתחום השירותים לשורדים ולשורדות, שהם דוברי רוסית בלבד

מירב כהן:  עשינו הרבה מאוד עבודה, כדי שאנשים שהם דוברי רוסית יקבלו שירותים

מירב כהן:  הדברים בכלל לא היו מונגשים, לא אתרי הממשלה ולא תמיכה של ארגונים שמעניקים שירות ברוסית

מירב כהן:  אז בעצם ממש הרגשתי ששכחנו את דוברי הרוסית ובזכות התזכורות שאתה נותן מידי בוקר והעבודה המשותפת שלנו, אני חושבת שעשינו כברת דרך

מירב כהן:  אז תודה לך על זה

סימון דוידסון: מירב, אני יכול לומר מילה לפניו? סליחה

מירב כהן: כן, אבל ממש קצר

סימון דוידסון: אני פשוט שמעתי את הגברת שדיברה עכשיו אז אני רוצה לספר לכם שבמשחקים הבינלאומיים באירופה, כשכיהנתי כיושב ראש איגוד הזכייה, נבחרת השחייה האומנותית זכתה במדליית זהב בפולין, עשר דקות מאושוויץ ונגנו שם את ׳התקווה׳

סימון דוידסון:  אחר כך דיברתי עם יעל ארד ואני רוצה להקריא לכם את מה שהיא כתבה, שזה בעצם מאוד מרגש

סימון דוידסון:       טוב, זה ברח לי, אבל היא כתבה שבמרחק עשר דקות מאושוויץ הושמעה ׳התקווה׳, בעקבות הזכייה של נבחרת השחייה האומנותית במדליית זהב

סימון דוידסון:  עמדו שם כל ספורטאי הנבחרת, ביחד עם השגריר ובכו

סימון דוידסון:  אז זה מה שהתחבר לי למה שהגברת אמרה ומבחינתי זה מאוד מרגש וזה הניצחון האמיתי שלנו, אחד מהם, כי יש לנו הרבה ניצחונות

מירב כהן: תודה שהזכרת לנו

מירב כהן:  יהודה, נשמח לשמוע בקצרה את דבריך ולאחר מכן נעבור למנחם

מירב כהן:  בבקשה

יהודה דוידוב: אוקיי

יהודה דוידוב:  ראשית אני רוצה להודות שוב למירב, על קיום הדיון הזה בוועדה, על העשייה המבורכת לאורך השנים ועל הסיוע על מנת שנוכל להנגיש את השירותים לאוכלוסיית ניצולי השואה דוברי השפה הרוסית

יהודה דוידוב:  אני רוצה להודות על היוזמה, להסתדרות הציונית העולמית

יהודה דוידוב:  בהזדמנות הזו, אני רוצה גם להגיד המון תודה לקולט אביטל ולאבי, שיושב פה, על החדשות הטובות האחרונות, מה שגם מסמל תקומה בחיים, על החשיבה על אותם אנשים שחיים היום בישראל

יהודה דוידוב:       אנחנו צריכים לעשות הכול על מנת לזכור

יהודה דוידוב:  גם ׳מרכז הארגונים׳ וגם אנחנו, במהלך היום-יום ועם מאות מתנדבים, עושים הכול על מנת לסייע לשורדי השואה להמשיך בחיים

יהודה דוידוב:  מדובר באנשים ששרדו, שניצלו ושהגיעו למדינה שלהם

יהודה דוידוב:  כל שורדי השואה שמקבלים מענק שנתי, ימשיכו לקבל 1,200 יורו ו-1,250 יורו וזו בשורה טובה שאפשר להגיד עליה תודה לכולם, זה פרי של עבודה טובה, גם של אביטל קולט וגם של מירב כהן

יהודה דוידוב:  אנחנו נעשה הכול בשביל להנציח את זיכרון השואה, אבל בואו לא נשכח את אותם אנשים שחיים היום, על מנת שיזדקנו בכבוד, זה גם הרעיון של ׳יום השורד הבינלאומי׳

יהודה דוידוב:  תודה רבה

מירב כהן: תודה

מירב כהן:  אז מנחם הברמן, תודה רבה שהגעת

מירב כהן:  הבמה שלך

מנחם כהן: אני מאוד מתרגש לראות את הניצחון שלי ושל עם ישראל, כשאני רואה פה חברי כנסת ואנשים מאוד חשובים, שעושים יום ולילה למען שורדי השואה

מנחם כהן:  אתמול הבת שלי סיפרה לי שהוזמנתי לבוא היום לכנסת לציון יום שורדי השואה הבינלאומי

מנחם כהן:  במשך שנים פניתי באשר לנושא הזה, גם ל- ׳יד ושם׳ גם לרב לאו, שאתו הייתי יחד בבוכנוואלד ולעוד

מנחם כהן:       לפני שנה, ביום השואה הבינלאומי, גם פניתי בהקשר הזה לראש הממשלה דאז, בנט

מנחם כהן:  במשך שנים מדברים בעיתונות על זיכרון השואה ועל הנספים, אבל איפה אנחנו? שורדי השואה

מנחם כהן:  אז כששמעתי אתמול את הבשורה על ציון היום הזה, התרגשתי מאוד

מנחם כהן:  אז אני רוצה להודות לכם שוב, על שסוף כל סוף זוכרים גם כן את שורדי השואה

מנחם כהן:  תודה רבה

מירב כהן: תודה לך, זה כבוד גדול שאתה אורח שלנו היום

מירב כהן:  אני עוברת לדבורה ויינשטיין, שהיא גם שורדת שואה

מירב כהן:  תודה שבאת, הבמה שלך

ברוך וינשטיין: בוקר טוב לכולם

ברוך וינשטיין:  מירב, יקירתי, מאז שהכרתי אותך אני נושמת יותר עמוק

ברוך וינשטיין:  מכובדי, תודה על היוזמה

ברוך וינשטיין:  במאמע-לושן (כלומר ביידיש), הייתי אומרת: "א-ביסל צי שפייט״, כלומר: זה קצת מאוחר

יהודה דוידוב: לא

יהודה דוידוב:  אף פעם לא מאוחר

ברוך וינשטיין: עכשיו נשארנו קומץ וההתייחסות אלינו הייתה מרה, מרה מאוד

ברוך וינשטיין:  אני קודם כל אציג את עצמי

ברוך וינשטיין:  שמי דבורה ויינשטיין, אני שורדת שואה ואני מבקשת מכולכם, אל תיקראו לנו ניצולים, כי לא באו להציל אותנו

ברוך וינשטיין:  מי שהיה לו את הכוח, מי שהיה לו את המזל וגם מי שהיה לו מה שאין לי מילים עבורו, שרד, אבל חיל האוויר לא הגיע אלינו

ברוך וינשטיין:       אני שורדת שואה מגטו טרנסניסטריה באוקראינה

ברוך וינשטיין:  אני בת 87

ברוך וינשטיין:  הייתי בת חמש כאשר התחלתי לצעוד למשך חצי שנה, ברעב, בגשם ובכפור

ברוך וינשטיין:  הנעליים שלי היו הרוסות לחלוטין, לא היה לי מה לאכול ובאשר לאיך נראנו, איך הרגשנו ואיך אכלו אותנו הכינים, אין לי מילים כדי להסביר, אבל צעדנו שישה חודשים

ברוך וינשטיין:  יצאנו ביוני והגענו למוגילב בדצמבר

ברוך וינשטיין:  לא היו רכבות, לא היו משאיות ולא היה כלום, אנחנו צעדנו

ברוך וינשטיין:  זו הייתה צעדה של 300 קילומטרים

ברוך וינשטיין:  כאשר עשיתי סרט על הסיפור שלי נסעתי את אותה הדרך, במרצדס, ומדדנו

ברוך וינשטיין:  300 קילומטרים

ברוך וינשטיין:       היום כשאומרים לי שצריך לצעוד אני אומרת שכבר צעדתי בשביל כל החיים

ברוך וינשטיין:  במשך הצעידה הזו ניצלתי פעמיים

ברוך וינשטיין:  הם נהיו הומניים פתאום ואמרו להפריד את ההורים מהילדים ואז נתנו עגלות עם סוסים שלקחו אותנו קדימה

ברוך וינשטיין:  אז צעדנו מקדימה ומאחורינו השיירה

ברוך וינשטיין:  בשלב מסוים הגענו מול שערים ענקיים ואמרתי לעצמי שאני לשער הזה לא נכנסת

ברוך וינשטיין:  הייתי עם אחותי ריבה, קפצנו מהעגלה בלי שיראו אותנו וחיכנו שם זמן מה, לא יודעת כמה

ברוך וינשטיין:       זמנים לא היו חשובים בתקופה שלנו, לא ידענו אם זה יום ראשון, חמישי או שבת

ברוך וינשטיין:  פשוט חיינו מלילה ליום וניסינו לשרוד עוד ועוד

ברוך וינשטיין:  שמענו שאמרו שנפגוש את הילדים במוגילב, אבל זה לא קרה

ברוך וינשטיין:  כל שאר הילדים נרצחו ורק אחותי ואני שרדנו

ברוך וינשטיין:  ככה המשכנו וצעדנו עד שהגענו לגטו פופוביץ׳

ברוך וינשטיין:  אמא שלי, שהייתה תופרת, ברחה מהגטו בשביל למצוא עבורנו מזון

ברוך וינשטיין:  מכונת התפירה שלה הייתה צמודה לגבה במשך ארבע שנים, היא לא הורידה ממנה את מכונת התפירה כי זו הייתה הדרך שלה להביא את פת הלחם

ברוך וינשטיין:       היא הייתה מתגנבת בלילה ואומרת לי: ״דבורהל׳ה, את אחראית על אחותך״

ברוך וינשטיין:  אחותי הייתה משותקת

ברוך וינשטיין:  בשלב מסוים לא יכלה יותר ללכת משום שקפאו לה הרגליים מהקור

ברוך וינשטיין:  אני, בת החמש וחצי, אחראית עליה, בת השבע וחצי, בעודה שוכבת משותקת, לא זזה, לא מתלוננת ולא מבקשת

ברוך וינשטיין:  אני אגיד לכם שבמשך שלושה או ארבעה חודשים, במזג האוויר המקפיא, אני טיפלתי בה

ברוך וינשטיין:  את חתיכת הבד שממנה אמא הכינה עבורה חיתול, הייתי צריכה להוריד ממנה, לכבס, להמתין שזה יתייבש, לחמם עם הידיים ולהחליף לה

ברוך וינשטיין:  עד שלילה אחד היא נפטרה

ברוך וינשטיין:       מידי בוקר היו עוברים עם מריצות על מנת לאסוף את הגוויות

ברוך וינשטיין:  הם היו פושטים אותם מהבגדים, עד הבגד האחרון ועורמים אותם על המריצה

ברוך וינשטיין:  אמרתי לעצמי שאני לא מוציאה אליהם את אחותי

ברוך וינשטיין:  אמא אמרה שאני אחראית על אחותי אז עד שהיא לא תחזור אני לא אוציא אותה

ברוך וינשטיין:  ידעתי שהיא תופרת בכל מיני מקומות כדי להביא לנו קצת אוכל ואם לא תפסו אותה, היא חוזרת תוך שלושה ארבעה ימים

ברוך וינשטיין:  שכבתי עם אחותי, בעודה מתה, ימים ולילות

ברוך וינשטיין:  השכנים לא ידעו כי היא אף פעם לא זזה מהמקום שלה, אז כיסיתי אותה, חיבקתי אותה, שמרתי עליה ועד היום הזה, אני כל חיי ישנה עם אחותי במיטה

ברוך וינשטיין:       לפעמים אני מרגישה שהיא ממש נוגעת בי, מעירה אותי

ברוך וינשטיין:  אז כשהתחילו לדבר על פיצויים לשורדים, אז הזמינו אותנו לבוא בפני רופאים צעירים, שמעולם לא עברו שעה אחת של מצוקת רעב והם אלה שבחנו את הכושר שלנו ונתנו לנו 25%

ברוך וינשטיין:  אני שואלת, 25% ממה? אני עד היום לא יודעת מאין קיבלתי את ה-25% האלה

ברוך וינשטיין:  היינו צעירים כשהגענו לכאן

ברוך וינשטיין:  רצינו לתרום, לבנות את המדינה ולבנות קריירה, אבל המדינה עשתה לנו עוול מהיום הראשון, כי היו צריכים לתת לנו שטר חוב, כמו שנתנו לנו מקרן המלחמה

ברוך וינשטיין:  המדינה התעשרה ואנחנו קיבלנו את הכסף, אבל את הכסף שגרמניה העבירה אנחנו לא קיבלנו

ברוך וינשטיין:  אני לא רוצה להמשיך יותר לספר

ברוך וינשטיין:  אני אומר שכל המשפחה שלי נספתה חוץ ממני ומאמא שלי, ששרדנו

ברוך וינשטיין:       מה שאני רוצה להגיד בעצם, זה מה שאני עושה היום ולמה זה חשוב

ברוך וינשטיין:  יש לי שתי לשכות עבודה

ברוך וינשטיין:  יש לי את ׳זיכרון בסלון׳, שעשו מהסיפור שלי הולוגרמה

ברוך וינשטיין:  השנה זה אפילו עמד בכנסת למשך שלושה ימים, ביום הזיכרון לשואה

ברוך וינשטיין:  הופעתי בכל ערוצי הטלוויזיה ורבים שאני פוגשת אומרים שמכירים אותי מהטלוויזיה

ברוך וינשטיין:  נחמד, תודה רבה

ברוך וינשטיין:  היו לי ניצחונות בחיים שלי ואני חיה על הניצחונות האלה

ברוך וינשטיין:  כל מי שמכיר אותי יודע שכאשר אומרים לי שלום, אני מחייכת ומחבקת, כי המוטו שלי בחיים זה שמה שהיה היה ומה שקורה בלילה במיטה, זו בעיה שלי

ברוך וינשטיין:       אני מחייכת לכל מי שאני פוגשת

ברוך וינשטיין:  עבדתי במשך 30 שנה בעיריית תל אביב ואף אחד לא ידע שאני שורדת שואה עד שהזמנתי אותם לראות את הסרט

ברוך וינשטיין:  הם כל כך התפלאו כי התרגלו לראות אותי כל כך מחייכת כל הזמן ואמרו שלא יכלו לתאר לעצמם שעברתי את מה שעברתי

ברוך וינשטיין:  הקמתי שבט, יש לי בן ובת, חמישה נכדים, שבעה נינים והשמינית בדרך

ברוך וינשטיין:  נו, מי יכול להתחרות איתי על האושר הזה? תמיד כשאנשים מעלים בפניי חשש מפריצה אל הבית, אני אומרת שאצלי בבית לא יכולים לקחת כלום

ברוך וינשטיין:  ה"יהלומים״ שלי מסתובבים על הכבישים

ברוך וינשטיין:       יש לי כמה Highlights בחיים שלי ואחד מהם, הוא שניהלתי את מרכז המוסיקה של עיריית תל אביב, נסעתי עם התזמורת בכל העולם והיו לנו הצלחות לא רגילות

ברוך וינשטיין:  בשנת היובל של מדינת ישראל, הזמינו אותנו לנגן באולם הסימפונית של קלן

ברוך וינשטיין:  אתם מבינים מה זה תזמורת נוער בהיכל הסימפונית? זה כמו שיזמינו עכשיו את תזמורת הנוער לנגן בהיכל התרבות

ברוך וינשטיין:  ואני עמדתי שם והנחיתי את הערב

ברוך וינשטיין:  הייתי חייבת להגיד להם מי אני, אז בשפתם הם, אמרתי להם: אני כאן, שורדת שואה יחידה מהמשפחה שלי, אבל על הבמה הזאת יושבים 50 ילדים, דור שני, שלישי ורביעי, ביובל למדינת ישראל

ברוך וינשטיין:  2,000 איש נעמדו על הרגליים והריעו

ברוך וינשטיין:  זה דבר שאני נוצרת בליבי

ברוך וינשטיין:      לפני שאפיל עלייך את העבודה שאני עומדת להפיל עלייך

ברוך וינשטיין:  אני רוצה לדבר על מה שאני עושה היום

ברוך וינשטיין:  לבי תמיד יוצא לילדים

ברוך וינשטיין:  נפרדתי מההורים שלי בגיל 10 וחזרתי לחבק אותם בגיל 15

ברוך וינשטיין:  בגלל שישנתי בלי חיבוק מאבא ומאמא, ליבי יוצא לילדים שהולכים לישון בלי חיבוק מאבא ומאמא

ברוך וינשטיין:       לכן אני מתנדבת בעמותת ׳משפחתונים׳, של ילדים שמוצאים מבתיהם בצו בית משפט

ברוך וינשטיין:  היה סיפור משם אחד של ילד שחלם על אופניים, אז מיד דאגתי לגייס 10 זוגות אופניים לכל המשפחתונים

ברוך וינשטיין:  בנוסף, סידרתי לשמונה ילדים באחד מהמשפחתונים האלה קורסים מקצועיים, על מנת שייצאו לחיים עם מקצוע

ברוך וינשטיין:  אז זה מה שאני עושה

ברוך וינשטיין:       אני מקבלת כסף על ההרצאות שלי בפני חברות הייטק וגם מקבלת כסף באמצעות גיוס מאנשים, 100 שקל תרומה שתוציאו מהכיס לא תמנע מכם לקנות חלה לשבת, אז ככה אני מגייסת כספים ואת כל הכסף הזה אני מקדישה למשפחתונים

ברוך וינשטיין:  אני אגיע למשימה שאני רוצה להטיל עלייך

ברוך וינשטיין:  הייתה לנו ועדה פרלמנטרית פעם, בה היינו מתכנסים פעם בחודש

מירב כהן: העמותה הזו עדיין קיימת

מירב כהן:  אני יודעת שהיא קיימת כי מבקשים ממני לסגור אותה ואני מסרבת

מירב כהן:  אולי היא לא פעילה, אבל קיימת

ברוך וינשטיין: אז כדאי לחדש את זה

ברוך וינשטיין:  בנוסף, יש לי קבוצה של שורדים וכל פעם בא מישהו מהם שאומר: ״הוי, את יודעת שקראנו שגרמניה נתנו מיליארד לזה ומיליארד לזה?״ אז באשר לזה אני רוצה להגיד, שמקבלי הרנטות, הם אלה שנכנסו לעניין ב-1953

ברוך וינשטיין:  לפני 20 או 25 שנה, נקבע להם איזה שהוא רף של אחוז מסוים ומאז אנחנו כאילו לא קיימים

ברוך וינשטיין:  מגיעים כספים מגרמניה אבל זה לא מגיע אלינו

ברוך וינשטיין:  הכספים הולכים למי שלא עבד במדינת ישראל ולמי שלא תרם למדינת ישראל, אני יודעת את זה

ברוך וינשטיין:       אני התחלתי מתחת לאפס והגעתי לאן שהגעתי

ברוך וינשטיין:  אני אף פעם לא למדתי בבית ספר רגיל, אבל למרות זאת יש לי תואר ראשון בחינוך ותואר שני במנהל עסקים

ברוך וינשטיין:  ״טיפסתי על קירות״ בשביל להגיע לאן שהגעתי

ברוך וינשטיין:  אבל באשר לקבוצה הזאת, של 1953, מלבד תוספת היוקר לא מגיע להם כלום

ברוך וינשטיין:  מכיוון שאנחנו שתקנו, אז קיבלו את זה כדבר מובן מאליו

ברוך וינשטיין:  אלמנים ואלמנות קיבלנו בשנת 2014, 2,000 שקלים, שלא היו צמודים לשום דבר

ברוך וינשטיין:  האם 2,000 שקלים של אז דומים ל-2,000 שקלים של היום? לא

מירב כהן: אבל העלינו את המענק

ברוך וינשטיין: לא

מירב כהן: את המענק השנתי? בוודאי שהעלינו

ברוך וינשטיין: לא

מירב כהן: אז על מה אתם מדברים?      

קולט אביטל: אלמנים ואלמנות מקבלים 2,000 שקלים לחודש, זה לפי החוק של שנת 2014

מירב כהן: סליחה, אני דיברתי על המענק השנתי

ברוך וינשטיין: בנוסף, יש עוול שנתקלתי בו

ברוך וינשטיין:  אנשים מעל גיל 75 זכאים למלווה ב- ׳נופשון׳

יהודה דוידוב: מירב, אולי זה לא הנושא להיום?      

מירב כהן: נכון, אבל אני לא רוצה לקטוע אותה בגלל שהיא לא מגיעה מידי שבוע לדיונים

מירב כהן:  אם תרצי גם תעבירי לי את זה בכתב ואני אתייחס להכול

ברוך וינשטיין: בסדר, אני אעביר לך את זה בכתב

ברוך וינשטיין:  מי שזוכה בכסף למלווה, הוא מי שיכול להרשות את זה לעצמו, גם מבחינה כלכלית וגם מבחינה פיזית

ברוך וינשטיין:  אבל את הכסף הזה צריך להצמיד לדמי ההבראה, כך שאדם שלא יכול להרשות את זה לעצמו מבחינה פיזית או כלכלית, יוכל לפחות להרשות לעצמו להזמין את בני המשפחה שלו פעם בשנה

מירב כהן: דבורה, יש פשוט אנשים שהגיעו ועוד לא הספיקו לדבר, לכן תעבירי אליי את הדברים בכתב ואני אתייחס

מירב כהן:  אני רק אגיד את הדבר הבא: כל הסוגיות האלו מוכרות לנו בסך הכול והן סוגיות תקציביות

מירב כהן:  בתקציב המדינה הנוכחי, לשנתיים הקרובות, לא הועברה שום תוספת לשורדי השואה

מירב כהן:  כל ממשלה תמיד העבירה תוספת למשהו, אף ממשלה לא פתרה את כל הבעיות אבל תמיד הביאו תוספת למשהו, בין אם זה למענק שנתי, בין אם זה לאנשים שעלו מה - - - 

מירב כהן:  אז תעבירי אליי את הדברים, אנחנו נדבר ואם תרצי גם נקדיש לזה דיונים במסגרת הוועדה

מירב כהן:  זה חשוב שתכירי ונשמח לקחת את כל אחת מהתובנות, בסדר?      

ברוך וינשטיין: בסדר, אז אני אסכם ואומר תודה רבה לכולם

מירב כהן: תודה רבה לך

מירב כהן:  דיברת מדהים ואת אישה מדהימה

מירב כהן:  אני עוברת לגדעון לב, גדעון הבמה שלך

מירב כהן:  מצטערת שאני מגבילה אתכם בזמנים, פשוט האולם נתון לי לזמן מוגבל, אז סליחה

מירב כהן:  בבקשה

גדעון פת: סליחה, רק רגע

מירב כהן: אז תתארגן רגע ובינתיים ניתן את רשות הדיבור לציפורה פיבלוביץ ואז נחזור אליך

מירב כהן:  ציפורה, תודה רבה שבאת, בבקשה

ציפורה פיבלוביץ: תודה רבה

ציפורה פיבלוביץ:  אני ציפורה פיבלוביץ, שורדת שואה, כמו שנאמר

ציפורה פיבלוביץ:  חשוב לי לומר שאמנם נשארתי לבד, אילו שרדנו כולם אז היינו שני אחים ושתי אחיות, כמובן שגם הוריי נרצחו באושוויץ

ציפורה פיבלוביץ:  אבל בכל זאת, שרדנו והקמנו בית, ברוך השם

ציפורה פיבלוביץ:  אני ילידת טרנסילבניה ברומניה

ציפורה פיבלוביץ:  בעלי מפולין, גם הוא נשאר לבד מתוך 10 ילדים

ציפורה פיבלוביץ:  יומיים אחרי שהכרנו כבר התחתנו

ציפורה פיבלוביץ:  הגענו לקפריסין ושם כעבור תשעה חודשים נולד לי תינוק

ציפורה פיבלוביץ:  היה בי פחד שאולי התינוק שילדתי נפגע, כי המרק שאותו אכלנו באושוויץ בכל יום, היה מורעל בברום

ציפורה פיבלוביץ:       הלב שלי רעד, לא ידעתי אם ומה נדבק בעובר הזה

ציפורה פיבלוביץ:  התינוק שלי נולד בערב יום כיפור ונלקח ממני לבדיקה

ציפורה פיבלוביץ:  הוא נבדק על ידי דוקטור פאלק, שהיה אחד מהרופאים המומחים שהיו בקפריסין באותו הזמן והוא בדק כל תינוק שנולד

ציפורה פיבלוביץ:  כעבור יומיים, אחרי שלא ראיתי אותו בכלל, החזירו אליי את התינוק שלי כשהוא בריא ושלם, תודה לאל

ציפורה פיבלוביץ:      עבר הזמן, כעבור חודשיים קיבלנו רשות לעלות ל - - - האנגלים, שלקחו אותנו לקפריסין, הפעם עלו איתנו עוד 609 תינוקות והם הביאו אותנו לארץ ישראל

ציפורה פיבלוביץ:  נחתנו בארץ ביום שישי בבוקר, כ״ט בנובמבר 1947

ציפורה פיבלוביץ:  הגענו הביתה, לארץ ישראל, זוג שורדי שואה עם תינוק

ציפורה פיבלוביץ:  לקח לנו זמן עד שהצלחנו להקים פה בית, בהתחלה לא כל כך קיבלו אותנו

ציפורה פיבלוביץ:  אבל עם הזמן הגעתי רחוק

ציפורה פיבלוביץ:  אני כבר שנים פועלת כאשת עדות: גרתי 60 שנה בעיר חיפה, שם פעלתי במכון אייבשיץ, נסעתי לפולין במשך 13 שנים, נסעתי לגרמניה במשך 10 שנים והרציתי שם בכל ה- Colleges והיום אני עובדת ב- ׳יד ושם׳

ציפורה פיבלוביץ:  אני רוצה להגיד לכם שאתמול הייתה לי ב- ׳יד ושם׳ קבוצה גדולה מאוד של נוער בוגר מגרמניה

ציפורה פיבלוביץ:       אני מדברת גרמנית מהבית, אמא שלי הייתה מאוסטרו-הונגריה, אני העברתי להם את שיחתי ותתפלאו לשמוע, הם ״ירדו על הברכיים״ והתחילו לבכות ולשאול: ״איך נוכל לבקש מכם סליחה? סבא שלי היה נאצי, כן ואני משלם את המחיר, אני פה ואני באתי לבקש סליחה

ציפורה פיבלוביץ: ״ אחד מהם בכה, נישק לי את הידיים ושאל: ״את יכולה לסלוח לי?״ ואני אמרתי: ״NEVER, אני לא סולחת חמוד

ציפורה פיבלוביץ:  אתה לא אשם, אבל אתה תדאג שבגרמניה לא יקום שוב נאציזם שכזה, זה התפקיד שלך אחרי כל מה ששמעת

ציפורה פיבלוביץ: ״ זה היה לי קשה, אבל זה היה מאוד מעניין וחשוב איתם

ציפורה פיבלוביץ:  ברוך השם

ציפורה פיבלוביץ:       אנחנו כתבנו ארבעה ספרים, בעברית כמובן, על השואה

ציפורה פיבלוביץ:  שני ספרים בגרמנית

ציפורה פיבלוביץ:  הספר שלי תורגם לגרמנית, בכל פעם הוציאו לאור 2,000 ספרים, שכולם נמכרו במחיר מינימום

ציפורה פיבלוביץ:  אני פה ואני מאוד נהנית, כי אני כמעט אשת העדות היחידה ב- ׳יד ושם׳, כמעט ואין נשים, אז אני עושה את עבודתי נאמנה כל הזמן

ציפורה פיבלוביץ:  בנוסף, זכיתי לשבט של חמישה דורות, ילדים משכילים, נהדרים ומקסימים וזה הניצחון שלי

ציפורה פיבלוביץ:  תודה לאל, זכיתי ואני פה

ציפורה פיבלוביץ:  תודה רבה לכם

מירב כהן: מדהימה

מירב כהן:  תודה רבה ציפורה, ריגשת אותנו

מירב כהן:  גדעון לב, אני חוזרת אליך

מירב כהן:  בבקשה

גדעון פת: טוב

גדעון פת:  קודם כל, אני צריך לעמוד

גדעון פת:  כי אני לא יכול לדבר איתכם בישיבה

גדעון פת:  שמי גדעון לב, ילד 1935

גדעון פת:  אין ספק שאני שורד שואה ולא ניצול שואה

גדעון פת:  אני מסכים איתכם ב-200%

גדעון פת:  כשאומרים ׳ניצולי שואה׳ זה לא מדויק וזה לא נכון

גדעון פת:  אנחנו שורדי שואה כי אף אחד לא הציל אותנו, אנחנו פשוט שרדנו איך שהוא

גדעון פת:  נולדתי בצ׳כיה ב-1935 ובמשך שבע שנים חייתי תחת כיבוש נאצי גרמני בצ׳כיה

גדעון פת:  קודם בקרסלבט, בקארלובי וארי, איפה שנולדתי, אחר כך ברחנו לפראג ובגיל שש, נשלחתי במשלוח הראשון של נשים וילדים למחנה טרזיינשטט, מחנה הריכוז היחיד בצ׳כיה

גדעון פת:       דרך אגב, לפעמים מדברים על טרזיינשטט כגטו, אבל זה לא היה גטו

גדעון פת:  גטאות היו בערים הגדולות ובהם ריכזו את היהודים

גדעון פת:  טרזיינשטט, כל כולו, היה מחנה

גדעון פת:  נכון שזה לא היה מחנה מוות

גדעון פת:  זאת למרות שיותר מ-33 אלף יהודים שהיו בו או עברו דרכו, מתו

גדעון פת:  בנוסף, מתוך 15 אלף נערים וילדים, איך שהוא שרדו בערך 100

גדעון פת:  יש ויכוח אם זה 102 או 97, אבל אני אחד מהם

גדעון פת:  אתם כאן, בוועדה המכובדת הזאת, אני רק מצטער שכמה מחברי הוועדה שרציתי להיות מולם פנים אל פנים, לא נוכחים פה

גדעון פת:       אלה שדיברו על השמאלנים, על אנשים שמספרים סיפורים על כך שהיה כתוב מפא״י על הקרונות ואני רוצה להגיד בעניין הזה שחצי אמת זה חצי שקר, זה לא היה

גדעון פת:  אני עברתי את זה במשך ארבע שנים במחנה טרזיינשטט, רק אמא שלי ואני שרדנו, מתוך משפחה של בערך 26 נפשות

גדעון פת:  הרבה אנשים שואלים אותי מה עשיתי שם כל היום, כילד ואני חייב להגיד שאני לא זוכר, אני רק זוכר שהייתי רעב

גדעון פת:  שלא יכולתי לגשת לארון המטבח ולהוציא פרוסת לחם או עוגייה

גדעון פת:  לא היה מקרר

גדעון פת:       הזוועות של המחנה היו כל כך מוזרות, משום שזה היה מחנה שהנאצים הציגו כדוגמה לעולם

גדעון פת:  הביאו לשם את ׳הצלב האדום׳, נגנו שם, שרו והיו אופרות, אבל אני לא זוכר את כל זה, כי הייתי לצד אמא שלי כל הזמן, שעבדה 12 שעות ביום, בבניין של שלוש קומות

גדעון פת:  היא, כחלק מקבוצה של 50 נשים, שביחד עבדו על glimmer, - - - 

גדעון פת:  למה? כי הגרמנים היו מפצלים אותו ומשתמשים בו כחומר בידוד

גדעון פת:  בגלל שאמא שלי כנראה עבדה טוב אז השאירו אותה לעבוד וכך גם נשארתי אני

גדעון פת:       אני יכול להחזיק אתכם כאן הרבה זמן אבל אני יודע שאין לנו את הזמן לזה

גדעון פת:  אני רוצה לספר לכם דבר אחד שאני זוכר

גדעון פת:  הסבתא רבא שלי, הגיעה לטרזיינשטט ב-1943 ונשארה שם במשך שלושה חודשים

גדעון פת:  לזקנים שם היה הכי קשה

גדעון פת:  הם חיו בצפיפות איומה, קיבלו הכי פחות אוכל והיו חולים

גדעון פת:  יום אחד הסבתא רבא שלי אמרה לאמא שלי: ״שולחים אותי למזרח

גדעון פת: ״ דרך אגב, אנשים בטרזיינשטט לא ידעו שיש מחנות מוות

גדעון פת:  הם ידעו שזה מחנה גרוע, שזה מקום קשה, אבל על תאי הגזים, על כיתות הירי ועל עוד כל מיני ניסויים ביהודים, אף אחד לא ידע

גדעון פת:       אני זוכר אותי כילד בן שבע, כשהלכתי עם אמא לראות את הסבתא רבא שלי בתחנת הרכבת

גדעון פת:  לא הייתה תחנה, זה היה מסלול והיא עמדה שם בצד, היא ראתה אותי ואת אמי מתקרבים לעברה וכנראה שאמי נראתה מאוד נסערת ומודאגת, אז היא אמרה לה: ״אף קיין נה הנס וסט, וסט בסטו

גדעון פת: ״ ״מה אתם מודאגים? מה הם יכולים לעשות לי? אני בת 83 ואני אפילו לא יכולה לעבוד

גדעון פת: ״      האמירה הזאת: ״אני לא יכולה לעבוד״, זו הייתה אמירת מוות

גדעון פת:  כי הגרמנים החזיקו רק אנשים שהיו מסוגלים לעבוד

גדעון פת:  אז תתארו לעצמכם, האישה הזאת נשלחה לטרבלינקה, למחנה המוות הסופי

גדעון פת:  מתפשטת, מגלחים לה את השערות ואומרים לה: ״עכשיו תיכנסו להתקלח

גדעון פת: ״ והיא, בטח חשבה לעצמה: ״הו, סוף-סוף אני אהיה נקייה

גדעון פת: ״ אבל זו לא הייתה מקלחת, אלה היו תאי גזים

גדעון פת:  אז אלה הדברים שאותם חייתי ושאני זוכר, יותר מזה אני לא

גדעון פת:  העניין שלי, כמו הגברת שדיברה פה קודם, הוא מה עשיתי אחרי המלחמה

גדעון פת:       איך הגעתי לישראל? בשנת 1959 הגעתי לישראל במטרה להצטרף לדור החלוץ הצעיר, ל- ׳שומר הצעיר׳

גדעון פת:  היו שלוש אוניות שהביאו אותנו ארצה: ׳ציון׳, ׳ירושלים׳ ו- ׳ישראל׳, אז מאוניית ׳ציון׳ הגעתי ישר לעמק יזרעאל, לקיבוץ הזורע

גדעון פת:  לא כדי להיות דוקטור, לא כדי להיות עורך דין ולא כדי להיות פרופסור, אלא כדי להיות חקלאי, בגאווה, כן, לבנות את הארץ, לבנות ולהיבנות

גדעון פת:  חרשתי את אדמות עמק יזרעאל, חלבתי 200 פרות ביום ולפעמים גם פעמיים ביום

גדעון פת:  זה באמת גם המקצוע שלי

גדעון פת:  הייתי חקלאי במשך 15 שנה בקיבוצים, גם בקיבוץ הזורע וגם בזיקים, ליד עזה, שם רק עבדתי ברפת

גדעון פת:        אני גאה להיות כאן, כיהודי

גדעון פת:  מהראש ועד לאצבעות הרגליים שלי

גדעון פת:  אני לא דתי, אבל אני בכל זאת יהודי ואני מתנגד בכל ליבי לכפייה דתית

גדעון פת:  אני אוחז בדעה שאנחנו עדיין חייבים לבנות את המדינה הזאת ביחד, בצורה שוויונית, גם עם הפלשתינאים שחיים לצידנו וחייבים לסיים עם הכיבוש

גדעון פת:  אני חייתי שבע שנים בכיבוש, מתוך זה ארבע שנים במחנה ריכוז, זה נוראי, אתם לא יכולים לתאר לעצמכם

גדעון פת:  לחיות תחת כיבוש, כשלוקחים לכם את כל הזכויות, כשאתם לא יכולים אפילו ללכת ברחוב או לשבת בספסל ציבורי, זה מה שהגרמנים עשו לנו

גדעון פת:       אני רק מזכיר לכם דבר אחד, שאני זוכר כילד בן שבע בפראג

גדעון פת:  סבא שלי לקח אותי לגן משחקים, היו שם מגלשות ונדנדות

גדעון פת:  הייתה שם נדנדה בצורה של סירה ותמיד הייתי רץ ומתיישב שם והוא היה דוחף אותי

גדעון פת:  יום אחד הוא אמר: ״ניי, ניי, ניי

גדעון פת: ״ ״No, no, no״, אתה לא יכול להתנדנד

גדעון פת:  ואני שאלתי: ״סבא למה? מה עשיתי? על מה העונש?״ הוא תפס אותי בכוח ואני ניסיתי להתנגד לו והוא אמר לי: ״הנה, תסתכל

גדעון פת:  כתוב כאן: ״יודן פרבודן

גדעון פת: ״ שאלתי אותו מה זה אומר, כי לא ידעתי אז לקרוא והוא אמר: ״כן, אסור לנו, אנחנו יהודים״

גדעון פת:  אז לא הבנתי בדיוק מה זה אומר, אבל זה דבר שאני זוכר

גדעון פת:       אנשים סיפרו כאן על טיולים, על עבודות ועל ׳זיכרון בסלון׳, אז אני גם משתתף

גדעון פת:  אני גם הייתי הנציג של ממשלת ישראל ומשרד החוץ, שורד השואה הראשון והיחיד בדואבי, לפני כמה חודשים

גדעון פת:  גם שם סיפרתי להם את הסיפור שלי

גדעון פת:  רבותיי, מה שאנחנו צריכים היום, זה לשמוח שיש לנו מדינה ולעשות ממנה מדינה הוגנת

גדעון פת:  בית של יהודים ושל כל תושבי העם שלצידנו כאן

מירב כהן: תודה רבה גדעון

מירב כהן:  אני אתן את רשות הדיבור למאיר ריכטרט, לאחר מכן נשמע את התייחסותם של שני חברי הכנסת שהצטרפו אלינו, ולדימיר בליאק ואלון שוסטר, ואז גם ניתן למנחם להוסיף עוד משהו שהוא לא הספיק לומר קודם

מירב כהן:  אז בבקשה, מאיר

מאיר ריכטרט: מכובדיי כולם

מאיר ריכטרט:  אני אשתדל לקצר

מאיר ריכטרט:  אני היחידי ששרדתי מכל משפחתי, היינו משפחה של חמישה ילדים

מאיר ריכטרט:  עברתי שלושה גטאות

מאיר ריכטרט:  גטו פרושקוב, העיר בה נולדתי, משם עברנו לגטו ורשה, שזה לא צריך לספר כי כולם יודעים במה מדובר ומשם המשפחה שלי התפצלה

מאיר ריכטרט:  אבי, אמי, אני ושאר האחים שלי שיכלו ללכת רגלי, ברחנו מהגטו דרך איזו פרצה

מאיר ריכטרט:  התוכנית של אמא שלנו הייתה, שאם נגיע לאיזה שהוא מקום שאפשר לחיות בו, היא תתגנב בחזרה לגטו, להוציא את שני אחיי הקטנים, שנשארו בהשגחה של שתי הסבתות

מאיר ריכטרט:       היינו הומלסים

מאיר ריכטרט:  אני כאן רק בזכות אמי הגיבורה

מאיר ריכטרט:  מעשה שהיה כך היה

מאיר ריכטרט:  תוך כדי נדודים מהגטו הגענו אל העיר שדליץ ואז עוד לא היה שם גטו

מאיר ריכטרט:  בהמשך הקימו שם גטו ואמא הייתה מתגנבת מחוץ לגטו על מנת להביא אוכל לילדים ולאבא

מאיר ריכטרט:  באחת הפעמים בהן הייתי איתה באחד מהכפרים, איכר אחד אמר לה: ״למה לך להסתובב עם הילד? תשאירי אותו אצלנו כרועה צאן והוא יביא לכם אוכל הביתה אחת לשבוע או שבועיים

מאיר ריכטרט: ״      הכפר הזה היה לא רחוק מהעיר שדליץ וכעבור תקופה לא ארוכה, שמענו צרורות של ירי והאיכר אמר לי: ״אני פוחד להחזיק אותך בגלל שאתה יהודי, אני עלול לקבל עונש, תחזור בחזרה להורים

מאיר ריכטרט: ״ אני הייתי רק בן 11 וחצי והחלטתי שאין לי למה לחזור בחזרה אל ההורים שלי

מאיר ריכטרט:  כי איך אחזור? לאן? לאיפה שיורים? אל תוך התופת? אמרתי לעצמי שאמא שלי יודעת איפה אני ושאם היא תצליח לברוח, הדבר הראשון שתעשה זה לבוא אל הילד שלה

מאיר ריכטרט:  הסתובבתי באזור שם יומיים ואמא שלי לא הגיעה

מאיר ריכטרט:  כל רכושי היה חולצה קצרה ומכנסיים קצרים, הייתי יחף

מאיר ריכטרט:  אמרו לי: ״תתרחק מהערים, בתוך הכפרים יש פחות שיטור

מאיר ריכטרט: ״      וכך הלכתי חצי יום, רעב וצמא

מאיר ריכטרט:  התיישבתי להתחבר בשדה כשעלי סלק כיסו את ראשי וכל כף יד שעברה מרחוק, דמיינתי שזו אמי

מאיר ריכטרט:  בכיתי וצעקתי: ״אמא, אמא״, אבל אין עונה

מאיר ריכטרט:  זה היה בשנת 1942

מאיר ריכטרט:  עד 1943 נעתי ונדדתי בין אחד לשני

מאיר ריכטרט:  פה יום, פה שבוע והיה אדם אחד שהצלחתי להחזיק אצלו חודש ימים

מאיר ריכטרט:  טיפלתי בעדר ותוך כדי עבודה התיידדתי עם ילדי הכפר, שבשלב מסוים חשדו שאני יהודי, הם התנפלו עליי, הורידו את מכנסיי וראו שאני נימול

מאיר ריכטרט:  השארתי את העדר וברחתי

מאיר ריכטרט:  ושוב, מצאתי עצמי נע ונד מאחד לשני, עד שנאמר לי שיש איזה כפר נידח, שכוח אל, שבו מחפשים ילד כמוני לרעיית צאן

מאיר ריכטרט:       בזמן הזה הצגתי עצמי כנוצרי ואפילו הצטלבתי, עד שאחד הכפריים אמר לי: ״אתה לא עושה את זה נכון

מאיר ריכטרט:  אם אתה רוצה להישאר בחיים בוא ואני אלמד אותך

מאיר ריכטרט: ״ הוא לימד אותי מה לעשות ולימד אותי את התפילה של הקתולים, שאותה הם מתפללים לפני שהולכים לישון

מאיר ריכטרט:  הגעתי אל הכפר הזה, יצאה אליי אישה ואמרה לי: ״בעלי נסע כדי לחפש רועה

מאיר ריכטרט:  אם הוא יחזור מבלי שמצא אז אתה תישאר אצלנו

מאיר ריכטרט: ״ בעלה חזר לבד, ניגש אליי ישירות והחל בחקירות ״מפה ועד להודעה חדשה

מאיר ריכטרט: ״ מאיפה אני? מה אני? איך זה ייתכן שאני מסתובב בעולם בלי אף אחד? ואשתו אמרה לו: ״תעזוב את הילד

מאיר ריכטרט: ״ והתחלתי לעבוד

מאיר ריכטרט:       במקום הזה היו משפחות של שני אחים, בני משפחת ליפקא

מאיר ריכטרט:  הם נתנו לי מים להתרחץ, נתנו לי מיטה לישון בה, אחרי ששלוש שנים לא ישנתי במיטה, זה היה באפריל 1943 ואני באמת הרגשתי שנולדתי מחדש

מאיר ריכטרט:  אם שואלים אותי: ״מתי נולדת?״ אני אומר שיש לי שלושה ימי הולדת: היום בו אמי ילדה אותי, היום בו הגעתי אל שתי המשפחות האלה, שזרקו את הבגדים המרופטים שלי ונתנו לי חדשים, גזרו לי את השערות, נתנו לי מים להתרחץ ונתנו לי מיטה לישון בה והיום בו הגעתי לארץ ישראל

מאיר ריכטרט:  הייתי אצל שתי המשפחות האלה עד סוף 1946, מבלי לדעת אם נשאר יהודי אחד בעולם מלבדי

מאיר ריכטרט:       הייתי בסך הכול ילד קטן שהספיק לסיים רק שתי כיתות, לא היה לי מושג על אמריקה או בכלל, הלכתי איתכם לכנסייה ושכחתי את יהדותי

מאיר ריכטרט:  באותו הכפר היה ילד שאני חשדתי בו שהוא יהודי והוא חשד בי שאני יהודי

מאיר ריכטרט:  היינו ביחד במשך שנה שלמה, יום יום, הוא היה יותר אמיץ ממני ותוך כדי משחק הוא גילה שאני יהודי

מאיר ריכטרט:  ומאז ועד היום אנחנו כמו שני אחים, עד עצם היום הזה

מאיר ריכטרט:       בסוף 1946 הגענו שנינו לוורשה

מאיר ריכטרט:  לא ידענו למי פונים שהרי אנחנו נוצרים, אנחנו כבר לא יהודים

מאיר ריכטרט:  הגענו לבית יתומים נוצרי, משם שלחו אותנו למנזר עד שבאפריל 1947 כל הילדים התפזרו

מאיר ריכטרט:  לדודים ולבני משפחה קרובים, כולם היו יתומים, אבל רק לנו לא היה אף אחד

מאיר ריכטרט:  אותו בחור הצליח לשכנע את אחד מהכמרים שיש לנו מישהו, קרוב משפחה שאנחנו יכולים לבקר

מאיר ריכטרט:       הגענו לוורשה והוא נזכר שהייתה להם שכנה נוצרייה שהייתה ביחסי ידידות עם משפחתו

מאיר ריכטרט:  הגענו אליה והיא שאלה אותנו: ״מה אתם מסתובבים ככה? יש יהודים בעולם

מאיר ריכטרט:  יש פה ועד יהודי שמחלק כסף

מאיר ריכטרט: ״ אז הלכנו לא בשביל לחזור ליהדותנו אלא בשביל לקבל כסף, זה לקח יומיים לשכנע אותנו לחזור ליהדות, אבל מאז שחזרתי ליהדות אני יהודי גאה

מאיר ריכטרט:  את דרכנו לארץ עשינו באוניית ׳נחשון הקסטל׳, שזו הייתה האונייה האחרונה שנתפסה על ידי הבריטים ולכן הועלנו לקפריסין

מאיר ריכטרט:  ב-03 ביולי 1948 הגענו לארץ ישראל ומאז אני מאוהב בה

מאיר ריכטרט:  יש לי בן אחד, שתי נכדות ושלושה נינים

מאיר ריכטרט:  זה הניצחון שלי

מירב כהן: גדולים מהחיים

מירב כהן:  מנחם, ביקשת להוסיף עוד משהו קטן, בבקשה

מנחם כהן: קוראים לי מנחם הברמן, נולדתי בצ׳כיה בעיר מונקאץ׳

מנחם כהן:  אני היום בן 96

מנחם כהן:  נולדתי במשפחה דתית, אמא אבא ועוד שמונה ילדים

מנחם כהן:  בשנת 1939, כאשר הגרמנים נכנסו לצ׳כיה, אבא שלי היה חייל ואז הוא נקרא לצבא

מנחם כהן:  מה שרציתי להוסיף, זה שבמרץ 1944, כאשר הגרמנים נכנסו למונקאץ׳ ולקרפט רוסיה, הם הקימו שם גטו בעיר ואני הייתי בגטו במשך חודשיים

מנחם כהן:  הם חפרו תעלה מסביב לגטו, על מנת שלא נוכל לברוח

מנחם כהן:  הייתי אז בן 16 או 17 והם לקחו אותנו לעבודות, לחפור תעלות

מנחם כהן:       מכיוון שאני באתי מבית יהודי דתי, היו לי פאות ארוכות ובגלל שאסור היה שיידעו שיש לי פאות, אמא שלי קשרה לי אותן בבוקר עם הז׳קט

מנחם כהן:  במהלך יום עבודה אחד, פאה אחת השתחררה לי

מנחם כהן:  היו שם חיילים אוקראינים ששמרו עלינו, וכשאחד מהם שם לב שהפאה שלי השתחררה, הוא הוציא מהכיס אולר וחתך לי את הפאה עם העור

מנחם כהן:  דיממתי

מנחם כהן:  הוא נתן לי עוד מכה על הראש והורה עליי לחזור לעבוד

מנחם כהן:  אמא שלי הזעיקה חברה שלה שעבדה בקופת החולים והיא הגיעה עם תחבושת על מנת לטפל בי

מנחם כהן:       סיפור נוסף שהיה, בהתחלת מאי, הגרמנים החליטו לשלוח את כל הילדים לאושוויץ בירקנאו, ואנחנו היינו בכל קרון, כמו שיש פה ב- ׳יד ושם׳, 12 או 13 משפחות ולפני שעלינו לקרון, כל משפחה קיבלה כיכר לחם של קילו וחצי ושלושה ליטרים של מים

מנחם כהן:  נסענו במשך שלושה ימים עד שהגענו לכניסה של אושוויץ בירקנאו

מנחם כהן:  ירדנו מהרמפה, עמד שם מנגלה ועשו סלקציה, ימין ושמאל

מנחם כהן:  הייתה לי אחות שהייתה מבוגרת ממני בשנה, היא ואני נשלחנו לצד ימין ואמא שלי, עם ששת אחיי הקטנים, נשלחו לצד שמאל

מנחם כהן:  הם משכו בין הצדדים חבל על מנת שלא נוכל לעבור לצד שני

מנחם כהן:       ראיתי מרחוק את אמא שלי, שלא הצליחה להסתדר עם אחי הקטן בן החמש, שהקיא והיה חולה עם חום גבוהה במשך יומיים

מנחם כהן:  אז התכופפתי לעברם, לצד השמאלי ולקחתי את אח שלי מאמא שלי והוא נרגע

מנחם כהן:  אחרי זה התחילו לצעוק: ״ללכת, ללכת״

מנחם כהן:  הלכתי עם אח שלי על הידיים, הגענו לבניין ענק, של שלוש קומות - - -      

מירב כהן: מנחם, אני מתנצלת שאני קוטעת אותך, יש פשוט עוד שלושה דוברים ואני עוד שלוש דקות צריכה לפנות את האולם

מנחם כהן: כן

מנחם כהן:  אז ראיתי שם מבנה ללא חלונות, רק עם דלתות משני הצדדים

מנחם כהן:  החזקתי את הילד

מנחם כהן:  עד שהגיע מאחורי מישהו, נתן לי בעיטה לגב ושאל אותי: ״מה אתה עושה פה? זה לא המקום שלך

מנחם כהן: ״ אם לא הוא, תוך כמה דקות כבר הייתי עם יתר האחים שלי במשרפה

מנחם כהן:  לקחו אותנו משם ושמו לנו מספרים על היד

מנחם כהן:  איך הם עשו את זה? הסתובבו שם חמישה חיילים, שאחזו במזרקים מלאים בדיו ירוק, הם אמרו לנו להרים את השרוול וכתבו לנו את המספר על היד, הם נתנו לי קרוב ל-30 דקירות, משום שזה צריך היה להגיע עד העצם

מנחם כהן:  משם לקחו אותנו והחליפו לנו את הבגדים

מנחם כהן:  ככה הגעתי לבירקנאו

מנחם כהן:       אחת מהעבודות שביצעתי הייתה פינוי האפר מהמשרפות

מנחם כהן:  העברנו את האפר דרך תעלות אל הנחל

מנחם כהן:  ב-13 בינואר 1945, הגרמנים קיימו את ׳מצעד המוות׳

מנחם כהן:  הייתי במצעד הזה במשך 10 ימים

מנחם כהן:  חמישה ימים הלכנו ברגל, היינו לבושים רק עם מכנסיים, עם חולצה, עם ג׳קט ועם נעליים מעץ

מנחם כהן:  לא היו תחתונים ולא היו גופיות

מנחם כהן:  הקור היה עז

מנחם כהן:       לאחר המלחמה התברר שבמשך עשרות שנים לא היה חורף כזה קר

מנחם כהן:  22- ו-25- מעלות ואנחנו הלכנו כל היום

מנחם כהן:  מידי יום קיבלנו פרוסת לחם אחת וזה מה שהחזיק אותנו עד הערב

מנחם כהן:  מה שהחזיק אותנו בחיים היה השלג שאכלנו כל היום

מנחם כהן:  אחרי חמישה ימים בהם צעדנו, הגענו לתחנת רכבת במקום שנקרא לוסלו

מנחם כהן:  היו שם קרונות כמו אלה שפה ב- ׳יד ושם׳, רק בלי גגות, קרונות פתוחים

מנחם כהן:  נסענו ברכבת הזאת חמישה ימים

מירב כהן: כל מילה שאתה אומר פה היא חשובה וצריך להקדיש לזה יום שלם

מירב כהן:  אם אתה רוצה לומר משפט לסיכום אז בשמחה

מנחם כהן: כשאני רואה פה את כל שורדי השואה, זה הניצחון של העם היהודי ושל מדינת ישראל

מנחם כהן:  אנחנו חייבים לשמור על הארץ שלנו ולהיות אנשים ישרים וטובים, כי אין לנו מקום אחר

מירב כהן: תודה רבה על הדברים החשובים

מירב כהן:  אני חושבת שאולי אנחנו צריכים להקדיש דיון שלם לכל שורד, כי כל אחד הוא עולם ומלואו

גדעון פת: מירב, רק משפט אחד

גדעון פת:  אני שכחתי לומר לכם שאני ובת זוגתי פעילים ב- Tik-Tok, יש לנו חצי מיליון תומכים ואנחנו נאבקים שם באנטישמיות, בשנאה ובאלימות בכל העולם

גדעון פת:  אז כדאי לכם להיכנס לראות, גם אם אתם לא פעילים ב- Tik-Tok

מירב כהן: תודה רבה

מירב כהן:  חברי הכנסת ולדימיר בליאק ואלון שוסטר, תודה שבאתם, זה ממש חשוב

מירב כהן:  סליחה אבל זה צריך להיות ממש בקצרה

ולדימיר בליאק: קודם כל אני ממש מתרגש לשמוע את כל הסיפורים

ולדימיר בליאק:  אני רוצה להודות לך, חברתי, חברת הכנסת מירב כהן, על כל הפעילות שלך, גם בתור שרה וגם מהאופוזיציה וגם לכל ראשי הארגונים שנמצאים כאן

ולדימיר בליאק:  יש לנו מחויבות גדולה כנבחרי ציבור וכחברי כנסת, לפעול למען רווחת שורדי השואה ועשינו לא מעט בממשלה הקודמת

ולדימיר בליאק:  אני מאוד מקווה שנוכל להמשיך ולפעול, כי לצערי, אין לנו הרבה זמן

ולדימיר בליאק:  תודה רבה

מירב כהן: תודה לך

מירב כהן:  אלון שוסטר, בבקשה

אלון שוסטר: המון תודה לכם שבאתם, למירב, שמקדישה כל כך הרבה עבור הנושא הזה

אלון שוסטר:  אני חושב שיש לנו שלוש שבועות שאותן אנחנו נושאים איתנו: א' לעולם לא עוד, לא ירצחו אותנו כך ולא נהיה קורבנות כך

אלון שוסטר:  ב' אנחנו לא נהיה רוצחים ונשאף למדינה צודקת

אלון שוסטר:  ג' לשאת את הדברים שלכם עד דור אחרון

מירב כהן: אחרון חביב, דודי רונן, עמותת ׳גוף ראשון׳

יהודה דודי רונן: שלום מכובדיי

יהודה דודי רונן:  שמי דודי רונן ואני דור שני

יהודה דודי רונן:  אבא שלי, פנחס, בחיים והוא בן 90

יהודה דודי רונן:  הקמתי מיזם ארצי לפני חמש שנים, שנקרא: ׳שגרירי זיכרון בגוף ראשון׳

יהודה דודי רונן:  אנחנו יודעים שזיכרון זה הדרך הכי טובה לשמר את סיפור השואה ואת מה שהיה בעבר

יהודה דודי רונן:  לשם כך הכשרנו עד כה 600 אנשים בכל הארץ, חלקם יושבים איתי פה היום, אז תודה שבאתם

יהודה דודי רונן:       אנחנו מספרים ב- ׳זיכרון בסלון׳, בבסיסי צבא ובבתי ספר

יהודה דודי רונן:  כששאלו פעם בטלוויזיה לפני מותו, את אלי ויזל, מה יהיה ביום בו לא יהיו יותר שורדים, ואני מאחל לכולם פה חיים ארוכים וטובים, הוא אמר שהדורות הבאים חייבים לספר בגוף ראשון את מה שעברו השורדים, כי כשאנחנו מספרים בגוף ראשון, הקהל קרוב לסיפור וככה הוא גם זוכר אותו

יהודה דודי רונן:  האמירה הזו שלו נודעה לי הרבה שנים אחרי שהתחלתי לספר את הסיפור של אבא שלי בגוף ראשון ואני מסכים עם זה לחלוטין

יהודה דודי רונן:       אז אנחנו עתידים להיכנס עם התוכנית הזאת גם לתנועות הנוער ולבתי הספר, כחלק ממעורבות חברתית

יהודה דודי רונן:  בנוסף, פונים אלינו גם יהודים מחוץ לארץ ואת כולם נכשיר לספר לדורות הבאים את סיפורי השואה בגוף ראשון, כי ככה אנחנו נזכור וכך גם הדורות הבאים יזכרו, את מה שאתם סיפרתם לנו כאן

יהודה דודי רונן:  מירב, 1,000 תודות על ההזדמנות

מירב כהן: תודה רבה לכם, אתם מדהימים

מירב כהן:  אני רק אחתום את הדיון החשוב הזה

מירב כהן:  אני קודם כל רוצה לומר שאתם באמת השראה ותזכורת עבורנו, לאיזו מדינה אנחנו רוצים שתהיה כאן ולמה עלינו קיימת החובה לייצר חברת מופת, שעושה את הדברים אחרת, על מנת לוודא שזוועות כאלו לא יקרו שוב

מירב כהן:  תודה שהקמתם את המדינה, תודה שבאתם ותודה שאתם העוגן שלנו כאן, בחיי היום-יום

מירב כהן:  מבחינתי אתם הלפיד שלפני המחנה

מירב כהן:       אני אבקש שאולי נתכנס לאיזה צילום קבוצתי, כשהשורדים והשורדות מקדימה

מירב כהן:  חנה, גדעון, דבורה, מנחם ומאיר, אורחי הכבוד שלנו, אנחנו באמת מסירים בפניכם את הכובע

מירב כהן:  כבוד גדול

מירב כהן:      הישיבה נעולה