ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 25, פרוטוקול מספר 61, 2023-06-06 00:00

יוסף טייב: צוהריים טובים, אני מתכבד לפתוח את ועדת החינוך, התרבות והספורט בנושא תמיכה של מערכת החינוך בתלמידים שכולים – לציון יום השכול האזרחי

יוסף טייב:  אני רוצה להודות קודם כל לחבר הכנסת חילי טרופר

יוסף טייב:  אני רוצה לומר שהנושא של השכול הוא נושא שנוגע בי באופן אישי

יוסף טייב:  הגשתי הצעת חוק ליום משפחות היתומים בישראל, בעצם ילד שמתמודד עם שכול אחד מהוריו או שניהם

יוסף טייב:  במקרה הספציפי שאנחנו הולכים לדבר עליו, אנחנו מדברים על תופעה הפוכה ואני חושב שהיא לא פחות חשובה ולא פחות קשה, ולכן אני רוצה לברך אותך על קיום היום הזה ועל ההתעקשות שלך לבוא ולכנס, ודאי בוועדת החינוך, אני חושב גם בוועדות נוספות, ולהעלות את הנושא לסדר היום הציבורי

יוסף טייב:       אני רוצה להודות לכל מי שטרח והגיע, הורים שכולים

יוסף טייב:  בסוף עם אחד אנחנו

יוסף טייב:  אני חושב שהמחויבות המוסרית אבל גם הלאומית וגם היהודית היא לבוא, לתמוך ולהיות חלק אינטגרלי בתמיכה שצריכים לקבל הורים שכולים שאיבדו את בנם או את בנותיהם

יוסף טייב:  אנחנו רואים המון תמיכה והמון עיטוף במי שאיבד ילד, אם זה במערכת הביטחון, בפעולות איבה

יוסף טייב:  פחות לצערי באיבוד בצורה טרגית כזו או אחרת, לא משנה אם זו מחלה או תאונה וכן הלאה, לכן אני רואה לנכון גם שוועדת החינוך מתכנסת סביב הנושא הזה

יוסף טייב:       אני רוצה לברך גם את חבר הכנסת משה סלומון, חבר הוועדה שטרח להגיע למרות היום העמוס שיש עכשיו בכנסת בכלל הוועדות, בכלל הנושאים וכולם חשובים

יוסף טייב:      אני אשתדל לתת לכולם לדבר

יוסף טייב:  אנחנו באיחור ואני אנסה לגלוש קצת למרות שיש לי עוד לו"ז עמוס אחר כך

יוסף טייב:  אנחנו נתחיל עם חברי הכנסת, בקצרה להתייחס ואחר כך ניתן ככל האפשר לכל אחד מכם לדבר, רק להקפיד לדבר ממש בקצרה כדי שאנחנו נוכל לתת מקום לכולם

יוסף טייב:       חבר הכנסת חילי, בבקשה

חילי טרופר: תודה ליושב-ראש על כינוס הוועדה

חילי טרופר:  תודה לחבר הכנסת סולומון ותודה לכם שבאתם

חילי טרופר:  כמו שאמר היושב-ראש, קודם כל היום הזה בא לתת לזה נוכחות

חילי טרופר:  אולי החוויה האנושית הכי קשה זה להיות שקוף, אז שתפסיקו להיות שקופים

חילי טרופר:  אני מניח שעם הזמן גם נוכל לפתח מענים יותר טובים

חילי טרופר:  ספציפית פה אנחנו מדברים על מערכת החינוך וביתר הדברים, ומפה באמת גם נקשיב וגם אחר כך ננסה ללמוד, כי משיחה מקדמית איתם, אני מניח שזה יעלה פה, הרבה מהם הרגישו שהם איבדו ילד או ילדה והיה להם אח או אחות בבית הספר, ואף אחד לא ראה אותם ולא ידע מה לעשות איתם, וילד שאיבד הרגע את אחיו או את אחותו וביום השמיני כאילו כלום, אבל בעצם הכול השתנה, ועל זה באמת נצטרך לתת את הדעת

חילי טרופר:  תודה

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:      חבר הכנסת משה סולומון, בבקשה

משה סולומון: באמת אני בא בעיקר לשמוע וגם להנכיח את העובדה ששכול מסוג זה, אסור שבאמת המשפחות יהיו שקופים בסוגיה הזאת

משה סולומון:  אני מכיר את זה לצערי גם כרב קהילה

משה סולומון:  חוויתי את זה בהרבה מאוד משפחות

משה סולומון:  באמת ביום השמיני, אם זה לא איזושהי התארגנות בתוך הקהילה המקומית, אין כל כך איך לקדם את זה, אז אני בא בעיקר לשמוע, להקשיב, ואם אפשר לקדם דברים יחד עם חברי הכנסת פה, אז לעשות את זה

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:      אני רוצה לומר, דיברתם על היום השמיני

יוסף טייב:  אני חושב שיש שני רבדים, הרובד הרגשי והרובד התפקודי אחר כך

יוסף טייב:  אני מדבר מחוסר תשומת הלב של בני המשפחה האחרים, הפוסט-טראומה, מציאת המקום לתחושת האובדן בחיי היום-יום ובסוף גם השתלבות מחדש בתוך המערכת

יוסף טייב:  אני חושב שאלו נקודות חשובות שמערכת החינוך צריכה לשים עליהן דגש, וצריכים לפתח תוכניות והכשרות כדי שבסוף כל מורה בישראל, כל מנהל, גם מערכת החינוך בכללותה וגם במטה ההנהלה הכללית של המשרד יידעו באמת איך להתמודד ואיך לתת את המענה הראוי לאותו תלמיד ולמשפחה בכללותה

יוסף טייב:       ברשותכם, פיני רבינוביץ', בבקשה

פיני רבינוביץ': תודה רבה אדוני היושב-ראש, תודה רבה לחבר הכנסת חילי טרופר, ולך, מר סולומון

פיני רבינוביץ':  אני רוצה רק הערה קטנה לגבי הפתיח שלך, לגבי שאתה מטפל ביתומים

פיני רבינוביץ':  היתומים, אם אנחנו הולכים למקרא, למקורות, היתומים והאלמנות מוזכרים

יוסף טייב: יחד, אגב

פיני רבינוביץ': יחד

פיני רבינוביץ':  יש פריבילגיה גם מבחינת תורתנו

פיני רבינוביץ':  יש להם פריבילגיה מיוחדת

פיני רבינוביץ':  לנו ההורים השכולים, אנחנו צריכים ללכת לרבקה שיש לה שני ילדים שרבים על הירושה, אחד בן 60, אחד בן 70, ורבים על הירושה - - - אומר "למה אשכל שניים ביום אחד?" אז הוא אומר, מה זה שכול? אב שקבר את בנו

פיני רבינוביץ':  זאת אומרת, אין לנו בשום מקום חוץ מעכשיו שקראנו בשבועות, חווה הייתה אם שכולה

פיני רבינוביץ':  איפה אלישבע?      אני נוגע בדבר בגלל שאני יתום מלפני בר המצווה שלי

פיני רבינוביץ':  אני נושא על הגב שלי קרוב ל-60 שנה של יתמות, אז אני יכול להגיד שאני יודע מה זה להיות יתום, מה זה אח שכול וגם אב שכול

פיני רבינוביץ':  אנחנו פה באים לדבר על ההורים שבכלל לא נמצאים על המפה

פיני רבינוביץ':  אני קורא לזה, אנחנו ההורים השכולים, ימחלו לי, נמצאים במרפסת האחורית של משפחת השכול

פיני רבינוביץ':  יש היררכיה

פיני רבינוביץ':  במוות אין היררכיה

פיני רבינוביץ':  בשכול יש היררכיה, ולא נדבר על זה

פיני רבינוביץ':  בואו ניקח את שלושת הקטגוריות שאני אזכיר אותן בכל ועדה, זה תאונות דרכים, רצח והתאבדות ששם לפחות יש דבר ראשון מענים טיפוליים

פיני רבינוביץ':  יש ליווי, יש - - - של הילד

פיני רבינוביץ':      אני רוצה לדבר על ילדים

פיני רבינוביץ':  הנתונים לא לפניכם, אבל אם אנחנו לוקחים נתונים של הלמ"ס, ולקחנו פה רק עד גיל 24 למרות שהנתונים הם הרבה יותר קשים

פיני רבינוביץ':  נתוני הלמ"ס כפי שאתם קיבלתם בנייר העמדה אומרים שבשנת 2020 נפטרו מלידה עד ארבע – 527 ילדים

פיני רבינוביץ':  מגיל חמש עד 19 – 269 ילדים

פיני רבינוביץ':  סך הכול עד גיל 24 יותר מ-1,000 ילדים השאירו הורים ואחים

פיני רבינוביץ':  מי מטפל בהם?      הילד חוזר לבית הספר

פיני רבינוביץ':  אני בא מחוק הסרטן

פיני רבינוביץ':  הבת שלנו הייתה חולה שנתיים וחצי

פיני רבינוביץ':  אני מדבר אתכם לפני 27 שנה ושום דבר לא השתנה

פיני רבינוביץ':  ההורים נמצאים באיזשהו מקום עם הילד

פיני רבינוביץ':  פעם היה סרט שקראו לו "שכחו אותי בבית"

פיני רבינוביץ':  שוכחים את הילדים, ויש לי המון סיפורים

פיני רבינוביץ':  אני כבר כל כך הרבה שנים מלווה משפחות

פיני רבינוביץ':  יש משפחות שהייתי אצלן בבית

פיני רבינוביץ':  מלווה משפחות, רואה אותם ואני רואה בדיוק מה המצב, לכן הגענו לבקשה הזאת

פיני רבינוביץ':  הגשנו רשימה מסודרת של דברים, איפה הבעיות שישנן

פיני רבינוביץ':       אתה צדקת, להתחיל עם זה במכללות

פיני רבינוביץ':  דיברתי עם ראשי מכללות שיעבירו קורס

פיני רבינוביץ':  יש פה מישהי שמעבירה קורסים כאלה

פיני רבינוביץ':  יש לנו פה שתיים

פיני רבינוביץ':  יש פה אם שכולה שהיא מדריכה מקצועית בנושא הזה

פיני רבינוביץ':  להעביר עשר שעות

פיני רבינוביץ':  הם לומדים כל כך הרבה דברים

פיני רבינוביץ':  א-ב של אובדן ושכול

פיני רבינוביץ':  זה לא עניין כסף, זה רק עניין של מודעות

פיני רבינוביץ':  אנחנו פה באנו להעלות את המודעות

פיני רבינוביץ':  אני לא מדבר על המורה

פיני רבינוביץ':  הכול נותנים ליועצת

פיני רבינוביץ':  אם יש פה יועצות אני מבקש סליחה מראש

פיני רבינוביץ':  היועצת, אני יודע מה זה, אבל מה עושה המזכירה? איך היא מטפלת בזה? איך המורה? האם הם ערוכים לזה? אפשר

פיני רבינוביץ':       יש לנו תורה מסודרת

פיני רבינוביץ':  הכנו שיעורי בית איך אפשר לפתור את זה

פיני רבינוביץ':  נמצאים איתנו יועצים שרוצים פעם אחת ולתמיד לבוא ולהגיד, אני לא רוצה להשתמש במילה, אבל לא לעשות רפורמה, לעשות שינוי לטובת הילדים שלנו ולטובת ההורים, לכן אנחנו פה

יוסף טייב: אפשר להגיד רפורמה

יוסף טייב:  רפורמה זה לא מילה גסה

פיני רבינוביץ': לא יודע, אני מפחד להגיד את זה שלא יחשדו בי

יוסף טייב: הכול בסדר

פיני רבינוביץ': אנחנו באים לעשות שינוי

פיני רבינוביץ':  המצאנו שתי מילים חדשות: שכול אזרחי

פיני רבינוביץ':  אולי בן יהודה ואבן שושן כועסים אבל יש אשכול אזרחי

פיני רבינוביץ':  יש שכול לאומי ויש שכול אזרחי

יוסף טייב: בהחלט

יוסף טייב:  תודה רבה

יוסף טייב:       יונתן הוכמן, אב שכול, קהילת אבות למלאכים, בבקשה

רונן הופמן: תודה רבה

רונן הופמן:  אני יונתן הוכמן

רונן הופמן:  אני גר בנתניה, אב לשלושה ילדים

רונן הופמן:  לפני כשנה וחצי הבת הקטנה שלי נפטרה בבית בפתאומיות על יד האחים שלה

רונן הופמן:  האחים שלה ראו את זה ובעצם היא נשמה את הנשימות האחרונות בידיים שלנו

רונן הופמן:  יומיים אחרי הנפילה שלחנו את הבת הגדולה לבית הספר, לכיתה א', ותדרכנו את המורה

רונן הופמן:  היא הגיעה לבית הספר ודבר ראשון שהיא רצתה לעשות זה לספר לחברים שלה, ועצרו אותה

רונן הופמן:  אמרו לה, אל תספרי, ואז המורה התקשרה אליי

רונן הופמן:  אמרתי לה, מה זאת אומרת "אל תספרי?" היא צריכה לספר

רונן הופמן:  מצאתי את עצמי בסיטואציה שאנחנו צריכים להסביר למערכת החינוך איך לתמוך בה, איך לתווך את זה לילדים, איך לעטוף את זה

רונן הופמן:  בעצם היו חוסר אונים מוחלט לכיוון מה שקורה

רונן הופמן:       הבת הגדולה שלי לקחה הרבה מהאשמה עליה, קצת כמו שקורה להורים, כי היא הייתה הכי גדולה

רונן הופמן:  במשך השנה וחצי הזאת התמודדנו הרבה מאוד עם האשמה שלה ועם המורכבות החברתית שהיא חוותה בבית הספר

רונן הופמן:  לאחרונה יש איזשהו שיפור

רונן הופמן:  אתמול במקרה הייתי במהלך שיחה של הבת שלי הגדולה עם החברות שלה, והחברות התעניינו איך אריאל נפלה

רונן הופמן:  הן שאלו, רגע, מי היה עם אריאל באותו רגע? ליאן, הבת הגדולה שלי אמרה, אני הייתי, ואז אחת מהבנות באה לשאול

רונן הופמן:  שמעתי מה היא באה לשאול

רונן הופמן:  אמרתי, אנחנו היינו אחראים עליה, כי אני יודע בדיוק מה המילה הבאה שילדה אחרת הולכת לשאול

רונן הופמן:  אמרתי לה, אנחנו היינו אחראים

רונן הופמן:  זו הייתה טעות שלנו

רונן הופמן:  אז היא אומרת, אז אתם אשמים, בצורה הכי פשוטה

רונן הופמן:  עשר שניות של שיח של ילדים, ואם אני לא הייתי שם מתווך את הסיטואציה הזאת שאף אחד מהצוות החינוכי לא מכיר ולא יודע ולא חלק מזה, זה היה נגמר הרבה פחות טוב

רונן הופמן:  אנחנו יודעים מה קורה במערכת החינוך ואנחנו יודעים מה קורה לילדים בגילאים האלה כרגע

רונן הופמן:       הבקשה שלי המיידית, שיהיה איזשהו צוות במערכת החינוך שיוכל לתת את המענה

רונן הופמן:  קורה אסון בבית ספר, שיהיה מישהו שיענה בזום באופן המיידי, שיסביר לצוות עם מי הם מדברים, שיתחילו משהו

רונן הופמן:  התוכניות הארוכות מדהימות, נהדרות

רונן הופמן:  פיני, שאפו

רונן הופמן:  משהו צריך להתחיל מחר

רונן הופמן:  קטן

רונן הופמן:  משהו

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:  משרד החינוך נמצאת פה ותיכף אני אתן לריבה להתייחס לנושא

יוסף טייב:      גאיה ניר, עמותת "חמניות", סמנכ"לית העמותה, בבקשה

גאיה ניר: צוהריים טובים, עמותת "חמניות" עובדת עם יתומים מהשכול האזרחי

גאיה ניר:  אם אנחנו מסתכלים על נתונים, על פי נתוני ביטוח לאומי יש כ-30,000 יתומים מהשכול האזרחי במדינת ישראל

גאיה ניר:  אנחנו יוצאים מתוך נקודת הנחה שזה נתון חסר כי בעצם זה נתון שמגיע ממבקשי קצבאות, ובאמת כל מה שקשור לפריפריה החברתית, הגיאוגרפית, ההנחה שלנו היא שהם באמת לא מבקשים

יוסף טייב: אני חושב שיש בעיה עוד יותר גרועה

יוסף טייב:  לצורך העניין אם האבא לא שילם את הביטוח לאומי למרות שהילד איבד את אביו, הוא לא יקבל קצבה

גאיה ניר: נכון

יוסף טייב: הוא גם לא נספר במספר הזה

גאיה ניר: נכון, וגם מקרים שבהם אם האם מתחתנת פעם נוספת, שוללים ממנה את הקצבה

גאיה ניר:  המספרים הלאה לא נכנסים שם

גאיה ניר:       דובר כאן על היום השמיני וזה נכון

גאיה ניר:  אנחנו עובדים בשיתוף פעולה גם עם משרד החינוך

גאיה ניר:  יש שיתוף פעולה שרק נרקם וממשיך וגדל, אבל אני רוצה גם לדבר על ההשלכות מבחינת הסיכון של הדבר הזה

גאיה ניר:  אנחנו מדברים על ילד שבעצם אין לו אימא או אבא או שניהם, פי עשר להיות בסיכון, פי ארבע להיעצר, פי 13 להיות בנשירה, פי עשר התמכרויות

גאיה ניר:  אם אנחנו הולכים לקצה הרצף, אז אנחנו מדברים גם על פי 25 סיכוי להיות בזנות

גאיה ניר:  הדבר הזה צריך לקבל מענה גם בין היתר בתוכניות, גם בין היתר בחוזר מנכ"ל שכיום אין אותו, על מה עושים, מה קורה כשילד מאבד את ההורה שלו, בין אם במקרה של טראומה מיידית ובין אם הוא נמצא בבית

גאיה ניר:  יש לנו נערה בת 14 שבמשך שנה וחצי ראתה את אימא שלה גוססת בבית

גאיה ניר:  מה קורה במקרה כזה? יש לנו שיתופי פעולה עם משרד החינוך אבל אנחנו צריכים גם לעגן בחוקים, בכל מה שקשור לעולמות האלה את הנושא הזה

יוסף טייב: אתם פועלים באותו נושא גם שהזכיר מקודם יונתן, אח של ילד?     

גאיה ניר: אנחנו עובדים בעצם עם יתומים ויתומות מגיל 4 עד 18 ועם ההורה הנותר

גאיה ניר:  יש לנו תוכניות גם להורים הנותרים

יוסף טייב: אחים לא

גאיה ניר: בסופו של דבר כשיש אבא או אימא או שניהם שנפטרו, אז זה כל המשפחה

גאיה ניר:  כל הילדים שיש במשפחה מוזמנים ולוקחים חלק בפעילות שלנו

גאיה ניר:  המטרה היא לחזק את התא המשפחתי ובעצם מניעת סיכון, אז גם אחים כמובן

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:      טל מרגליות, מועצת התלמידים והנוער הארצית, בבקשה

אראל מרגלית: היי, רציתי לדבר יותר על איך מערכת החינוך, וספציפית מחנכות אמורות להתנהג לדעתי לפחות

אראל מרגלית:  מערכת החינוך צריכה להתייחס לילדים שבאים ממשפחות שכולות בכל יום, ולא רק לציין את זה ליום אחד בשנה או לשעה מסוימת ביום

אראל מרגלית:  צריך לנסות להבין את הקושי שיש לאותם ילדים וילדות ולתמוך בהם כמה שאפשר, בין אם זה הקשיים הפיזיים והחוסר שנוצר להם בחיים מהחוסר של אותו בן אדם

אראל מרגלית:  מחנכות בבתי ספר צריכות להיות מודעות למצב המשפחתי של כל תמיד ותלמידה, בעיניי

אראל מרגלית:  הם צריכים להפוך את בית הספר ואותם למקום המפלט של אותם ילדים, ולעזור להם להרגיש שיש להם מקום שהם יכולים לפרוק, ואנשים שהם יכולים להיעזר בהם מחוץ למשפחה, בין אם זה בליווי לאורך שעות הלימודים או מעבר לשעות הלימודים ובאוזן קשבת

אראל מרגלית:  לתת להם את ההרגשה שיש להם מבוגר משמעותי שהם יכולים להיעזר בו

אראל מרגלית:       גם חשוב להזכיר שהשכול מגיע בגלים ושיש לו טריגרים מסוימים שיכולים להקפיץ אותו, ושצריך לזכור מה הם בעצם, ולכבד אותם ובעצם לתת לכל תלמיד ותלמידה שכולים את הכלים ואת האופציה ואת המקום הבטוח איך להתמודד אם טריגר כזה קופץ במהלך שיעור, בין אם זה לצאת מהכיתה לכמה דקות למצוא את המקום הבטוח שלו, לדבר עם צוות, בין אם זה יועץ, מחנך, סגן, לא משנה מה

אראל מרגלית:  לתת לו את ההרגשה שהוא לא לבד בתוך המעגל הזה כל הזמן, ושיש לו גם מקום להיעזר באנשים אחרים מחוץ למעגל המשפחתי

יוסף טייב: הייתי מוסיף אפילו כמועצת תלמידים, בסוף אני חושב שהחברות וחלק מהחברים בכיתה הם חלק אינטגרלי של החוסן החברתי של אותו תלמיד, וגם שם אנחנו צריכים לראות איך אפשר להעביר בעצם לחברים בכיתה, שבסוף גם הם בלית ברירה צריכים להתמודד עם מקרה של תלמיד או תלמידה בכיתה שנמצאים במצב הזה

יוסף טייב:  אני חושב שזה לא פחות חשוב

יוסף טייב:       טלי יולין, אם שכולה מעמותת "יקיר לי"

טלי יונין: אני אם שכולה 20 שנה ואני רציתי באמת לחזק את מה שאמרו פה לגבי האחים

טלי יונין:  יש לי קצת פרספקטיבה של זמן

טלי יונין:  כשהבן שלי נפטר אז נשארו שני אחים שהיו צריכים תמיכה

טלי יונין:  המערכת לא ידעה

טלי יונין:  אין מישהו רע בסיפור הזה

טלי יונין:  פשוט יש בור נורא עמוק

טלי יונין:  הם נופלים לתוך בור

טלי יונין:  דבר ראשון זה הבור של המשפחה, אבל אז הם מגיעים לבית הספר ולמסגרות החינוכיות ואף אחד לא יודע איך להתנהל איתם

טלי יונין:  כמו שאמרת, טריגרים

טלי יונין:  הם יכולים להיות שקופים

טלי יונין:  אף אחד לא יודע איזה טריגר יכול להיות לילד כזה

טלי יונין:  הילדים שלי סיימו את מערכת החינוך

טלי יונין:  אני הייתי צריכה להחזיק אותם בציפורניים כדי שיישארו, שני הגדולים שלי במערכת החינוך, אם זה תמיכה רגשית ופסיכולוג, והייתי צריכה להוכיח שאין לי מספיק הכנסות כדי שיתנו לי איזושהי עזרה, אז אתה רוצה לצאת לעבוד ואתה רוצה להחזיק את עצמך כמה שאתה יכול, אבל גם העזרה שאתה מקבל היא תלויה

טלי יונין:  אתה אמור להיות מסכן כדי לקבל עזרה, אבל אתה אמור גם להיות חזק עבור המשפחה שלך

טלי יונין:       אנחנו משפחה שהתפרקה

טלי יונין:  התגרשנו והילדים חוו קשיים רגשיים שתורגמו לקשיים בלימודים

טלי יונין:  כל פעם שהיו קוראים לי לבית הספר והיו מספרים לי על דברים שקורים לילדים שלי בבית הספר, אני הייתי מסתכלת והייתי אומרת, הילדים שלי חיים

טלי יונין:  הפער הזה בין המקום של הורה שכל הייעוד שלו זה לשמח את הילדים שלו ולדאוג שהם יהיו מבחינה רגשית עטופים, לבין איזה שהן דרישות של מערכת החינוך, הן דרישות לגיטימיות אבל לא לאח שכול

טלי יונין:  אח שכול הוא בן אדם שקוף במדינה הזאת

טלי יונין:      אני זוכרת שכשהילד שלי התפרק באחד מטקסי הזיכרון, המורה לא הבינה, והוא התפרק

טלי יונין:  זה היה תמוה מבחינתה

טלי יונין:  לא רק שהיא לא הבינה, זה באמת היה תמוה

טלי יונין:  אין להם כלים, אין מידע

טלי יונין:  זה אנשים שלא בטוח שהם גדלים להיות מבוגרים שמרגישים שסופרים אותם בחברה הזאת, וזה נקודת פתיחה ממש גרועה

טלי יונין:  זה יכול להשתנות בתוכניות, במידע, בהכשרות

טלי יונין:  זה לא משהו בשמיים, זה רק ידע ואכפתיות וחשיבה טיפה אחרת

טלי יונין:       אני יכולה להגיד, היום הבן שלי מורה משלב

טלי יונין:  לא סתם הוא מורה משלב

טלי יונין:  הוא מורה משלב של ילדים על הספקטרום

טלי יונין:  הוא עושה את זה מתוך שליחות עצומה

טלי יונין:  אני רואה כמה זה חשוב לו לעזור לאנשים שקופים, אבל זה לא בזכות משרד החינוך

טלי יונין:  משרד החינוך בעט בו

טלי יונין:  מערכת החינוך בעטו בו

טלי יונין:  אני החזקתי אותו בציפורניים והיום הוא חוזר להיות במשרד החינוך כדי להוכיח לעצמו שאפשר לעשות את זה אחרת

יוסף טייב: תודה רבה

פיני רבינוביץ': אדוני היושב-ראש, הערה קטנה על מה שהיא אמרה

פיני רבינוביץ':  אין בשום מקום במדינת ישראל, ביישוב הכי קטן, אף אחד לא יודע כמה משפחות שכולות של שכול אזרחי

פיני רבינוביץ':  אני מציע לכל אחד למלא טופס

פיני רבינוביץ':  עברתי על זה גם מבחינה משפטית

פיני רבינוביץ':  פשוט להוסיף שורה אחת, בגן הילדים, במועצה

פיני רבינוביץ':  יש משפחות חדשות

פיני רבינוביץ':  האם אתם משפחה שחוויתם שכול? ולעשות שני עיגולים, "כן", ואז משפחה

פיני רבינוביץ':  יש משפחות שיגידו, תודה לאל לא, או יגידו כן ואז כמובן יעבירו את זה למקורות

פיני רבינוביץ':  יש לנו שבוע מודעות לשכול האזרחי

פיני רבינוביץ':  אנחנו רוצים להגיע למשפחות

פיני רבינוביץ':  אנחנו לא יודעים

פיני רבינוביץ':  משפחות רוצות לדעת

פיני רבינוביץ':  החברה רוצה לדעת

פיני רבינוביץ':  זה לא בשמיים

יוסף טייב: תודה

יוסף טייב:       בבקשה, ריבה

ריבה שכטר: צוהריים טובים, נעים מאוד, אני שמחה לראות את הפנים מאחורי הקול

ריבה שכטר:  הייתה לנו שיחת טלפון ארוכה

ריבה שכטר:  אני ממונת תחום חירום ואובדנות במשרד החינוך

ריבה שכטר:  אני חייבת להגיד שאני לא יושבת פה בנוחות על הכיסא

ריבה שכטר:  אני שומעת את הכאב המאוד גדול

ריבה שכטר:  אני שומעת את מה שאתם מביאים לחדר

ריבה שכטר:  אני יודעת מצד שני, ואני תיכף אביא את הצד השני, את המאמצים שאנחנו עושים כדי שלא תרגישו ככה

ריבה שכטר:       כשאתה מקשיב לאנשים ולשדה ולמקום האותנטי, אי אפשר לשבת בנוחות, אבל אני כן אביא את החלק שלנו, את הראיה שלנו ואת התפיסה שלנו

ריבה שכטר:  אני כן רוצה להגיד שאנחנו מודעים לזה שמוות של אדם קרוב זה אחד האירועים הקשים ביותר לבני אדם

ריבה שכטר:  אין על מה לדבר

ריבה שכטר:  פיני, אתה שיתפת שאתה יתום מגיל צעיר

ריבה שכטר:  אני יתומה טרייה בגיל בוגר ויכולה להבין את הכאב בכל גיל, בכל שלב, בכל מקום שאנחנו מגיעים אליו

ריבה שכטר:  ככל שהגיל צעיר יותר, אז משאבי ההתמודדות מצומצמים יותר, לכן אכן התלמידים והילדים זקוקים ליותר עזרה

ריבה שכטר:       מה שאנחנו בהתייחסות עושים, אני רוצה להגיד שמערכת החינוך היא בעצם מיקרוקוסמוס של העולם, ולמערכת החינוך מביאים הילדים את כל המצוקות שלהם מכל הגוונים ומכל הדברים שאנחנו צריכים להתמודד, וגם את כל השמחות שלהם ואת כל הדברים הטובים, ויש התייחסות למכלול

ריבה שכטר:  אנשי הטיפול והייעוץ בתוך מערכת החינוך, היועצות יודעות, המחנכים פחות, אבל היועצות יודעות כי הן בעצם אמונות על כל המערך של הטיפול בכל הדברים שאמרתי, וגם הפסיכולוגים שמלווים

ריבה שכטר:       בתקופה האחרונה ובשנים האחרונות אנחנו עובדים על מנגנון בתוך בית הספר, מנגנון שנקרא צל"ח, זה צוות לשעת חירום שבכל אירוע מהאירועים שתיארתם מתכנס כזה צוות כדי לתת מענה גם למשפחות וגם לתלמידי בית הספר שצריכים לחוות את העניין

ריבה שכטר:  אנחנו מדברים על צוות שהוא צוות הניהול שישנו, פלוס אנשי מקצוע נוספים שזה הפסיכולוג, היועץ וכו'

ריבה שכטר:  הם פועלים על סמך תדריך

ריבה שכטר:  אנחנו מדברים על תדריך עקרונות לאיש טיפול שמלווה תלמיד שחווה אובדן

ריבה שכטר:  כל מדריכות היחידה שלנו שנמצאות בתפזורת מחוזית למדו את התדריך, עבדו על זה ובכל פעם שיועצת או בית ספר נדרש, חוזרים איתם ועובדים איתם

ריבה שכטר:  אנחנו גם בסיום כל שנה עוברים, מחדשים, מתקנים ומפיצים בתחילת שנה

ריבה שכטר:  בספטמבר בוודאי נפיץ שוב את התדריך הזה עם התיקונים שאנחנו נראה לנכון בלמידה משנה לשנה

ריבה שכטר:      אנחנו גם עושים עכשיו עבודה מאוד מאסיבית השנה על ליווי ארוך טווח שמלווה גם את בית הספר וגם את התלמידים שחווים את אירועי החירום

ריבה שכטר:  אנחנו גם מתחילים לעשות הכשרות בעניין ועובדים על העניין הזה

יוסף טייב: מי מקבל את ההכשרות האלה?     

ריבה שכטר: כרגע מדריכות היחידה שלנו סיימו שנת הכשרה

ריבה שכטר:  החל משנה הבאה בית ספר שיעבור אירוע כזה, דרך היועצת בית הספר עצמו יקבל את ההכשרה

יוסף טייב: כמה שעות?     

ריבה שכטר: בית ספר שעבר אירוע שהוא אירוע של אובדן, אובדנות, אם זה טראומה, הרעיון הוא שיהיה עצירות במהלך השנה גם לבדיקת צרכים לראות מה הצורך וגם בעצם מפגשים של עיבוד אבל, עיבוד הטראומה, הנחיה איך לעזור לתלמידים לאורך השנה

ריבה שכטר:  זה מה שיהיה בהתאם לצורך

ריבה שכטר:  אנחנו בונים את זה וזה יהיה בהתאם לצרכים

ריבה שכטר:       אנחנו השנה חברנו גם ל"חמניות" וגם ל"אח בוגר", שאלה שתי עמותות שעובדות עם ילדים יתומים, גם במתן המענים לילדים עצמם וגם בראיה של חשיבה משותפת לקראת שנה הבאה, איך אנחנו מרחיבים את ההכשרות, את הדיבור, את השיח בנושא הזה

פיני רבינוביץ': ריבה, אני אבקש להכניס אותנו

ריבה שכטר: פיני, בשמחה

פיני רבינוביץ': אני כבר שומע שלוש שנים על 360, שכל הארגונים

פיני רבינוביץ':  אנחנו לא שם

פיני רבינוביץ':  אנחנו פה בשביל להיות שם

רויטל לוי: רויטל לוי

רויטל לוי:  יש הבדל מאוד ברור ומשמעותי בין אובדן לבין שכול, ואני חושבת שאנחנו כולנו מסכימים ששכול זה אובדן של ילד ולא שום אובדן אחר, שהוא מאוד משמעותי באופן העיבוד שלו ובאופן שבו אנחנו חווים אותו, לבין אירוע חירום או אובדנות

רויטל לוי:  זה עולמים אחרים שצריך לעשות פה הבחנה מאוד ברורה ביניהם

רויטל לוי:  אני חושבת שמשרד החינוך עושה המון

רויטל לוי:  אני עבדתי גם במשרד החינוך, אבל בתחום הזה של שכול ספציפית אין מענה, והוא תחום מאוד ספציפי שצריך לקבל מענה מאוד ספציפי

יוסף טייב: את רוצה להתייחס לזה, ריבה? המשרד מסכים עם האמירה הזאת?      

ריבה שכטר: אובדן הוא דבר אחד וחירום הוא דבר אחד, ובתוך חירום נכנס הרבה מאוד דברים

ריבה שכטר:  אם נתחיל להבדיל ולראות כל דבר בנפרד, אז כל דבר בנפרד

יוסף טייב: לא, אבל השאלה האם בהכשרות יש כן התייחסות לשכול כתופעה בתוך החירום אבל כתופעה מסוימת מאוד?     

ריבה שכטר: אנחנו מדברים יותר על המקום של יתמות ואובדן קרוב משפחה

ריבה שכטר:       כשאת מדברת על שכול, בעצם את מדברת על ההורים, נכון?      

יוסף טייב: או אחים

רויטל לוי: שכול הוא הורים ואחים וגם חברים

רויטל לוי:  גם חברי הכיתה הם דמות מאוד משמעותית שגם צריכה לקבל מענה

ריבה שכטר: כשאת מדברת על המושג

יוסף טייב: תודה רבה

ריבה שכטר: אני רק רוצה להגיד מילה לפיני לגבי הבקשה שלו, שאליי הופנתה ממש לפני מספר שבועות

ריבה שכטר:  זה מטופל

יוסף טייב: מה הכוונה מטופל?     

ריבה שכטר: לגבי הבקשה של הרישום, של הוספה בטופס, מה שהוא ביקש

יוסף טייב: כשאת אומרת זה מטופל, הווה אומר שבכניסה ללימודים בתשפ"ד זה כבר יהיה בתוך טופסי הרישום?      

פיני רבינוביץ': מתברר שזה היה לפני כמה שנים, רק מישהו החליט שיש פה בעיה משפטית

יוסף טייב: בסדר, שמעתי על הבעיה המשפטית הזאת, לכן אני שואל

ריבה שכטר: אנחנו בתיאום עם הייעוץ המשפטי, בתיאום עם שפ"י

ריבה שכטר:  אנחנו מטפלים בזה, פיני

יוסף טייב: טוב, תודה

יוסף טייב:  אנחנו נעקוב גם אחרי זה

יוסף טייב:       רויטל מרדכי, בבקשה

רויטל מרדכי: תודה רבה

רויטל מרדכי:  שמי רויטל מרדכי, אני עובדת סוציאלית, מטפלת מוסמכת מזה 20 שנה בשכול ואובדן, מלווה את עמותת "יקיר לי"

רויטל מרדכי:  אני חושבת שיש הבנה רחבה שיש פה קושי, שצריך לתת מענה

רויטל מרדכי:  יחד עם זאת אני חושבת שאם אנחנו מסתכלים רגע בדברים המאוד פשוטים, המאוד קטנים, שם יש פער מאוד גדול ויש תהום מאוד גדולה

רויטל מרדכי:  יועצת יודעת

רויטל מרדכי:  אין לי ספק שהן יודעות

רויטל מרדכי:  הן עוברות הכשרה בנושא, אבל היועצת לא נמצאת שמונה שעות עם הילד או שש שעות עם הילד

רויטל מרדכי:  ההכשרה צריכה להינתן לכלל אנשי החינוך כי הם אלה שפוגשים את הילדים בכיתות, הם אלה שמקבלים את פניהם ביום השמיני בתום ה"שבעה", והם אלה שצריכים להיות עם הידע, והם אלה שצריכים להחזיק את הכלים

רויטל מרדכי:       אני רוצה להגיד משהו לגבי שכול

רויטל מרדכי:  שכול הוא תפוח אדמה לוהט

רויטל מרדכי:  אף אחד לא רוצה לגעת בזה

רויטל מרדכי:  כולם מפחדים להגיד, מה אני עושה עם זה? אני מקבלת לא אחת טלפונים מיועצות שיודעות, אבל יש את הפחד הקיומי הזה של לגעת בזה כי שמא זה מדבק, כי מה עושים עם זה? האם זה שינה את פני הילד? האם זה שינה את פני ההורים? כן, זה שינה

רויטל מרדכי:  אם אין הבנה עמוקה אצל איש החינוך עצמו, של המהות והמשמעות של המציאות החדשה הזאת שאליה הילד צריך להתרגל ובתוכה הוא צריך לחיות, והיא קשה מנשוא, אם אין הבנה עמוקה, ההכשרות האלה הנקודתיות הן בעייתיות

רויטל מרדכי:  כפי שאנשים נולדים, ככה אנשים מתים, לכן בכל בית שבו תנקוש על הדלת אתה תמצא מוות

רויטל מרדכי:  אנשים נורא מפחדים מהמקום הזה ואנחנו צריכים לדבר את זה, קודם כל את המקום האישי שלנו מול המוות, להעלות למודעות שכול

רויטל מרדכי:  שכול קיים

רויטל מרדכי:  בכל יום, כל שעה אנשים נולדים ואנשים נפטרים מן העולם הזה, וצריך לתת את הדעת על השכול האזרחי הזה

רויטל מרדכי:       הילדים האלה מגיעים לבית הספר, אנחנו רואים את זה אחר כך

רויטל מרדכי:  אני פוגשת אותם בטיפול, ילדה שישבה שלוש שעות ליד גופת אביה

רויטל מרדכי:  אני פוגשת אותה בבגרותה ויש שם פוסט-טראומה מורכבת שקשה נורא להכיל אותה עכשיו

רויטל מרדכי:  אילו רק היו מתערבים באותה נקודה קריטית אז בגיל שבע בכיתה א', היא לא הייתה היום במקום הזה

רויטל מרדכי:  אני חושבת שהתוכניות צריכות להיות רחבות

רויטל מרדכי:       רק הבוקר קיבלתי הודעה על ילדה שאביה נפטר כתוצאה ממנת יתר, ויש שם שלושה אחים ואין מענה

רויטל מרדכי:  אין מענה מבית הספר, כי גם צריך לקחת בחשבון, מסגרת החינוך יוצאת לחופש ביולי–אוגוסט ואז הורים וילדים עומדים חסרי אונים מול המקום הזה, וזה ילדים שחוזרים בספטמבר לבית הספר ואין להם מענה

רויטל מרדכי:  תודה

יוסף טייב: תודה

יוסף טייב:       חילי, בבקשה

חילי טרופר: קודם כל אני מתנצל כי מתחיל דיון עכשיו בוועדת עבודה ורווחה באותו נושא

חילי טרופר:  לא צריך שכולם יבואו

חילי טרופר:  זה טוב שיש דיון ותודה ליושב-ראש

חילי טרופר:       אני כן רוצה להגיד למשרד החינוך, אני מאלה שאוהבים את משרד החינוך וחושב שיש שם אנשים מעולים, אבל מה שגם גיליתי על עצמי, לפעמים זה פשוט לא מספיק ערנות או לא מספיק רגישות, לכן אולי שווה מעבר למה שהיושב-ראש יסכם, שצריך לקרות, שאולי תהיה איזושהי פגישת המשך בין אנשי המשרד לבין נציגים מפה

חילי טרופר:  פשוט דרך דוגמאות, אני שכחתי את שמך, האבא שפתח

רונן הופמן: יונתן

חילי טרופר: זה סיפור שאתה אומר, משהו צריך להיעשות אחרת במערכת, לא ביום אחד

חילי טרופר:  אני משוכנע שיש שם צוות מעולה בבית הספר

חילי טרופר:  אין לי מילה רעה אחת להגיד על הצוות

חילי טרופר:  גם אני הייתי מורה ומנהל

חילי טרופר:  לא זוכר שמישהו אמר לי, מה עושים כשתלמיד או תלמידה בבית הספר חווים אסון במעגל הקרוב אליהם? חוץ מהאמפתיה הבסיסית שאני רוצה להאמין שיש בכולנו והרגישות, בסוף גם צריך לעשות את הדברים נכון, אז לפעמים זה אפילו לא לכפות כי יש 200,000 מורים במערכת, אבל אפשר אולי להציע קורס למי שכן רוצה

חילי טרופר:  אפשר להציע את זה בפסג"ה

חילי טרופר:  זה יכול להיות השתלמות שנתית, זה יכול להיות ברגע שקורה משהו כזה, יש להם מיידית למי לפנות

חילי טרופר:  אני אומר לך כמנהל, לא ידעתי

חילי טרופר:  יש מישהו שאפשר? לא מפקחת

ריבה שכטר: מדריכות של היחידה

חילי טרופר: מעולה, אז אם יש מדריכה, שכל מנהל בית ספר יידע, אתה יכול לקבל הדרכה

חילי טרופר:  להביא אותה לישיבת צוות קרובה שפשוט תסביר לכולם

חילי טרופר:  יכול להיות שמשהו בממשק פשוט צריך להיות הרבה יותר מיידי וקרוב

חילי טרופר:  אני מניח שפגישת המשך כזאת תוכל לסייע

חילי טרופר:       אני מתנצל כי אני עובר לוועדה השנייה

חילי טרופר:  תודה רבה

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:       שירה גריידי, אחות שכולה, בבקשה

שירה גריידי: שלום, אני אחות שכולה

שירה גריידי:  אחותי נפטרה לפני ארבע שנים בערך

שירה גריידי:  לאחר שהיא נפטרה בית הספר היה איתי בכל הדברים האלה וכן ניסו לעזור לי, אבל לא הבינו איך, כי שבוע אחרי שהיא נפטרה פשוט הפסיקו לבוא לדבר איתי, כאילו שכחו ממני

שירה גריידי:  לא יודעים כל כך איך לבוא ולדבר עם אחים שכולים כי הם חושבים שאחרי שנה-שנתיים זה כאילו כבר עובר, לא צריך לדבר איתם יותר, שהכול בסדר וכאילו אני יודעת איך להתמודד עם זה, אבל זה לא נכון כי אני צריכה בבית ספר את המורים האלה שיהיו איתי ושאני ארגיש בנוח לבוא ולדבר איתם

שירה גריידי:       לפעמים כן בא לי לבכות אבל אני מרגישה לא בנוח כי אני יודעת שאין לי שם מישהו שאני יכולה לבוא ולדבר איתו, כי אני לא מרגישה ככה

שירה גריידי:  זה מרגיש לי כאילו המורים לא יודעים ממש מה לעשות

שירה גריידי:  הם כאילו הולכים איתי על קצות האצבעות או דורכים על ביצים, כי זה לא משהו שגם מדברים עם המורים וגם לא עם הילדים בכיתה, כי הילדים לא יודעים להתמודד עם זה

שירה גריידי:  הילדים מסתכלים עליי אחרי שאחותי נפטרה והם לא יודעים איך להתמודד איתי

שירה גריידי:  הם לא יודעים מה להגיד, איך לבוא ולדבר איתי

שירה גריידי:  הם חושבים שכל פעם שהם מתקרבים וידברו איתי על זה, אז אני ישר אשבר וישר אתמוטט, וזה לא נכון כי אני, בסדר לי לדבר על אחותי וזה כייף לי דווקא להעביר את הסיפור שלה ולהעביר אותה דרך הסיפור שלי

שירה גריידי:  זה קשה כי לא מלמדים את הילדים אצלנו בבית ספר היום איך לדבר ומה קורה בעולם האמיתי

יוסף טייב: תודה רבה לך

יוסף טייב:       אביבה הורוביץ, בבקשה, יועצת "יקיר לי"

אביבה הורביץ: שמי אביבה הורביץ, אני משמשת בשני הכובעים

אביבה הורביץ:  אני גם יועצת חינוכית וגם אימא שכולה, אז אני מכירה את הנושא מכל הצדדים

אביבה הורביץ:  אני יכולה להגיד בתור אימא שכולה, אחרי שהבן שלי אובחן עם לוקמיה, אני הייתי באמצע העבודה, בינואר

אביבה הורביץ:  אני נאלצתי לעזוב את העבודה

אביבה הורביץ:  רוב הטיפולים שלו היו בבידוד ולא יכולתי להגיע לעבודה, אז פשוט נאלצתי לעזוב

אביבה הורביץ:  אחרי שהוא נפטר גם לא יכולתי לחזור

אביבה הורביץ:  שנה שלמה לא חזרתי, ואני זוכרת את ההרגשה הזאת בתור אימא שכולה, שאני מנסה לאסוף את עצמי

אביבה הורביץ:  הדבר שאני הכי רוצה זה למות ביחד עם הילד, אבל אני לא יכולה להרשות לעצמי את הפריבילגיה הזאת כי יש לי ילדים בבית ואני צריכה לדאוג לגדל אותם

אביבה הורביץ:  יש מן רצון מאוד עז לחזור לשגרה ושהילדים יחזרו למסגרות ושאני אהיה בבית, אוכל לשכב במיטה, להסתכל על התקרה ולא לזוז

אביבה הורביץ:       הילדים הם לא רובוטים והם לא כל כך חזרו מהר למסגרות

אביבה הורביץ:  היה להם מאוד קשה והיה הרבה בכי והרבה התנגדות

אביבה הורביץ:  כששאלתי את הבת שלי אתמול בערב לפני שבאתי לפה, איך היא הייתה מצפה שיתייחסו אליה, אז היא אמרה, שיתנו לי נחיתה רכה, שמישהו ידבר איתי, שמישהו ייקח אותי לחדר ויסתכל עליי בארבע עיניים וידבר איתי וייתן לי את המקום הזה

אביבה הורביץ:  היא אומרת שהיא זוכרת מורה שתפסה אותה במסדרון ופשוט חקרה אותה אז, מה קרה? למה אחיך נפטר? מתי זה קרה? איפה הוא אושפז? היא הרגישה, אותה מורה, כנראה שהיא מתעניינת בה, אבל בשביל הבת שלי זו הייתה מן השפלה

אביבה הורביץ:  היא לא הבינה מאיפה זה מגיע, באמצע מסדרון עם הרבה ילדות מסביב

אביבה הורביץ:  היא אומרת שלא היה מקום

אביבה הורביץ:       אני בתור יועצת כל כך רגישה לנושא

אביבה הורביץ:  יש לי תלמיד שהוא אח שכול

אביבה הורביץ:  אני כל כך מנסה לעזור לו ולהשיג לו שעות רגשיות ולנסות לתת לו כמה שיותר התאמות וכמה שיותר מקום וכמה שיותר להדריך

אביבה הורביץ:  זה המון מאמץ כי שום דבר בעצם לא מגיע לו

אביבה הורביץ:  לא מגיעה לו שעה רגשית, לא מגיע לו התאמות בבגרויות, התאמות במבחנים

אביבה הורביץ:  אין שום דבר שניתן לו בזכות, לא בחסד

אביבה הורביץ:  אני לא צריכה לרדוף אחרי השעות האלה

אביבה הורביץ:  זה נכון שיש את הצל"ח ואת החירום אבל הכול מיועד גם להתחלה, לאירוע שקורה

אביבה הורביץ:  יודעים מאוד יפה לתפקד, להגיע ל"שבעה", להתארגן

אביבה הורביץ:  מה קורה ביום אחר כך? אני מאוד מתחברת למה שאמרו פה, שזה לא זבנג וגמרנו

אביבה הורביץ:  זה לא נגמר

אביבה הורביץ:  זה התמודדות לכל החיים ויש עליות ומורדות, ואין מישהו שמלווה את הילדים האלה לאורך זמן

אביבה הורביץ:       אני עכשיו נפרדת מאותו תלמיד אחרי שליוויתי אותו שנתיים

אביבה הורביץ:  הוא עובר לחטיבה העליונה

אביבה הורביץ:  לא יודעת איזה יועצת הוא יפגוש

אביבה הורביץ:  אני אנסה להעביר את המידע, להיות כמה שיותר קשובה אבל בעצם אין לו שום זכויות יתר מילד אחר

אביבה הורביץ:  הוא צריך להיות כמו כולם וזה לא נגמר

אביבה הורביץ:  זה כאב שממשיך

אביבה הורביץ:  זה התמודדות ואי אפשר לדעת מאיפה זה מגיע ומאיזה כיוון

אביבה הורביץ:  יש דברים שאפשר לעשות

אביבה הורביץ:  יש תקציב הכלה, יש שעות שילוב, יש התאמות בבגרויות

אביבה הורביץ:  צריך לחבור לדעתי גם לעובדות סוציאליות כדי שיהיה איזשהו מבט בבית, מה קורה

אביבה הורביץ:  אותו תלמיד, אני יודעת שאחותו בדיכאון עכשיו ואושפזה בבית חולים פסיכיאטרי, והיא נמצאת בבית

אביבה הורביץ:  הילד אומר להורים שלו, למה אני צריך ללכת לבית ספר? הנה, אחותי בבית, כי ההורים מפחדים להגיד לו את הסיבה האמיתית

אביבה הורביץ:       דבר נוסף שאני רוצה להגיד, שמתוך היכרות שלי עם ילדים, הם לא תמיד משתפים, ושזה עבודה שלנו בתור יועצות, לעודד אותם

אביבה הורביץ:  הפחד שלהם זה להוסיף צער להורים

אביבה הורביץ:  הם לא רוצים שההורים יצטערו יותר

אביבה הורביץ:  מספיק מה שההורים עברו, אז אנחנו לא נספר להם, לא נשתף אותם, ננסה להתמודד לבד

אביבה הורביץ:  אפילו עם חברים הם לא מספרים ובעצם הם נושאים על גבם ממש משקל רגשי ונפשי מאוד חזק, והם צריכים להתרכז במבחן, הם צריכים לעשות דברים ביחד עם כולם והראש שלהם פשוט נמצא במקום אחר

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:      מיכל בוכריס, בבקשה

מיכל בוכריס: שלום, אני רוצה לדבר על זה גם משני הכובעים

מיכל בוכריס:  אני גם מחנכת וגם אימא שכולה, לפני עשר שנים

מיכל בוכריס:  שנה לפני ששכלתי את הבן שלי, שתי תלמידות שלי בתוך הכיתה, האחים שלהן נהרגו, אחד טבע והשני התאבד

מיכל בוכריס:  אצל שתיהן הייתי צריכה באופן אישי לחשוב בתוך מחנכת מה אני אמורה לעשות

מיכל בוכריס:  הייתי צריכה להמציא את התפקיד בעצם

מיכל בוכריס:  חששתי שאולי אני צריכה ללכת אליהן הביתה, אבל לא הייתי בטוחה שאני צריכה

מיכל בוכריס:  לא ידעתי באיזה שלב ללכת ולא ידעתי כמה להיות שם, כמה אני אמורה ללוות אותן אחרי, מה לעשות עם זה

מיכל בוכריס:       כל הדברים האלה בעצם היו כסימן שאלה וכאחריות באיזשהו מקום לפי היכולות שלי או לפי המזג הנעים שיש לי או לא

מיכל בוכריס:  זה לא היה משהו מוכתב

מיכל בוכריס:  יש מקרה כזה? אוקיי, אחד, שניים, שלוש, ארבע

מיכל בוכריס:  יש פה כללים, מה עושים במקרה כזה

מיכל בוכריס:  זה נורא ברור

מיכל בוכריס:  חייבים ללכת לילד, צריך להיות איתי כך וכך

מיכל בוכריס:  זה דברים פשוטים שצריך רגע אחד לומר אותם בצורה ברורה

מיכל בוכריס:  זה לא תורה גדולה, אני חושבת

יוסף טייב: ברשותכם, משרד החינוך

יוסף טייב:  ריבה, תיראי, שמעתי מה שאמרת ואין לי ספק שמשרד החינוך פועל וער לנושא

יוסף טייב:  יכול להיות לא מספיק אבל ער לנושא ופועל

יוסף טייב:  לצערי מה שאני שומע, אני שומע גם מאנשי מקצוע, גם מיועצים וגם ממחנכים

יוסף טייב:  התחושה שהיא שבסוף גם אם זה קיים, זה לא מחלחל לצוות

יוסף טייב:  או שזה לא קיים או שזה קיים ולא מחלחל לצוות, ואז השאלה היא איך אנחנו גורמים לזה שבסוף מחנך, מנהל, יועץ יידע שכשמגיע אליו מקרה א', הוא יודע לפעול לפי מנגנון מסוים? התחושה שלי שזה לא קיים

ריבה שכטר: אני חייבת להגיד שהמנגנון קיים

ריבה שכטר:  אני מנהלת של יחידה

ריבה שכטר:  אני לא לבד

ריבה שכטר:  יש לנו מעל 100 מדריכים ומדריכות שפזורים בכל הארץ

קריאה: אליי זה לא הגיע

ריבה שכטר: כל בית ספר שקורה בו כזה אירוע, היועצת פונה למפקחת הייעוץ

יוסף טייב: מתי זה התחיל, ריבה, זה שיועץ יודע ומעביר את זה ישירות? זאת אומרת, כשקורה משהו בבית ספר זה עובר לאותו אדם

ריבה שכטר: כשקורה משהו בבית ספר המפקחת על הייעוץ מעורבת

ריבה שכטר:  זה לא מאתמול

ריבה שכטר:  המפקחת על הייעוץ מעורבת, מערבת גם את מדריכת היחידה ויש הנחיה צמודה וליווי צמוד שלהן ליועצת בית הספר, ואם צריך גם לצוות הצל"ח ולצוות הניהול

ריבה שכטר:  זה קיים

ריבה שכטר:  זה מנגנון שעובד

ריבה שכטר:  הוא עובד גם באירועים של התאבדות, גם באירועים של מוות, גם באירועים של תאונות, גם באירועי חירום

יוסף טייב: בחמש שנים האחרונות כמה מקרים קרה משהו בבית ספר והמנגנון הזה שאת מספרת עליו הופעל?      

ריבה שכטר: יום-יומי

יוסף טייב: אני אומר, בית ספר שאחד מתלמידיו חווה את הדבר הזה

יוסף טייב:  על זה אנחנו מדברים

ריבה שכטר: אין לי שבוע שזה לא קורה

נעמה כהן: יכול להיות שזה נופל בין הכיסאות?      

ריבה שכטר: אין שבוע שזה לא קורה, כי לצערנו הדברים האלה קורים

יוסף טייב: מה שמך?     

נעמה כהן: קוראים לי נעמה כהן

נעמה כהן:  אני לא רשומה

נעמה כהן:  אני איבדתי את הבת שלי לפני 15 שנה

יוסף טייב: חברים, למען הסדר הטוב, אין לי פה העדפה למי לתת לדבר

יוסף טייב:  תאמינו לי שאני הולך פה לפי סדר הרשימה, אקראי לגמרי לפי איך שנרשמתם, עם גיוון קצת

יוסף טייב:  פעם הבא רק להירשם, בסדר?     

נעמה כהן: אוקיי

יוסף טייב: בבקשה

נעמה כהן: אני רוצה רק להגיב לעניין הזה

נעמה כהן:  יכול להיות שהדבר הזה נופל בין הכיסאות ולא מגיע למורים שהם בעצם חוד החנית לעניין הזה

נעמה כהן:  הם בעצם צריכים לשלוח תלמידים לבית של הילד שחווה אובדן, אולי כשהוא חולה אפילו

נעמה כהן:  הם בעצם אלה שצריכים לתווך את החברים והילד

נעמה כהן:  הם צריכים קצת לתת מענה למשפחה, אז יכול להיות שזה המקום

נעמה כהן:      אני עוסקת בחינוך

נעמה כהן:  אני גננת ומדריכת הורים של אדלר, ואני מוכנה לעזור בעניין הזה, איך לעשות את התיווכים האלה, אם אתם רוצים

יוסף טייב: תודה

יוסף טייב:      אסתי שמעוני, בבקשה

אסתי שמעוני: אני איבדתי את הבן שלי לפני חצי שנה

אסתי שמעוני:  הוא היה בן +18

אסתי שמעוני:  +18 זה אומר שהוא כבר לא תלמיד בית הספר

אסתי שמעוני:  החברים שלו פנו אליי ואמרו לי, תקשיבי, אף אחד לא דיבר איתנו, אנחנו מרגישים אשמים

אסתי שמעוני:  אנחנו מרגישים שהזנחנו את החבר שלנו

אסתי שמעוני:  לא היה שום פנייה של בית הספר לכיתה שלו לדבר איתם

אסתי שמעוני:  זה אחד

אסתי שמעוני:       דבר שני, יש לי ילדה בכיתה ו'

אסתי שמעוני:  היא בת 11

אסתי שמעוני:  נכון, ב"שבעה" כל תלמידים באו

אסתי שמעוני:  ביום השמיני, כך נקראה העמותה הזאת, השאירו אותנו לבד

אסתי שמעוני:  פניתי למחנכת כי יש לי יותר יכולת לדבר איתה

אסתי שמעוני:  היא פנתה ליועצת והיועצת פשוט אמרה לה, יש לי מקרים קשים יותר לטפל בהם מאשר אחות שאיבדה את אח שלה, אז בבקשה, להגיד לי שיש צל"ח, זה הכול מילים מכובסות

אסתי שמעוני:  שום דבר לא עובד

אסתי שמעוני:  אני גרה בתל אביב

אסתי שמעוני:  אני הייתי צריכה להודיע לכיתה, אני הייתי צריכה להודיע ברווחה

אסתי שמעוני:  אני הייתי זו שצריכה להודיע לכולם ואף אחד לא ידע

אסתי שמעוני:  מי כן ידע שהילד שלי מת? והוא מת מדום לב, לא מאובדות

אסתי שמעוני:  מי כן ידע? מרכז להשתלות

אסתי שמעוני:  יכלו להתקשר אלי באותו בוקר, להגיד לי שהם צריכים את הקרניות של הילד שלי

אסתי שמעוני:  זה כן

אסתי שמעוני:  המשטרה הגיעה אליי הביתה לבדוק שזה לא פלילי, אז יש פה מערכת שעובדת, של שליחת נתונים

אסתי שמעוני:  אנשים ידעו שהילד שלי מת

אסתי שמעוני:  מדוע בבית הספר של הילדה שלי לא ידעו שהוא מת? מדוע עיריית תל אביב לא שלחה עו"ס לעזור לנו? זה פשוט מחדל ואני לא מוכנה לשמוע שזה עובד ושיועצות מקבלות הכשרות כי זה הכול, סליחה על המילה, בולשיט

יוסף טייב: תודה

יוסף טייב:       ויקה, בבקשה

ויקה גריידי: היי, אני ויקה, אני אימא של נועה

ויקה גריידי:  נועה נפטרה לפני כמעט ארבע שנים בגיל 16 וחצי לאחר גידול אלים בגזע המוח

ויקה גריידי:  אני חושבת שהכול מתחיל כבר כשילד חולה, בבית ספר

ויקה גריידי:  גילינו את זה וידענו שזה סופני מראש, אבל רצינו להמשיך בשגרה שלה כמה שיכולנו למרות שצד ימין שלה לא תפקד, אבל אני תפקדתי כאימא מלווה שלה

ויקה גריידי:  בבית ספר לא ידעו להתמודד איתה, לא איתנו כהורים ולא עם הכיתה שלה

ויקה גריידי:       שירה זו הבית שלי

ויקה גריידי:  היא הייתה בת 13 כשנועה נפטרה

ויקה גריידי:  עידן היה בן עשר כשנועה נפטרה

ויקה גריידי:  אני מייד הודעתי לבתי הספר כשנועה חלתה, שתשימו לב, נועה כרגע נמצאת בטיפולים

ויקה גריידי:  באיזשהו שלב גם טסתי עם נועה לארצות הברית והילדים נשארו עם בעלי, והודעתי לבית ספר שישימו לב

ויקה גריידי:  מה שקרה, מכיוון שטסתי בחופשת הקיץ, פשוט שכחו מנועה גם החברים שלה, גם בית ספר עצמו

ויקה גריידי:  לא היה שום קשר איתה עד שבאיזשהו שלב נועה אמרה לי, ישבנו ככה, אני לא אשכח את זה, על המיטה, והיא אמרה לי, את יודעת אימא, הייתי רוצה שיתעניינו בו, הייתי רוצה שישאלו אותי מה שלומי, ואז מייד כתבתי למחנך שלה, איך יכול להיות שאתם נעלמתם? אני מבינה שאתם בחופש אבל אנחנו לא בחופש, אנחנו במאבק על החיים

ויקה גריידי:  ואז הוא פתח קבוצה עם התלמידים

ויקה גריידי:  לא היה שום רקע

ויקה גריידי:  הם לא ידעו איך להכיל את הסיטואציה, איך להתמודד איתה

ויקה גריידי:  אנחנו היינו פתוחים כהורים

ויקה גריידי:  אמרנו, כל מה שתצטרכו מאיתנו אנחנו פה

ויקה גריידי:       אחרי שנועה נפטרה חברים של נועה אמרו לנו, לאורך כל הדרך, כי נועה נפטרה בתחילת י"א

ויקה גריידי:  הם היו צריכים לסיים י"א-י"ב

ויקה גריידי:  כמה חודשים אחרי שנועה נפטרה התחילה הקורונה, סגרים וכל הלימודים בזום

ויקה גריידי:  הם לא קיבלו שום הכלה בבית ספר, שום שיחות, שום הסבר

ויקה גריידי:  אני יודעת שחלק מהתלמידים עד היום לא מסוגלים להיכנס לבית ספר כי הם פשוט נפגעו מהיחס ומחוסר איזושהי הדרכה, איך מתמודדים עם סיטואציה שיש לך חבר שמת? הם כמובן לא ידעו שזה סופני

ויקה גריידי:  באיזשהו שלב היא נפטרה וגם היו שם רגשות אשם, איך יכול להיות שלא היינו לצידה? חשבנו שהיא תבריא ותחזור, וכן הלאה

ויקה גריידי:       דבר נוסף, שירה ועידן היו עדים לזה שנועה גססה בבית

ויקה גריידי:  אנחנו בחרנו שהיא תהיה בהוספיס בית

ויקה גריידי:  אני טיפלתי בה אישית

ויקה גריידי:  לא היה לי לא מטפל ולא שום דבר

ויקה גריידי:  היא הייתה במצב סיעודי והם ראו את אחותם משתנה להם מול העיניים שלהם ובסופו של דבר גוססת ונפטרת בבית

ויקה גריידי:  גם אחרי שהיא נפטרה וניסיתי לפנות לבית ספר, ואני אפילו פניתי לעיריית ראשון שלושה חודשים אחרי שנועה נפטרה

ויקה גריידי:  נפגשתי שם עם מישהו שאחראית על תיק החינוך

ויקה גריידי:  היא אמרה, אנחנו נקדם את הפרויקט הזה

ויקה גריידי:  רציתי מאוד לעזור למערכת החינוך בראשון כדי שאף הורה אחר לא יחווה את מה שאנחנו חווינו כשנועה הייתה חולה וכשנועה נפטרה

ויקה גריידי:  כבר נפגשתי עם פסיכולוגים של העירייה וכבר יצרתי קבוצת מיקוד של הורים שהילדים שלהם חולים עדיין ועוד לא נפטרו, וניסיתי כמה וכמה פעמים לקדם את זה

ויקה גריידי:  לצערי זה לא צלח כי בכל זאת אני בורג קטן במערכת, כמו שאומרים

ויקה גריידי:  אני גם היום מוכנה לעשות הכול, גם אם יצטרכו אותי בעיריית ראשון לקדם את הנושא בחינוך

ויקה גריידי:       יש לי גיסה שהיא עובדת באותו בית ספר שנועה נפטרה

ויקה גריידי:  היא אמרה שאין להם מספיק כלים להתמודד עם הסיטואציה הזאת

ויקה גריידי:  אני כבר לא מדברת על זה ששלושה חודשים אחרי שנועה נפטרה חלתה שם עוד ילדה בשכבה שלה, כלומר הם היו צריכים כבר מהסיטואציה שלנו ללמוד משהו, ולצערי זה לא קרה

ויקה גריידי:  אני מאוכזבת קצת לצערי

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:      מיכל, רצית לסיים

מיכל בוכריס: אני רציתי להגיד שהילדים הפרטיים שלי, כשזה קרה הייתה לי ילדה בת חמש, הכי קטנה, והגדול שלי היה בכיתה י"ב

מיכל בוכריס:  הילדה הזאת שהיא בת חמש, זה מצחיק, זה כבר עשר שנים אחרי, היא כבר בת 15, היא בכיתה ט'

מיכל בוכריס:  אף אחד לא סופר או חושב שכשקורה לה משהו זה קשור למה שהיה

מיכל בוכריס:  אף אחד לא עושה את ההקשרים האלה

מיכל בוכריס:  אני מוצאת את עצמי כאימא כל היום צריכה לגשר לתווך את הילדים שלי בלי הפסקה גם בתוך בית הספר, גם בתוך היישוב שאני גרה, גם בתוך המשפחה, גם בין החברים

מיכל בוכריס:  אני פשוט כל כך מתעייפת

מיכל בוכריס:  אני בעצמי מתעייפת מכל כך הרבה אנרגיה שאני צריכה להוציא רק כדי להסביר לעולם מה עוברים הילדים שלי

מיכל בוכריס:       אני חיה בתוך בית הספר והילדים שלי נמצאים בבית ספר, אחד מהטובים בארץ לדעתי, אין דברים כאלה, ואני אומרת, אין בבית ספר מספיק כוח אדם

מיכל בוכריס:  זה לא יעזור עכשיו לכתוב, אז שהמחנכת תעשה את זה ואת זה, כי המחנכת קורסת

מיכל בוכריס:  אין אפשרות לזרוק על המחנכת את הכול

מיכל בוכריס:  זה שנגיד היום, מחר, אוקיי, אין בעיה, אנחנו נוציא מכתב ונגיד למחנכת לעשות את זה ואת זה

מיכל בוכריס:  אין בעיה, נגיד ליועצת לעשות את זה ואת זה

מיכל בוכריס:  איך הן יכולות? זה בלתי אנושי

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:      חוי ליוש, בבקשה

חוי ליוש: דבר ראשון אני רוצה להקדים ולומר, באמת מתוך הכאב קשה לומר את זה

חוי ליוש:  אנחנו מדברים כאן כאילו מתלוננים, כאילו לא מרוצים

חוי ליוש:  לא כאילו, באמת, אבל דבר ראשון תודה על מה שאתם עושים

חוי ליוש:  אנחנו יודעים שאתם עובדים נון-סטופ

חוי ליוש:  מגיעות אליכם התלונות ולא מספיק התודות, במיוחד לאנשים שמאחורי המערכת, אז יישר כוח לכולם

חוי ליוש:  אני לא יכולה לפרט כאן את כולם, אבל באמת יישר כוח גדול

חוי ליוש:       אני רוצה לדבר מכמה מקומות

חוי ליוש:  דבר ראשון אני אחזור אחורה ואספר על החוויה שלי כילדה בכיתה, בת עשר, שחברה שלה נפטרה בפיגוע של סבארו

חוי ליוש:  אספו אותנו פעם אחת בחופש הגדול

חוי ליוש:  אני ממש קיוויתי שאני אגיע לכאן ואדבר רק בשם מערכת החינוך החרדית, ואני רואה שזה לא רק ככה

חוי ליוש:  פעם אחת אספו אותנו, בחופש הגדול זה היה

חוי ליוש:  זה היה באב

חוי ליוש:  התחילה שנת הלימודים

חוי ליוש:  כלום

חוי ליוש:  אני אתקדם הלאה, אני לא אפרט

חוי ליוש:  21 שנים אחר כך, לפני שנה הבן שלי הבכור בן התשע וחצי, ילד חי ותוסס נפטר בפתאומיות

חוי ליוש:  הוא הגיע לבית חולים כבר במצב של מוות מוחי ברמה שהוא אפילו לא היה צריך להיות מורדם בשביל להיות מונשם, מי שמבין מה זה אומר

חוי ליוש:  פתאום הקרקע נשמטת מתחת לרגליים

חוי ליוש:  נכון, לא התמודדנו עם מחלה לפני כן, אבל בגלל זה גם אפילו לא היינו בקשר עם ארגוני חסד בציבור החרדי בשביל קצת המשך תמיכה אחר כך, שגם זה עוד איזשהו נושא כאוב

חוי ליוש:       אני אחזור למה שאומרים כאן, שיש הכרה בנושא שאמור להבדיל בין שכול

חוי ליוש:  אני התייתמתי לפני שמונה שנים מאבא שלי כשהייתי בת 24

חוי ליוש:  כמו שאת אמרת, גם להתייתם כשגדולים, ואני לא קוראת לעצמי כל כך גדולה, וכולנו נהיה ילדים עד ה-120 שלנו, זה נוראי

חוי ליוש:  בעלי יתום מגיל שלוש וחצי, ועדיין שנינו אומרים את זה, יתום זה לא הורה שכול

חוי ליוש:  אני מאחלת לכם שאתם לעולם לא תבינו מקרוב, כי כמה שאני רואה את עצמי, כל יום זיכרון הייתי מלאת דמעות, לא מסוגלת לחשוב על האימהות, באמת, ואוחזת מעצמי כמישהי שהיא מבינה ורגישה ומכילה

חוי ליוש:  אי אפשר להבין מה זה

חוי ליוש:  תבינו שאתם לא מבינים

חוי ליוש:  תבינו שמדובר כאן במשהו אחר

חוי ליוש:       אני עכשיו אספר על החוויה שלנו ואני רוצה להציף כאן עוד שני נושאים

חוי ליוש:  זה לא רק האחים השכולים, זה גם החברים השכולים בכיתה של הילד שנפטר

חוי ליוש:  המקרה של קותי היה מאוד פתאומי ומאוד טראגי

חוי ליוש:  הוא לא היה בתקשורת

חוי ליוש:  זה לא מקרה של פיגוע או משהו, אבל באמת ילד חי ותוסס שעשרה ימים ובום, כלום

חוי ליוש:  זה נוראי

חוי ליוש:       אני מדברת גם על הכיתה של הבת שלי, שאח של חברה שלה נפטר

חוי ליוש:  אני חושבת שכל אח, גם לא אח שמכירים ויודעים את הפרצוף שלו, ומבחינתם זה שכן בבניין

חוי ליוש:  זה משנה

חוי ליוש:  אני באמת רואה בזה סיעתא דשמיא שזה לא היה בשני בתי ספר שונים, אבל חודשיים אחר כך נפטרה עוד ילדה בבית ספר, אותו גיל של הבן שלי

חוי ליוש:  הוא בחדר של הבנים, היא בבית ספר של הבנות

חוי ליוש:  שתי הבנות לומדות בסיעתא דשמיא באותה כיתה

חוי ליוש:  אני רואה כמה זה חשוב, זה שיש לה לפחות את החברה שמבינה

חוי ליוש:  הן לא יודעות לדבר, הן לא יודעות להבין

חוי ליוש:  היועצת הייתה באמת מקסימה ונמצאת שם

חוי ליוש:       אני אדבר על זה שהיועצת יודעת ובית הספר לא תמיד אומר ליועצת מה לעשות

חוי ליוש:  אני הייתי צריכה לפנות מעצמי ואני לא חושבת שזה בסדר, אבל ברוך השם שהיא הייתה קשובה והייתה קשובה לצרכים שלי, באמת ייאמר לשבחה, וזמינה מתי שהייתי צריכה, אבל אחרי שנה, מישהי העלתה כאן את הנקודה, סליחה שאני לא זוכרת מי, אבל ההתמודדות הזאת לא נגמרת, לא בשבוע ולא בחודש וגם לא בשנה

חוי ליוש:  מה שחסר לדעתי במנגנון זה ההבנה של הטווח הארוך

חוי ליוש:  זה לדעתי מה שחסר כרגע, שבכלל לא קיים במנגנון, לתשומת לבכם

חוי ליוש:       הבת שלי ספציפית, בגלל שיותר מכירים, אז מציקות לה הבנות כי הן לא יודעות איך להתמודד עם הכאב שלהן

חוי ליוש:  הוא אמר כאן נקודה מאוד חשובה

חוי ליוש:  חברים אמורים להיות חלק מהמעגל של החוסן

חוי ליוש:  הם בעצמם ילדים

חוי ליוש:  תנו להם גם את הכלים

חוי ליוש:  גם הם עברו חוויה כלשהי

חוי ליוש:  אני אחזור לנושא, ששוב, נושא מאוד כאוב בציבור החרדי

חוי ליוש:  לא מדברים על רגשות

חוי ליוש:  צריכים להיות בסדר

חוי ליוש:  אני מאמינה

חוי ליוש:  אני אומרת לכולם, תקנאו בעולם הבא שלי על הייסורים שאני עוברת

חוי ליוש:  הקדוש ברוך הוא בחר בי

חוי ליוש:  הוא בחר בי לגדל נשמה גבוהה

חוי ליוש:  אני רואה בזה זכות

חוי ליוש:  אני רואה בזה מתנה עצומה, ועם כל זה, זה לא מוריד מהכאב של ההתמודדות, מכל זה

חוי ליוש:      אני אספר לך מה קרה בחדר של הבן שלי

חוי ליוש:  נפטר ילד

חוי ליוש:  קותי היה ילד חי, תוסס, דומיננטי

חוי ליוש:  לא יודעת אם תצליחי לראות, אבל אני אנסה להגדיל את זה

חוי ליוש:  זה התמונה שלו, אני אראה לך אחר כך

חוי ליוש:  הכיתה אחרי שהוא נפטר התפרקה

חוי ליוש:  הוא באמת היה ילד מקסים

חוי ליוש:  זה נושא אחד וזה לא כל כך רלוונטי לכולם כאן

חוי ליוש:  נפלט לי כי אני לא באמת הכנתי על מה לדבר

חוי ליוש:  בהתחלה הם קראו סתם לאיזשהו יועץ ואז הבינו שצריך שם איזושהי דמות מקצועית, והם הביאו באמת הדרכה לכל הכיתות בחדר

חוי ליוש:  חלק עשו עם זה יותר, חלק עשו עם זה פחות

חוי ליוש:  שנתיים קודם כשילד אחר נפטר, לא עשו את זה כי באמת זה לא היה משמעותי לכל הכיתה

חוי ליוש:  אני לא בטוחה שאפילו לכיתה של הילד עצמו שנפטר הביאו משהו, אבל לא זו הנקודה

חוי ליוש:       חודש אחר כך עשתה שם כיתה סיום, כיתה ח' בכלל זה היה, הוא היה בכיתה ד', סיום לעילוי נשמת הבן שלי, ואני רציתי לכתוב להם תודה

חוי ליוש:  התעכבתי ולא יכולתי לעשות את זה

חוי ליוש:  הגשתי את זה חודש אחר כך

חוי ליוש:  המפקח אומר לי שזה כבר לא מתאים להעביר את זה לילדים כי הם שכחו

חוי ליוש:  את מבינה מה זה אומר

חוי ליוש:  אני לא צריכה להסביר לך

חוי ליוש:  אני התעקשתי על זה

חוי ליוש:  אמרתי לו, תקשיב, ילדים שחודש אחר כך התאים להם לקרוא את המכתב הזה, זה טוב להם גם עכשיו

חוי ליוש:  הם צריכים את זה

חוי ליוש:  שאלתי, התייעצתי כדי לדעת

חוי ליוש:  נמשיך

חוי ליוש:  הוא נפטר באייר לפני שנה

חוי ליוש:  שנה אחר כך התחילה שנת הלימודים הבאה

חוי ליוש:  הרבי בכיתה שאני דיברתי איתו מכיוון שהילדים שכחו, לא יכול לעשות אפילו מבצע לעילוי נשמת בכיתה

חוי ליוש:  זה משהו שחייב טיפול

חוי ליוש:  אני מצדיעה לכם

חוי ליוש:  תודה לכם שאתם מפנים, עם כל העומס ושאר הדברים

חוי ליוש:  זה נושא חשוב וצריך טיפול

חוי ליוש:  נרחיב על זה בהזדמנות אבל זה על קצה המזלג

חוי ליוש:  תודה

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:       אני רוצה להודות לכל המשתתפים בדיון וליוזם הדיון, חבר הכנסת חילי טרופר

יוסף טייב:  החובה היהודית והמוסרית היא לתמוך בכל אדם שכול

יוסף טייב:  יש שכול אזרחי אבל לצערי לא מתייחסים אליו

יוסף טייב:  יום השכול האזרחי בא להנכיח את השכול בעצמו

יוסף טייב:       הוועדה מציינת בדאגה שמערכת החינוך לא מתייחסת מספיק לשכול האזרחי, לא מתייחסת לילדים שחוו אובדן של הורים

יוסף טייב:  אולי חלק, אבל של אחים, לא התרשמתי שיש באמת מענה ויחס הולם מספיק

יוסף טייב:       הוועדה שמעה מהורים שכולים שעל אף שמשרד החינוך אומר שיש תוכניות לשכול, בפועל מערכת החינוך לא מתייחסת לילדיהם שחוזרים למערכת החינוך אחרי השכול

יוסף טייב:  הוועדה מבקשת ממשרד החינוך להתייחס לנושא, ליצור תוכניות מתאימות, להעבירן לצוותי חינוך ולהטמיען במערכת

יוסף טייב:       הוועדה שמחה לשמוע שיש עמותות שפועלות בנושא

יוסף טייב:  הוועדה מציעה ומבקשת מכל העמותות, בנושא לשתף פעולה כדי להעניק את השירותים בצורה מיטבית

יוסף טייב:  הוועדה מציעה למשרד החינוך להיפגש עם העמותות כדי ללמוד גם מהניסיון שלהם וללמוד מהם על הפתרונות האפשריים

יוסף טייב:      הוועדה מבקשת ממשרד החינוך שכבר בשנת הלימודים תשפ"ד יהיה טופס לאיתור ילדים שכולים יוטמע במערכת

יוסף טייב:       אני רוצה לומר יחד עם זאת, אני רוצה להודות גם לריבה, גם לאגף, גם ליחידה, למשרד החינוך בכללותו על הרצון הטוב לנסות לעשות מה שאפשר במקרה חירום ובמקרה אובדנות, אבל מההתרשמות שלי בדיון, לצערי לא נעשה מספיק או שהמשרד פשוט לא מצליח לעשות מספיק

יוסף טייב:  אני לא יודע אם זה בגלל משאבים או בגלל חוסר ידיעה, לכן אני מציע, תשבו בשולחן עגול עם העמותות, תנסו ללמוד מה יכולים להיות הפתרונות

יוסף טייב:  תביאו לוועדה איזושהי תוכנית, כולל עלות תקציבית אם ישנה כזאת, ואני יחד עם העמותות ועם המשרד ננסה במידת הצורך לגייס את הכספים שצריך לזה, שנצליח להטמיע בתוך מערכת החינוך גם נושא הזיהוי אבל גם נושא הפתרון של הנושא

יוסף טייב:       ברשותכם, אני נועל את הדיון