ועדת העבודה והרווחה, כנסת 25, פרוטוקול מספר 58, 2023-06-06 00:00

ישראל אייכלר: שלום וברכה

ישראל אייכלר:  ברוכים הבאים לישיבת ועדת העבודה והרווחה

ישראל אייכלר:  הנושא שעל סדר היום הוא במסגרת ציון היום המיוחד בכנסת בנושא השכול האזרחי, שתי מילים שמאחדות ומאגדות בתוכן המון, המון, המון

ישראל אייכלר:  על סדר היום מענים סוציאליים וטיפוליים למשפחות השכול האזרחי

ישראל אייכלר:  אנחנו מתמקדים בנושא הזה

ישראל אייכלר:      אני רוצה להודות ליוזם היום הזה, חבר הכנסת חילי טרופר

ישראל אייכלר:  בבקשה

חילי טרופר: תודה רבה

חילי טרופר:  אני אומר רק שתי מילים כי כבר דיברנו כמה פעמים

חילי טרופר:  אני רוצה להגיד תודה לך היושב ראש על הדיון החשוב הזה

חילי טרופר:  הקדמתי ופגשתי את המשפחות כאן ואמרתי להן שיש קצב לדברים וזה לא שמשהו יכול לצאת מדיון אחד אבל התחלה של מסע ואני אשמח מאוד שגם יהיו דיוני המשך בנושא הזה כשנבין מה הצרכים, בעיקר מול גופים כמו ביטוח לאומי ואחרים, שם יש הרבה מאוד כאבים שנצברו

חילי טרופר:      שוב, תודה לך ואני כאן בעיקר כדי להקשיב

ישראל אייכלר: גם אני אקשיב אבל אני גם רוצה לשמוע כוועדת העבודה והרווחה את התשובות של משרד העבודה והביטוח הלאומי, לא פחות מאשר את השאלות של המשפחות

ישראל אייכלר:       ספר לנו מר פיני רבינוביץ'

פיני רבינוביץ: בחיים הפרטיים שלי אני אבא של דסי רבינוביץ'

פיני רבינוביץ:  אני מכיר את שולחנות הוועדה הזו כבר הרבה שנים

פיני רבינוביץ:  דסי השאירה לנו תובנה אחת

פיני רבינוביץ:  אחרי 27 שנים שהיא נפטרה, השאירה לנו את הנושא של זכותו של החולה לקבל טיפול

פיני רבינוביץ:  כשהיא נפטרה השאירה לנו הרבה תובנות ואחת מהן היא להמשיך לעזור לאותם אנשים שבאיזשהו מקום הם לא מוכרים

פיני רבינוביץ:      אני קראתי לשכול שלנו שכול אזרחי

פיני רבינוביץ:  אנחנו יודעים שבבוקר - שלא תדעו, מי שחווה את שזה בשבעה, ביום האחרון של השבעה – ניגשים אליך, נותנים לך יד ואומרים לך זהו, די, נגמר

פיני רבינוביץ:  אחרי שהיו אלפי אנשים, אחרון היוצאים, זלדה כותבת על זה שיר מאוד יפה, אני מרגיש לבד, אתה לא מבין מה זה נגמר, מה זה די

פיני רבינוביץ:  אחרי שנתיים וחצי של מחלה, שהבת שלנו הייתה חולה, יש משפחה, יש ילדים, מה עושים? למוחרת – זה לקח כמה ימים כי היא נפטרה בתשרי – כשהגעתי פעם ראשונה להגיד תחנון, בסידורים כתוב אחרי נפילת אפיים, כאן צריך לקום

פיני רבינוביץ:  אז קמתי

פיני רבינוביץ:  הבנתי שאנחנו לבד

פיני רבינוביץ:      הגדרתי את זה קודם שאנחנו המשפחות השכולות של השכול האזרחי ואני אדבר על נתונים

פיני רבינוביץ:  אני הצגתי את זה בפני הוועדה

פיני רבינוביץ:  אנחנו מדברים על אלפי ילדים

פיני רבינוביץ:  מגיל לידה עד גיל ארבע נפטרים מדי שנה בין 500 ל-700 ילדים, מגיל לידה עד גיל 24 נפטרים 1,300 ילדים מדי שנה

פיני רבינוביץ:  כאשר קמים מהשבעה, אין שום דבר, אין מענה, חוץ מ-, ותכף אני אדבר על ה-חוץ מ-

פיני רבינוביץ:  אז קמתי ועשיתי מעשה

פיני רבינוביץ:  התחלתי ללמוד את הנתונים ובזכות חברי כנסת – באמת מגיעה תודה רבה לחבר הכנסת יעקב מרגי, לחבר הכנסת חילי טרופר, לחברת הכנסת אורית סטרוק שבשבוע שעבר העברנו את חוק האמבולנס – התחלתי לעשות מעשה

פיני רבינוביץ:  התחלנו לבדוק את כל הנושא הזה

פיני רבינוביץ:  נמצא כאן נציג של משרד הרווחה שכבר שבע שנים, יש לי עדיין את הפתק שהוא כתב לי שזה יארך הרבה זמן

פיני רבינוביץ:  יש לנו זמן אבל לא יותר מדי

פיני רבינוביץ:      הבעיה הראשונה שלנו

פיני רבינוביץ:  יש שלוש קטיגוריות שזכו מהמדינה ולו למענה טיפולי, ולו ליום זיכרון

פיני רבינוביץ:  אלה נפגעי תאונות דרכים, רצח והתאבדות

פיני רבינוביץ:  אני שואל את השאלה ששאלו בנות צלפחד, במה ייגרע חלקנו? העלינו את הנושא הזה וכל פעם כשבאנו - יש לי תלי תלים של מכתבים, בקשות ושאילתות – אמרו שאין כסף

פיני רבינוביץ:  אין תקציב

פיני רבינוביץ:  נכון, אתם צודקים, אין תקציב

פיני רבינוביץ:  השנה ברוך השם – היינו גם אצל השר מרגי שנתן לי הרגשה טובה, גם ינון אמיתי וגם ביטוח לאומי - התקדמנו

פיני רבינוביץ:  מתקדמים לאט לאט אבל הכול יבוא מכאן, מלמטה

פיני רבינוביץ:  אם לא נצא מכאן בהרגשה אחת שאנחנו מבקשים הכרה מושלמת

פיני רבינוביץ:  אנחנו לא מדברים כרגע על כסף אלא שיכירו בנו

פיני רבינוביץ:  יושב חבר כנסת נאור שירי ומעלה נושא של יום הזיכרון

פיני רבינוביץ:  אני מרשה לעצמי לבוא ולהגיד, כן, יש יום לחיילי צה"ל, אני מאוד זהיר בנושא הזה, שמקבלים גם את יום הזיכרון הכללי וגם את יום הזיכרון הפרטי

פיני רבינוביץ:  למה אנחנו לא? אני הסתכלתי פעם בסידור של חבר שלי שאמר קדיש על הבן שלו ואנחנו אמרים את אותו קדיש

פיני רבינוביץ:  אנחנו לא מדברים על החיילים ולא מדברים על הילדים

פיני רבינוביץ:  לקח לי הרבה זמן לבוא ולהזכיר את החיילים

פיני רבינוביץ:  אנחנו מדברים על הדברים שבמינימום, על יום הזיכרון, על מענים טיפוליים

פיני רבינוביץ:  תנו לנו לפחות את ההרגשה הטובה

פיני רבינוביץ:       הגשנו כאן רשימה של דברים

פיני רבינוביץ:  אנחנו לא נדון בכל הרשימה

פיני רבינוביץ:  אני אתן את הבמה גם להורים אחרים אבל אני מבקש את אדוני יושב ראש הוועדה ואת החברים בואו נתחיל לשנות

פיני רבינוביץ:  מישהו אמר לי שהמילה רפורמה היא לא מילה גסה

פיני רבינוביץ:  פחדתי להגיד אותה

פיני רבינוביץ:  בואו נשנה כאן דברים

פיני רבינוביץ:  יש כאן הורים, יש כאן אחים

פיני רבינוביץ:  אני לא מדבר על היתומים

פיני רבינוביץ:  ליתומים יש את החלק שלהם

פיני רבינוביץ:  גם התורה לא מדברת הורים שכולים

פיני רבינוביץ:  כאשר רבקה אומרת ליעקב למה אשכל שניים ביום אחד, רש"י אומר: אב שקבר את בנו

פיני רבינוביץ:  אבל לא כתוב ותידום אלישבע ולא כתוב ותידום חוה

פיני רבינוביץ:  כל האימהות

פיני רבינוביץ:  אנחנו הורים, אנחנו לא המרפסת האחורית

פיני רבינוביץ:  אנחנו הורים כמו כולם

ישראל אייכלר: יש ויידום אהרון ויש רבי יוחנן שהיה בא לנחם אנשים שאיבדו ילדים, אז הוא היה מחזיק בכיס שלו עצם של שן או עצם אחרת של הילד שלו, העשירי, שהוא איבד

ישראל אייכלר:  יש את זה במקורות

פיני רבינוביץ': כן, ויידום אהרון אבל לא ותידום אלישבע

פיני רבינוביץ':  זו הייתה זעקה אילמת

פיני רבינוביץ':  ויידום אהרון, זו הייתה זעקה אילמת של אהרון

פיני רבינוביץ':  זה נכון

פיני רבינוביץ':  מוזכרים שם היתומים – גר, יתום ואלמנה לא תענו

ישראל אייכלר: יש יום זיכרון לנפגעי תאונות דרכים?     

פיני רבינוביץ': כן

פיני רבינוביץ':  לתאונות דרכים יש יום נפרד, לרצח יום נפרד ולנוטלי חיים יום אחד

פיני רבינוביץ':  כל אחד מקבל את היום שלו

ישראל אייכלר: אתה מתכוון שהתודעה הזאת, כדי להכניס את התודעה, לא בשביל יום הזיכרון, לכל אחד יש את יום הזיכרון הפרטי שלו, שזה – עד כמה שאני מבין – היום הכואב

ישראל אייכלר:  אתה רוצה יום כדי שתיכנס לתודעה הלאומית הבעיה של האנשים האלה

פיני רבינוביץ': עשינו שבוע מודעות בראש חודש ניסן

ישראל אייכלר: קראתי על זה

פיני רבינוביץ': אנשים שואלים אותי למה ראש חודש ניסן

פיני רבינוביץ':  זה יום הזיכרון האמיתי של נדב אביהו, יום חנוכת המשכן

פיני רבינוביץ':  עשינו את זה פרשת שמיני

ישראל אייכלר: היום השמיני היה ראש חודש ניסן

ישראל אייכלר:  ויהי ביום השמיני, זה היה ראש חודש ניסן

פיני רבינוביץ': יש ויכוח בין המפרשים אבל לא ניכנס כאן לוויכוח

ישראל אייכלר: לא

ישראל אייכלר:  לי אין ויכוחים

ישראל אייכלר:  זה ראש חודש ניסן

פיני רבינוביץ':  שנה שלישית יש לנו שבוע מודעות

פיני רבינוביץ':      אני מבקש שגם אחרים ידברו אבל את העיקרון שמתי על השולחן

ישראל אייכלר: כדי שאני אבין

ישראל אייכלר:  אני חשבתי שאתה רוצה לומר דברים יותר ספציפיים לסיוע

פיני רבינוביץ': לא

פיני רבינוביץ':  אני אתן את זה למשפחות

ישראל אייכלר: מי רוצה לדבר על דברים ספציפיים? לפי הרשימה, מי שביקש את רשות הדיבור זאת סבטה הוכמן

ישראל אייכלר:  מה הדבר הספציפי שהיית רוצה שהביטוח הלאומי או הרווחה או המדינה תכיר בו?     

סבטה הוכמן: כמה דברים ספציפיים

סבטה הוכמן:  כחלק מההתמודדות עם אובדן ותחושת בדידות, שקיפות ולהסתובב עם הבור הבלתי נראה, יש צורך מאוד גדול בטיפולים

סבטה הוכמן:  אני מדברת כרגע על טיפולים שהם לפרט, שזה להורה או לילד בנפרד ולטיפולים שהם דרך הרווחה כתא משפחתי, כי כל אחד בתוך התא המשפחתי אמנם מתמודד בנפרד ובדרך שלו אבל בסופו של דבר כתא משפחתי קוברים את המשבר הגדול

סבטה הוכמן:       אני כן אתייחס לזה שאחרי אובדן מאבדים חלק מהיכולות הקוגניטיביות

סבטה הוכמן:  אני אצביע עלי - אנחנו איבדנו בפתאומיות - ויש כאן טראומה מאוד גדולה שמתמודדים איתה והרבה מהמשאבים הולכים להתמודדות הזאת

סבטה הוכמן:  הרבה מהיכולות הקוגניטיביות הולכות ונוצרות יכולות חדשות

סבטה הוכמן:  יש חוסר בקבלת מענה מהסביבה וחוסר הכלה והבנה, איזשהו מנגנון אולי לתת בעצמי ולחפש כיוון או משמעות חדשה לחיים שלי אחרי דבר לא הגיוני כזה שקורה, ואולי שינוי תחום, לימודים, מימון ללימודים להורה שמאבד ילד

סבטה הוכמן:  תמיכה כלכלית מסוימת אחרי אובדן כי גם אם חוזרים לעבוד, עדיין לא נותנים שום תפוקה ואני מדברת כאן כמי שחוותה את זה, לא בתפקוד קוגניטיבי וגם הדרישות מהסביבה שלא יודעות להכיל את ההסבר של אני צריכה כרגע עזרה עם רישום של הילד לגן ואני הייתי אלופה בזה אבל פתאום אין לי את היכולת הבסיסית הזאת להתמודד איתה

סבטה הוכמן:  בן אדם אומר, מה הבעיה, אבל יש לי כאן בעיה

סבטה הוכמן:  מה שאני צריכה זה יד ביד

סבטה הוכמן:       ליווי, אם זה להורים, למשפחות או אם זה לילדים שחוזרים לבית הספר וההורה צריך להתמודד עם המערכת שלו וזה משהו שנתקלנו בו

סבטה הוכמן:  אני צריכה להכין מערכת ואני לא עוקבת אחרי כל השינויים שמתרחשים שם

סבטה הוכמן:  אני בהתמודדות שלי והילדה שלי בסוף מגיעה לבית הספר בלי הדברים שהיא צריכה להביא

סבטה הוכמן:  אולי איזשהו מלווה פר"ח לילד במסגרת, איזושהי תמיכה חברתית או הסברה חברתית שידעו להכיל ולחבק את הילדים

סבטה הוכמן:  אני לא אדבר על המבוגרים כאשר גם אותנו לא יודעים להכיל

סבטה הוכמן:      אני אתייחס ספציפית לילדים וזה ישליך על הכלל

סבטה הוכמן:  החברה לא יודעת לעטוף את האובדן ואנשים עוברים לצד השני של הרחוב כי בעיניהם אנחנו התגלמות מלאך המוות

סבטה הוכמן:  היינו רוצים שהחברה תדע לבוא ולחבק וחלק מההחלמה היא בחיבוק הזה, ושתדע לעטוף במקום הזה שבו אנחנו מרגישים שונים מהחברה ולא מובנים וכולם מסתכלים עלינו, יוצאים לרחוב ואומרים יופי, התמודדתם, אבל לא, אנחנו עדיין צריכים את היד ביד, אנחנו צריכים חבר, אוזן קשבת או מישהו אחר שידע להכיל ולהקשיב

ישראל אייכלר: תודה רבה

ישראל אייכלר:  הייתה לי סבתא שהייתה אומרת שאנשים עוברים לצד השני של המדרכה מרחמנות, כי הם לא יודעים מה להגיד וזה הדבר הכי פוגע כי מה עשיתי לך שאתה בורח ממני? ידידים, מכרים, מכרות, שכנות, פתאום אני מנודה

ישראל אייכלר:  מה קרה?     

סבטה הוכמן: נכון

ישראל אייכלר: אגב, בסיפור של חולי סרטן דיברנו בוועדה על כך שצריך לתת לילדים שיוצאים מטיפול, הורים שיוצאים מטיפול בילדים, אחרי שהילד מבריא, מיד מפסיקים להם ורצינו שלפחות חצי שנה אחרי שהילד יוצא יעזרו להם

ישראל אייכלר:  להבדיל בין חיים לחיים

ישראל אייכלר:  גם כאן, משפחה שיוצאת מדבר כזה, צריך לתת לה כמה חודשים סיוע

ישראל אייכלר:  דיברת על זה, על סיוע כלכלי אחרי האירוע

סבטה הוכמן: כן

סבטה הוכמן:  יש לי עוד בקשה והיא כנראה קשורה לביטוח לאומי

סבטה הוכמן:  מענה בתקופה הראשונה, מענה טיפולי, אולי ימנע את ההמשך של פנייה לקבלת נכות ופוסט טראומה

ישראל אייכלר: שיוכלו להשתלב בחיים

סבטה הוכמן: בדיוק

סבטה הוכמן:  שלא נצטרך כל החיים לקבל את הגמלה הזאת

ישראל אייכלר: תודה רבה

ישראל אייכלר:  אני מבקש לשמוע את גב' טלי יולין, אם שכולה

טלי יולין: אני אקצר

טלי יולין:  באמת המענה שאנחנו צריכים, הדבר הכי גדול שפיני דיבר עליו, להכניס את השכול האזרחי לתודעה כי הוא לא שם

טלי יולין:  כשאני שכלתי את הבן שלי הייתי בת 27, עם עוד שני ילדים, וכשאני אומרת שאני אם שכולה, אומרים לי שלא יכול להיות, איך יכול להיות שיש לך ילד בצבא

טלי יולין:  זה לא נתפס כמה שאין מודעות לדבר הזה

טלי יולין:       אחרי ששכלתי את בני, מיד נקודת זיכוי יורדת כי אין לך יותר את הילד הזה

טלי יולין:  נמחקת לך נקודת זיכוי במס הכנסה

טלי יולין:  סתם, פרט שולי

טלי יולין:      מדברים כאן על היום השמיני

טלי יולין:  לי לא היה יום שמיני

טלי יולין:  הבן שלי נפטר בערב פסח

טלי יולין:  אני ישבתי שבעה ארבע שעות ואפילו יום שמיני לא היה לי

פיני רבינוביץ': היום השמיני כמושג

טלי יולין: אני יודעת

טלי יולין:  קיצרו לי על התנהגות טובה

ישראל אייכלר: זה לא דומה אבל גם אימא שלי נפטרה בערב ראש השנה ואפילו לא הספקנו להתיישב וכבר היינו צריכים ללכת לתפילה

ישראל אייכלר:  זה היה מאוד קשה

ישראל אייכלר:  אימא בת 80 פלוס

ישראל אייכלר:  תארו לעצמכם מה שקורה לאימא של ילד

פיני רבינוביץ': אבל אימא זאת אימא

ישראל אייכלר: אימא זאת אימא

ישראל אייכלר:  נכון

ישראל אייכלר:  לכן אני מבין את ההרגשה הנוראה הזאת

טלי יולין:  יורדת מיד נקודת זיכוי וזהו, הוא נמחק, אין אותו

טלי יולין:  הוא לא קיים

טלי יולין:  אתה סוחב אותו איתך

טלי יולין:  20 שנים הוא איתי

טלי יולין:  אני היום מנסה לשחזר מה היה אז באותם רגעים שהייתי צריכה אחרי חופשת פסח להחזיר את הילדים שלי למסגרות וללכת לעבוד

טלי יולין:  אני הייתי צריכה טיפול לילדים שלי, הייתי צריכה לג'נגל בין האם יש לי מספיק הכנסה מכבדת כדי לכלכל את הילדים שלי ולהיות אימא שנותנת להם את הצרכים שלהם לבין להראות כל הזמן שאין לי מספיק כדי שאולי ייתנו לי איזה שהם טיפולים ממשרד הרווחה

ישראל אייכלר: תודה רבה

ישראל אייכלר:  רויטל לוי

רויטל לוי: אני אימא שכולה של השכול האזרחי

רויטל לוי:  הבת שלי רות נפטרה בגיל שמונה מסרטן

רויטל לוי:  בנוסף אני עובדת סוציאלית קלינית ואני מטפלת בשכול ואובדן ומעבירה הכשרות במסגרת מיזם של עמותת יקיר לי של היום השמיני, ושותפה של פיני מעל עשר שנים בדרך הזאת

רויטל לוי:      אני חושבת שאחד הדברים המשמעותיים בשכול, בניגוד לכל מיני חוויות חיים אחרות, זה שזו חוויה שהיא לא טבעית

רויטל לוי:  זאת ההתמודדות המוגדרת הכי קשה לבני אנוש והיא התמודדות שלא מסתיימת

רויטל לוי:  אנחנו מדברים כאן על טיפולים

רויטל לוי:  אני חושבת שאחד הדברים המשמעותיים באמת הוא טיפול בהקשר של רווחה ובכלל טיפולים

רויטל לוי:  אחד הדברים המשמעותיים במשפחות שחוו אובדן של אדם קרוב זה שהם הופכים להיות קבוצות סיכון להרבה מאוד תחומים

רויטל לוי:  מה שקורה בסוף זה שכאשר אנחנו לא מקבלים את הטיפול בהתחלה, אני יכולה לצערי להעיד על המשפחה האישית שלי, אנחנו נתקלים ומגיעים לקבוצות סיכון חמורות מאוד שכוללות התמכרויות, אובדנות והרבה דברים מהסוג הזה וכן הלאה

ישראל אייכלר: במה אפשר לעזור בעניין הזה? תגידי משהו ספציפי

רויטל לוי: אני אגיד

רויטל לוי:  אחד הדברים המרכזיים שאנחנו מבקשים זה לקבל את הזכויות ששלושת הקטיגוריות שכיום מקבלות והן תאונות דרכים, המתה ואובדנות

רויטל לוי:  הן מקבלות טיפול, אני אגיד בהבנה המקצועית שלי, שגם הוא לא מספיק

רויטל לוי:  כרגע מקבלים שנה, ההגדרה היא שנה טיפול אינטנסיבי כאשר יש גם איזושהי הבנה שיש הרבה שלא מסוגלים להגיע בשנה הראשונה, אז יש טווח של חמש שנים בו אפשר לקבל את הטיפול

ישראל אייכלר: זה קיים?     

רויטל לוי: זה קיים לשלושת הקטיגוריות שציינתי – תאונות דרכים, המתה ואובדנות

ישראל אייכלר: במקרים שלכם זה לא קיים

רויטל לוי: הן המיעוט בשכול האזרחי

רויטל לוי:  רוב השכול האזרחי הוא משפחות שאיבדו עקב מחלה או תאונה

ישראל אייכלר: צריך לעשות החלטת ממשלה וחוק או רק חוק?     

קריאה: זאת החלטות ממשלה או חוק?     

אילן שלגי: חוק זה לתאונות דרכים וגם התאבדויות

ישראל אייכלר: זאת אומרת, התאבדויות זה רק החלטת ממשלה וזה מאפשר לכם לתת את הכסף

חילי טרופר: כלומר, תספיק כאן החלטת ממשלה

אילן שלגי: כן

חילי טרופר: עשיתם אי פעם בדיקה של המשמעות התקציבית, של המכפלות?         

אילן שלגי: כן, הן הרבה יותר גדולות

חילי טרופר: ברור

חילי טרופר:  יש לכם את הנתונים?     

ישראל אייכלר: אולי תעבירו לוועדה, כדי שנוכל להשוות, את הסכומים עליהם שואל חילי, כמה עולה נושא תאונות הדרכים

ישראל אייכלר:  לא כל ההוצאות אלא אנחנו מדברים על טיפול

אילן שלגי: סל טיפולים

ישראל אייכלר: גם מה סל הטיפולים באובדנות

ישראל אייכלר:  אז נוכל לעשות השוואה

רויטל לוי: אני רוצה להגיד שאני חושבת שהטיפול הוא גם טיפול אישי וגם פרטני והוא גם טיפול משפחתי

רויטל לוי:  כלומר, המשפחה כמשפחה מתמודדת ואנחנו יודעים ששכול הוא משהו שסוחבים לכל החיים

רויטל לוי:       הדבר השני, וגם אתה הזכרת אותו, הוא הקצבאות

רויטל לוי:  גם מי שאיבד ילד שהיה עם צרכים מיוחדים וגם ילדים אחרי מחלה, בבת אחת זה נגמר כאשר ברור לכולם שהצרכים הכלכליים הם מאוד משמעותים

ישראל אייכלר: נכון

ישראל אייכלר:  לפחות חצי שנה

ישראל אייכלר:  תודה רבה

ישראל אייכלר:  עדי נאה

עדי נאה בלוך: לצערי איבדתי גם אימא וגם בן

עדי נאה בלוך:  את אימא שלי איבדתי בגיל 18 בפיגוע ואת הבן איבדתי לפני שש שנים בתאונת דרכים, כך שאני יודעת היטב את ההבדל המאוד מאוד גדול בין שכול לאומי לשכול אזרחי

עדי נאה בלוך:  אם בשכול לאומי אני עטופה מכל הכיוונים, כאשר מיד מגיעים עובדי שיקום של ביטוח לאומי ומיד יש הכרה בכאב ובקושי שמתבטא בהרבה מאוד תחומים

עדי נאה בלוך:  בשכול האזרחי זה אחרת ואני דווקא מהצד שזכה תודות לחוק

עדי נאה בלוך:  גם כך עצם הסיטואציה היא מאוד קשה

עדי נאה בלוך:  אנחנו כן מקבלים את המענים האלה של הטיפולים גם במערכת החינוך, גם כטיפול משפחתי וזוגי, ואני לא יכולה לדמיין את תהליך השיקום שלנו כמשפחה בלי הדברים האלה

עדי נאה בלוך:  אני יודעת עד כמה זה חשוב ואני מאוד רוצה שכל מי ששייך לשכול האזרחי ייכלל תחת המטריה הזאת כי באמת אין שום צידוק להפליה הזאת

עדי נאה בלוך:  לדעתי לקבור ילד זה לקבור ילד, נקודה

עדי נאה בלוך:      אני רוצה להתייחס לעוד שני דברים

ישראל אייכלר: יש מושג שנקרא משפחה טובה, ארגון שעוסק בנפגעי פעולות איבה

עדי נאה בלוך: משפחה אחת

עדי נאה בלוך:  כן

עדי נאה בלוך:  הם לא מכירים בכל נפגעי הטרור

ישראל אייכלר: את מכירה אותם?     

עדי נאה בלוך: אני מכירה אותם ודווקא לא לטובה

עדי נאה בלוך:  אימא שלי נרצחה לפני שנת 2000

ישראל אייכלר: והם התחילו רק אחר כך

עדי נאה בלוך: אבל מהמדינה קיבלתי את כל העזרה האפשרית

ישראל אייכלר: שאלתי כי אולי אפשר לעשות משהו דומה

פיני רבינוביץ': גילוי נאות

פיני רבינוביץ':  הייתי שם 17 שנים, התנדבתי שם 17 שנים בעמותת משפחה אחת

פיני רבינוביץ':  אני לא הוכרתי שם והם לא מקבלים אף אחד

פיני רבינוביץ':  לעומת קרן קובי מנדל שכן מקבלת

פיני רבינוביץ':  אין מה לעשות שם

ישראל אייכלר: אני רוצה שתקימו משהו דומה

ישראל אייכלר:  לזה אני מתכוון

חילי טרופר: אלה בעיקר כספי פילנתרופיה

חילי טרופר:  מה שהיא אומרת, היא דווקא אומרת כאימא שאיבדה את הילד שלה בתאונת דרכים וכן מקבלת, היא כן משלוש הקבוצות שמקבלות - - -     

עדי נאה בלוך: אני רוצה שהחוק יחול על כולם

חילי טרופר: אם הבנתי אותה נכון, היא אומרת שהיא כאימא שאיבדה בן, היא לא יכולה לדמיין לו לא היה את זה

ישראל אייכלר:  מה שיש לך בצד של הפיגוע ובצד תאונת הדרכים, אין לאנשים האלה שנמצאים בשכול האזרחי

עדי נאה בלוך: כן

ישראל אייכלר: מה ההצעה שלך?     

עדי נאה בלוך: שהחוק יחול על כולם

עדי נאה בלוך:  רויטל צודקת במה שהיא אמרה, ששנה אחת היא לא מספיקה, אבל צעד-צעד

עדי נאה בלוך:  אני חושבת שכאשר נפגעי טרור, הקושי שלהם מוכר מהרגע הראשון וברור לכולם שהם יכולים לקבל טיפול כמה שהם צריכים ואף לכל החיים, ואני יודעת את זה כי אני גם ממשיכה לקבל היום, לא הייתי זכאית לזה אם זה היה רק הרווחה

עדי נאה בלוך:      אני רוצה לומר שגם בעניין של סיוע תעסוקתי יש הורים, לצערי כמוני וגם כמו סבטה והרבה אחרים, שקשה לנו מאוד לחזור למקצוע אחרי הטראומה הזאת

עדי נאה בלוך:  אני בהכשרתי מטפלת באומנות והיה לי מאוד קשה לחזור להכשרה המקורית שלי

עדי נאה בלוך:      אני חושבת שמבחינת מענים חברתיים וטיפולים, הרבה פעמים מציאת משמעות חדשה בחיים שלנו היא כוללת את הנושא של ההנצחה, לעשות דברים ופעילויות סביב הסיפור האישי

עדי נאה בלוך:  יש לי אין ספור דברים יפהפיים שאני רוצה לעשות אבל פשוט אין ידי משגת

עדי נאה בלוך:  אני רוצה שייכנס גם לחוק שכמו שביטוח לאומי מממן למשפחות של נפגעי טרור פרויקטים של הנצחה, יהיה אותו דבר גם לנו

עדי נאה בלוך:  שכול הוא שכול

עדי נאה בלוך:  אני חושבת שההכרה בזה צריכה להיות לנו בזכות ולא בחסד

עדי נאה בלוך:  תודה ותודה על החקיקה העתידית

ישראל אייכלר: תודה רבה

פיני רבינוביץ': אדוני היושב ראש, ב-2018 קידמתי חוק שמשפחה שחוותה שכול, שהילדים קיבלו קצבה הן עקב מחלה או צרכים מיוחדים, עד גיל 18, ואחד מהם איבד את מקום עבודתו, ביטוח לאומי מאפשר לימודים, אבחון ודמי מחיה

פיני רבינוביץ':  בשבוע שעבר פגשתי את עורך דין שלומי מור והוא שימח אותי כשאמר לי בשנת 2021 ו -2022, כ-70 הורים קיבלו לימודים ועבודה

פיני רבינוביץ':      דיברנו על הנושא הזה שגם משפחות, כמו משפחתה של סבטה, שהגיעו לטראומה, גננת לא יכולה להיות במוסד חינוך, אני מניח שידונו על זה באיזשהו מקום בביטוח לאומי

פיני רבינוביץ':  כאן צריך את הריבון שנקרא שר האוצר

עדי נאה בלוך: שתהיה כתובת להורים ולא נצטרך להתדפק על דלתות ועדות ולהתחנן ולומר כמה קשה לנו כי אנחנו בפוסט טראומה

עדי נאה בלוך:  שיהיה ברור מבחינת החוק שיש לנו למי לפנות כהורים שכולים, נקודה, בלי צורך להוכיח הוכחות

ישראל אייכלר: עובדת סוציאלית דינה דרור

ישראל אייכלר:  אלה, מרכז סיוע

ישראל אייכלר:  בבקשה

דינה דרור: שלום

דינה דרור:  אני עובדת של ארגון אלה

דינה דרור:  אנחנו מפעילים את מרכזי הסיוע למשפחות שכולות מטעם משרד הרווחה

דינה דרור:  אני עובדת באזור ירושלים

דינה דרור:  התוכנית היא ארצית

דינה דרור:  אני כן אתייחס למשפחות שזכאיות, משפחות של המתה, תאונות דרכים והתאבדות

דינה דרור:  מתוך מה שאני רואה יש הרבה מענים שחסרים דווקא לילדים צעירים

דינה דרור:  הטיפול ניתן בתחנות שהן אזוריות

ישראל אייכלר: ילדים צעירים במשפחה שנשארה

דינה דרור: במשפחות השכולות

דינה דרור:  הטיפול ניתן בתחנות לטיפול משפחתי

דינה דרור:  יש אזורים בארץ שיש בהם תחנות, יש אזורים בהם אין תחנות, למשל מקומות כמו ביתר עילית, בקעת הירדן, שם בכלל אין תחנות

דינה דרור:  הזכות לטיפול היא קטנה יותר

דינה דרור:  כלומר, במקום שנה או שנה וחצי למשפחות שהן צריכות לקבל טיפול, יש 35 מפגשים

דינה דרור:  זאת איזושהי הפליה בתוך התוכנית לגבי משפחות לפי אזור מגורים

דינה דרור:  בתחנות האלה הרבה פעמים חסרים מענים לילדים צעירים, חסרים טיפולים השלכתיים, טיפולים שילדים צריכים

ישראל אייכלר: את מדברת על המשפחות שכן מקבלות ממשרד הרווחה

דינה דרור: כן

ישראל אייכלר: אבל המשפחות האלה בכלל לא מקבלות

דינה דרור: כן

דינה דרור:  אני מדברת מהפרספקטיבה של ללוות את המשפחות של שלושת סוגי האובדן שהוכרו

ישראל אייכלר: וגם במקרה שלהן חסרות תחנות

דינה דרור: כן

ישראל אייכלר: יש כמעט בכל עיר?     

דינה דרור: לא

ישראל אייכלר: יש רק בערים הגדולות?     

אילן שלגי: בשני שליש מהרשויות

ישראל אייכלר: אפשר לנחש איפה הן נמצאות

ישראל אייכלר:      אני מודה לך מאוד

ישראל אייכלר:  יגאל להב, המועצה מקומית קרני שומרון

ישראל אייכלר:  יש לכם משהו להוסיף? משהו לומר לגבי מה שאתם עושים?     

יגאל כהן: אני אומר מה אנחנו עושים

ישראל אייכלר: זה הכי חשוב

ישראל אייכלר:  אני רוצה לשמוע כדי שנוכל לפנות לממשלה

יגאל כהן: בעיקרון בקרני שומרון התחלנו את התהליך כמו רשויות רבות כשאנחנו מתמודדים עם שכול

יגאל כהן:  אנחנו מגיעים גם אחרי היום השמיני והעשירי

יגאל כהן:  באחת הפעמים פגשתי את מיכל והיא תרחיב על הפרויקט הזה קצת יותר, עם עינת שהיא מנהלת האגף

יגאל כהן:  אתה מגיע לנחם כי השבעה כבר נגמרה ואנשים כבר יצאו מהבתים ואז אתה מתחיל להבין את האובדן האמיתי, את הקריסה הכלכלית, את כל התהליך שהמשפחה עוברת

יגאל כהן:  למען האמת, התחלנו מיזם אצלנו

יגאל כהן:  נתנו הנחיה לנסות ולמצוא איזשהו מענה יחידני - כי אני לא מכיר אחד כזה בארץ - ללא משרד הרווחה כי אנחנו מבינים שהתהליכים שם ארוכים מדי

יגאל כהן:  בסוף הדברים אני אבקש שמשרד הרווחה יקצה את הכסף לרשויות כדי לעשות את הפעולות האלה אותן אנחנו היום נושאים לבד

יגאל כהן:      אני מבקש ממיכל ומעינת להרחיב

ישראל אייכלר: אתם מתמקדים במשפחות של שכול אזרחי

יגאל כהן: כן

ישראל אייכלר: לא פיגועי טרור ולא תאונות דרכים

יגאל כהן: נכון

מיכל ארבל: אני גם אם שכולה

מיכל ארבל:  הבן שלי נפטר באופן פתאומי, ערב חג סוכות

מיכל ארבל:  אני מתחברת לדברים שאמרו קודמיי על המקום הזה של הבדידות, של הקושי הכלכלי, של חוסר הכרה

מיכל ארבל:  ביום האזכרה של הבן אני צריכה לשקר ולהגיד שאני חולה כדי לצאת ליום חופש מהעבודה

מיכל ארבל:  כלומר, לא מכירים ביום הזה

מיכל ארבל:  אחרי שהבן שלי נפטר, 10 חודשים לאחר מכן נפטר בן של חברים שגרים כמה בתים לידינו, גם הוא נפטר באופן פתאומי, וניגשתי לראש המועצה יגאל להב במהלך השבעה שלהם ואמרתי לו שלא יתכן שאין כאן איזה שהם משאבי כוח למשפחות שכולות כי אחד האתגרים הוא הבדידות

מיכל ארבל:  כשפניתי לכמה עובדות סוציאליות יקרות קרובות אלי, אמרו לי שזה חלק מהמאפיינים של התמודדות עם שכול, הבדידות

מיכל ארבל:  אמרתי שזה לא הגיוני

מיכל ארבל:  לא הגיוני שבנוסף לקושי הזה של הצער, הכאב והגעגוע, אנחנו צריכים להישאר לבד עם הדבר הזה

ישראל אייכלר: אם כן, מה אתם עושים?     

מיכל ארבל: הקמנו אצלנו בישוב שירות שנקרא לגעת בחיים, שהוא מעניק משאבי כוח ותמיכה למשפחות שכולות

מיכל ארבל:  יש מועדון לילדים שמתבסס על נוער שמתנדב ומעביר להם אחת לשבוע פעילות כדי להרגיש שמתמודדים עם זה

ישראל אייכלר: פעילות לילדים

מיכל ארבל: כן

מיכל ארבל:  כלבנות טיפולית

יגאל כהן: גם לילדים, גם להורים, גם לאחים

יגאל כהן:  לכולם

יגאל כהן:  זה לא מוגבל בזמן

מיכל ארבל: בנוסף לזה למשפחות יש פרויקט של מלוות שכול, נשים מהקהילה שהתנדבו ומקבלות הכשרה ונכנסות למשפחות שכולות לקיים איתן שיח, לתמוך, להיות אוזן קשבת כי המון אנשים התלוננו על הבדידות הזאת, ששכנים לא דופקים בדלת והם נשארים מאוד לבד

מיכל ארבל:  נשים אלמנות דיברו על המקום הזה שפתאום אף אחד לא דופק בדלת

מיכל ארבל:  בערב חג אנחנו נכנסים לתת שי קטן כדי להכיר במקום של האתגר

מיכל ארבל:  כדי שהשירות הזה יצליח, כשאני פניתי לעינת, מנהלת הרווחה, היא אמרה לי שהכול מקסים אבל אין תקציב ואין לנו כסף איך לעשות את זה

מיכל ארבל:  אנחנו מגרדים תרומות מפה ומשם אבל זה לא באמת נכון לעבוד כך

מיכל ארבל:  מה שאנחנו רואים לנכון זה לתת תקציבים לרשויות כי כל רשות יודעת מה הצרכים שלה ואיך באמת זה נכון, כדי לתת למשפחות את המענה בתוך הקהילה שלהן, את משאבי הכוח בקהילה

ישראל אייכלר: את אומרת רשויות אבל רשויות זה דבר כל כך רחב

מיכל ארבל: נכון

ישראל אייכלר: יש רשויות שמנהלות את הרשות כמו קהילה, מבררות איפה הקשישים, הילדים, האלמנות והיתומים נמצאים, והיא בקשר, ויש רשויות שאתה יכול לדבר לקיר, אבל שני סוגי הרשויות מקבלים את התקציב

יגאל כהן: לנושא הזה אין תקציב

יגאל כהן:  לא מוגדר תקציב לנושא של שכול אזרחי

ישראל אייכלר: לא, לא דיברתי על התקציב הזה

יגאל כהן: יש רשויות שירימו את הדגל ויטפלו ויש כאלה, אני מסכים איתך, שזה אולי פחות יעניין אותן אבל יכול להיות שאם יבוא משרד הרווחה ויגיד שהוא נותן - - -     

ישראל אייכלר: אז חלק יעשו את זה

מיכל ארבל: אפשר לצאת בקול קורא

מיכל ארבל:  יש לנו תוכנית, יש לנו מודל שאפשר להעתיק אותו ואכן כבר מעתיקים אותו ברשויות מסוימות

ישראל אייכלר: בדיוק

ישראל אייכלר:  מה שאומר חיליק טרופר זה רעיון טוב

ישראל אייכלר:  רשות שבאמת רוצה לעסוק בזה, היא תקבל ולא שבתקציב הרשות ייכנס עוד סעיף

מיכל ארבל: להוציא קול קורא לרשויות שמסוגלות

יגאל כהן: צריך לעודד את הפעילות הזאת

יגאל כהן:  אין לנו בעיה לשרשר את הפרויקט הזה לאיזו רשות שרוצה

יגאל כהן:  עשתה את זה מיכל אבל אני רואה היום את ההשפעה על כל המשפחות והיא מדהימה

יגאל כהן:  ההורים, המשפחות והאחים יודעים שהם לא לבד

פיני רבינוביץ': עמותת יקיר לי נמצאת בשבעה רשויות

עינת שמש: אני מנהלת המחלקה לשירותים חברתיים בקרני שומרון

עינת שמש:  אני עובדת סוציאלית במקצועי

עינת שמש:  אני אקדים ואומר שלא צריך להיות תיאורטיקן גדול ודוקטור לפסיכולוגיה כדי להבין שזה המשבר העצום ביותר שפוגש משפחה

עינת שמש:  הנושא הזה לצערי, השכול האזרחי, כלל לא נמצא על סדר היום הציבורי

עינת שמש:  זה נושא שצריך להקצות לו משאבים

עינת שמש:  אין שום קשר בין המשבר העצום שמשפחה עוברת לבין ההתייחסות של המדינה והדבר הזה מוסיף עוד משבר על המשבר שהמשפחה כבר עוברת

עינת שמש:       אנחנו בקרני שומרון פיתחנו איזשהו מודל סביב המשפחות שחוו אצלנו את המשבר ואת האסון, אבל זה לא מספיק

עינת שמש:  משרד הרווחה מנסה לעזור אבל להגיד אין משאבים, זאת לא תשובה

עינת שמש:  צריך להקים ועדת היגוי ייעודית לעניין הזה ולחשוב איזה שירותים צריך לפתח ומה צריך לשנות בחקיקה

עינת שמש:  זה משהו באמת גדול שצריך לתת עליו את הדעת ועד היום זה לא קרה

עינת שמש:  פיני רבינוביץ' מנסה לקדם ונפגש ועושה המון, אבל צריך לתת על זה את הדעת בצורה מסודרת עם נציגים של הממשלה ולקדם את זה עם תקציבים עם תוכניות

עינת שמש:  לנו יש רעיונות, יש לנו מודל

ישראל אייכלר: כתבתם את זה? הפצתם אותו?     

יגאל כהן: כן

עינת שמש: כבר בעבר אנחנו נפגשנו עם שר הרווחה בנושא הזה

עינת שמש:  צריך להקצות לזה תקציבים

ישראל אייכלר: תעבירו את זה לוועדה במייל

עינת שמש: יש לנו מודל פשוט של עובדת סוציאלית קהילתית שתעבוד עם קבוצת פעילים מקומית ותראה מה הם רוצים

עינת שמש:  לא אנחנו המומחים אלא הם המומחים והם יודעים מה הם צריכים

עינת שמש:  אצלנו בקרני שומרון אנחנו פיתחנו הרבה מאוד שירותים אבל למה שזה לא יקרה בכל הרשויות?     

ישראל אייכלר: יכול להיות שתהיו דוגמה, מכם יראו וכן יעשו

עינת שמש: יכול להיות

עינת שמש:  אני אומר עוד משהו

עינת שמש:  משרד הרווחה עובד גם עם תוכניות פעולה

עינת שמש:  תוכניות פעולה זה משהו שהוא פתוח לכל הרשויות וכל רשות בוחרת מה לפתח אצלה

עינת שמש:  לפחות להציע את זה כמשאב, שכל רשות מקומית תוכל לקחת, להקצות לזה כוח אדם, שיהיה לזה תקציבי פעולה ייעודיים, שאפשר לתת שירותים

עינת שמש:  היום, חוץ ממענה טיפולי מאוד מוגבל לשלושת עבירות ההמתה, זה לא מספיק, זה לא די אלא צריך מעטפת שלמה כדי לעזור למשפחה לעלות על הגל ולצאת מהמשבר הזה

עינת שמש:  משפחות שאנחנו פוגשים אותן במשברים – רויטל פירטה קודם – משפחות נורמטיביות שתפקדו לעילא ולעילא, אבל לא יכולות לקום בבוקר למוחרת, לא מצליחות לקום מזה

עינת שמש:  צריך מעטפת ענקית סביב המשפחות האלה

ישראל אייכלר: תודה רבה

יגאל כהן: תאונות דרכים, בממוצע יש אחד ל-1,000

יגאל כהן:  מתאבדים יש בין שניים לשלושה

יגאל כהן:  את אף אחד זה לא מעניין

יגאל כהן:  את אף אחד לא מעניין להציל חיים של מתאבדים שניתן להציל אותם

יגאל כהן:  פרויקט אחד נוסף אצלנו נקרא שומרי סף

יגאל כהן:  אנחנו מדריכים היום את הבלניות, את הרבנים, את מדריכי הנוער, את רכזי הנוער ואת העובדים הסוציאליים ואת כל מי שרק אפשר כדי לנסות לזהות את התופעות המקדימות כדי להציל חיים

יגאל כהן:  אין היום מישהו במדינה שאומר בואו נלך להציל חיים, כמו שיש לך אור ירוק לתאונות דרכים

ישראל אייכלר: הדברים של מאוד חשובים אבל אנחנו מדברים על שכול אזרחי של אנשים שאיבדו את הילדים לא בהתאבדויות , לא בתאונות דרכים ולא בפיגועים

עינת שמש: אחד הדברים שלא דיברנו עליו הוא מוקד אינטרנטי ארצי כדי לתת את כל המידע

ישראל אייכלר: עובדת סוציאלית תמר שורץ, מנכ"לית עמותת רוח נשית

תמר שוורץ: שלום, בוקר טוב

תמר שוורץ:  תודה רבה לחילי, לפיני ולך היושב ראש על הזימון של הדיון החשוב הזה

תמר שוורץ:  אני אומר קודם מילה על עצמי

תמר שוורץ:  אני מגיעה למשכן החשוב הזה כמעט כל שבוע

תמר שוורץ:  אני בהכשרתי עובדת סוציאלית רק 35 שנים

תמר שוורץ:  יש לי את הזכות לשמש כמנכ"לית עמותת רוח שנית שעוסקת בשיקום תעסוקתי של נפגעות אלימות

תמר שוורץ:  אבל היום באתי בכובע אחר שלצערי קיבלתי אותו, ליגוני הגדול קיבלתי אותו, לפני שנה ושלושה חודשים

תמר שוורץ:  הפכתי גם לאם שכולה

תמר שוורץ:  הבת שלי נפטרה בגיל 23 ו-10 חודשים אחרי מלחמה בסרטן

תמר שוורץ:  היא עמדה לנסוע לדוקטורט ב-ייל, לעשות דוקטורט במדעי המחשב

תמר שוורץ:  הייתה חריגה בכל מובן שהוא, נערה מחוננת, מצטיינת, גם מתנדבת בקהילה, גם ספורטאית מחוננת

תמר שוורץ:  הסרטן שהיה לה קטע את כל החלומות

תמר שוורץ:       אני רוצה להצטרף למה שאמרו קודמותיי, הקולגות שלי, העובדות הסוציאליות שאני רואה אותן פעם ראשונה ואני מסכימה עם כל מילה שלהן

תמר שוורץ:  אני למדתי עבודה סוציאלית לפני 38 שנים וכבר אז בלימודים לתואר הראשון באוניברסיטת בן גוריון למדתי שיש מחקר על מצבי דחק של אנשים

תמר שוורץ:  יש כל מיני מצבי דחק

תמר שוורץ:  למשל פיטורים, הגירה, גירושין

תמר שוורץ:  אל מול כל מצבי הדחק והמשבר שיכולים להיות בחייו של אדם יש אחד שניצב בראש הרשימה – אני עד היום זוכרת את המחקר הזה שלמדתי כאישה צעירה, כעובדת סוציאלית צעירה - והוא נקרא שכול

תמר שוורץ:  ולא, הוא לא כמו אובדן של הורה, של אח, של בן זוג

תמר שוורץ:  הכול קשה

תמר שוורץ:  אין כמו, ואף אחד בחדר הזה – סליחה שאני אומר דבר קצת בוטה - למעט אנשים שכולים לא יכול להבין מה זה לאבד ילד

תמר שוורץ:  אין טרגדיה חמורה מזאת בתולדות האנושות

תמר שוורץ:  פשוט אין

תמר שוורץ:  אי אפשר להבין את זה

ישראל אייכלר: זה לא בוטה

ישראל אייכלר:  את אומרת אמת פשוטה

תמר שוורץ: נכון

ישראל אייכלר: אמר לי פעם מישהו שעקב אחרי ניצולי שואה, אמר לי דבר מדהים

ישראל אייכלר:  אני נולדתי 10 שנים אחרי השואה

ישראל אייכלר:  הוא אמר לי: שים לב, אלה שאיבדו הורים, אחים, אחיות, משפחה, הצליחו להשתקם באיזושהי דרך

ישראל אייכלר:  אלה שאיבדו ילדים, אישה וילדים במלחמה, גם אם התחתנו והקימו משפחות חדשות, אף פעם לא חזרו להיות אותם אנשים

ישראל אייכלר:  זה מה שאת אמרת

תמר שוורץ: אני לגמרי מסכימה איתך, אדוני

תמר שוורץ:  כאישה שמצויה במערכות הרווחה 35 שנים, מתוכן רובן בניהול ובקידום מדיניות – אני עובדת סוציאלית קהילתית – אני רואה שמדינת ישראל עוזרת לאנשים במצבי דחק

תמר שוורץ:  אם אתה מובטל, אתה תקבל דמי אבטלה

תמר שוורץ:  אם אתה עולה חדש שזאת הגירה, יש את משרד הקליטה

תמר שוורץ:  אני לא אומרת אם השירותים טובים או לא אבל הם קיימים

תמר שוורץ:  שכול, אין

תמר שוורץ:  אין

ישראל אייכלר: מה את מציעה כעובדת סוציאלית?     

תמר שוורץ: אני קודם כל רוצה להדגיש ולחזק את הדבר הזה שבמצוקה הכי גדולה, לפי המחקרים וגם לפי עדויות של אנשים, זאת נקודת הקיצון של המשבר ובנקודה הזאת המדינה לא עומדת לצידנו

תמר שוורץ:       אני רכשתי את הטיפול שאני נמצאת בו באופן פרטי

תמר שוורץ:  הדבר שאני חושבת שהוא הכי הכי חשוב זה טיפול, זאת תמיכה

תמר שוורץ:  ההלם, המשבר, השבר הוא כל כך גדול שחייבים לממן תמיכה

תמר שוורץ:  אני יודעת שהתקציב מוגבל אבל את הדבר הזה חייבים גם כדי למנוע, כמו שאמרה חברתי, פוסט טראומה ואין הורה שכול שלא סובל מטראומה

תמר שוורץ:  לכן פוסט טראומה שלא מטופלת בשלב הראשון ולא נעטפת ומעובדת, היא גדלה

תמר שוורץ:  אני המשכתי את עבודתי, לא עשיתי שינוי אבל זה עלה לי בדמים כי העבודה שלי היא השפיות שלי

תמר שוורץ:  לעזור לנפגעות אלימות, זה מה שעזר לי להחזיק מעמד בתוך הבור השחור שהייתי בו ועדיין אני בו

תמר שוורץ:  טיפול נפשי

תמר שוורץ:  האם אנחנו מבקשים דבר מוגזם? אני באמת שואלת

תמר שוורץ:       הדבר האחרון שאני רוצה להגיד

תמר שוורץ:  מדינת ישראל עוזרת להורים ששוכלים ילדים בתאונות דרכים, רצח והתאבדות כי זה דבר פתאומי

תמר שוורץ:  אתם יודעים מה קורה להורים שכולים שמגיעים לפטירה של הילד שלהם אחרי שהילד סבל ממחלה? הכוחות הנפשיים שלהם גמורים

תמר שוורץ:  הם מדולדלים

תמר שוורץ:       אני אגיד לך עוד דבר

תמר שוורץ:  בן הזוג שלי, אבא של נועם שלי, לא עבד בתקופה שהיא הייתה חולה

תמר שוורץ:  זו הייתה החלוקה בינינו

תמר שוורץ:  אין כאן משפחה אחת שלא תגיד לך שאחד ההורים שעכשיו הם שכולים אבל כשהילד שלהם היה חולה, הפסיק לעבוד

תמר שוורץ:  אחד ההורים חייב להפסיק לעבוד

תמר שוורץ:  אנחנו מגיעים לפטירה שגם כך היא מזעזעת, מדולדלים בכוחות נפשיים וללא שקל בקופה כי הכול הלך על המחלה של הילד ולפחות אחד ההורים לא עבד, אם לא שניהם

תמר שוורץ:      אנחנו כולנו כאן אזרחים טובים, נותנים למדינה, ואנחנו מבקשים שבשעה הכי קשה שלנו – ושלא תדעו ולא תבינו לעולם את השעה הקשה הזאת, לעולם – המדינה תתייצב לצידנו

ישראל אייכלר: תודה רבה

ישראל אייכלר:  אני רוצה לקדם בברכה את יושב ראש ועדת הכספים הרב משה גפני ולא רק בגלל שהוא יושב ראש ועדת הכספים אבל יכול להיות שיש כאן דברים שתוכל לבשר משהו ואולי להציע משהו

ישראל אייכלר:  לפני כן, נאור שירי, בבקשה

נאור שירי: אני אשמע

משה גפני: אני באתי להזדהות ולשמוע

ישראל אייכלר: נשמע את משרדי הממשלה

ישראל אייכלר:  אנחנו עכשיו רוצים תשובות

ישראל אייכלר:  עד עכשיו שמענו את הבעיות

ישראל אייכלר:  המשרד שאני מכיר בנושא זה ביטוח לאומי

אסתי שמעון: בוא אני אגיד לך מה הבעיה עם ביטוח לאומי

ישראל אייכלר: את לא היית רשומה

נאוה כהן: אבל אני רשומה

ישראל אייכלר: גברת שמעוני, בבקשה

אסתי שמעון: בני תומר נפטר לפני חצי שנה באופן פתאומי מדום לב

אסתי שמעון:  אני פניתי לבקש עזרה מביטוח לאומי

אסתי שמעון:  מתברר שאין לי זכאות לכלום

אסתי שמעון:  מבחינתם בכלל היה ילד? הוא פשוט נעלם ותשכחי מזה

אסתי שמעון:       אין עזרה בקבורה, אין השתתפות בהוצאות

אסתי שמעון:  בנוסף לכאב הלב על האובדן של הילד, נוטשים אותך ולא מסייעים בדברים הכי בסיסיים

אסתי שמעון:  פניתי לבקש את מה ששלי, כספי חסכון לכל ילד, הילד היה בן 18 פלוס

אסתי שמעון:  לא, את צריכה לבקש צו ירושה

אסתי שמעון:  צו ירושה עולה כסף

אסתי שמעון:  ביקשתי, אמרתי שהילד היה בן 18, אתם רוצים 500 שקלים ועוד 140 שקלים על אגרה, תוותרו על זה

אסתי שמעון:  גם כך קשה לנו

אסתי שמעון:  לא גברת, יש חוק בישראל

אסתי שמעון:  זה חוסר רגישות, זה לא לעניין

אסתי שמעון:  אני בטוחה שיש עוד הרבה דברים

ישראל אייכלר: אני בטוח שאם הוא היה בחיים והוא היה צריך להתחיל לשלם ביטוח לאומי בגיל 18, לא היו אומרים לך שיביא אישור

ישראל אייכלר:  הרעיון אומר שאם כך, הביטוח הלאומי מכיר אותו, יודע עליו

ישראל אייכלר:  הילד נפטר

ישראל אייכלר:  צריך לשלם

אסתי שמעון: אחרי השבעה חזרתי לעבודה כי רציתי להראות דוגמה לבת שלי

אסתי שמעון:  מסתבר שאחרי חצי שנה לא יכולתי יותר ופשוט עזבתי את העבודה

אסתי שמעון:  אני מדברת, אני כל הזמן אומרת לכולם מה קרה אבל לילדה שלי אין עם מי לדבר

אסתי שמעון:  כשפניתי לרווחה בבקשה לעזור לנו מבחינה נפשית, לעזור לילדה, אמרו לי אנחנו משתתפים בצערכם אבל אנחנו לא יודעים במה אנחנו יכולים לעזור לכם

אסתי שמעון:  זו הייתה התשובה

אסתי שמעון:  אין שום פרוטוקול לרווחה ואין פרוטוקול לביטוח לאומי איך להתמודד עם מקרים כאלה ויש הרבה מקרים כאלה

אסתי שמעון:  שבוע לפני שהבן שלי נפטר, ילדה בבאר שבע נפטרה מדום לב והיא הייתה בת 14

אסתי שמעון:  יש עוד הרבה מקרים

אסתי שמעון:  ירים אצבע מי שאיבד את הילד שלו באופן פתאומי

ישראל אייכלר: לצערי הגדול יש הרבה

אסתי שמעון: צריך לטפל בזה

ישראל אייכלר: תני לי לשאול את אנשי המשרדים מה הם מתכוונים לעשות

ישראל אייכלר:  באנו לכאן למטרה

ישראל אייכלר:  אומר לי המנהל שאת לא רשומה, אבל תגידי את מה שמך

נאוה כהן: קודם כל, אני רוצה להגיד תודה על היום הזה ותודה על ההקשבה שלכם

נאוה כהן:  תודה לפיני ולכל מי שעסק בדבר הזה

נאוה כהן:      אני אשתדל לדבר ממש בקצרה

נאוה כהן:  אני איבדתי בן למחלת הסרטן כשאני במשך 11 שנים הייתי צמודה אליו

נאוה כהן:  עזבתי את העבודה

נאוה כהן:  הרופאים אמרו שנה וזה נמשך והגיע ל-11 שנים

נאוה כהן:  כשהוא נפטר, יש לו חברים שבאו ונכנסו

נאוה כהן:  אני חושבת שנורא חשוב שיהיה גוף כזה בעירייה, ברווחה, שלכל משפחה שנפטר לה מישהו יגיעו אליה לשאול מה הוא צריך כלכלית, איזו עזרה הוא צריך

נאוה כהן:  בזמן כזה אתה לא יכול אפילו לפנות בעצמך

נאוה כהן:  לפחות לא בהתחלה

נאוה כהן:  זה מאוד מאוד חשוב

נאוה כהן:      במשך 11 שנים אני לא עבדתי וליוויתי את הבן שלי

נאוה כהן:  כל מה שהיה לי, כולל הבית שלי, הלך על הטיפולים, על התייעצויות, על הכול, רק כדי להציל אותו

נאוה כהן:  אני חושבת שכל הורה רוצה להנציח את הילד שלו ולי אין כרגע את האפשרות לעשות את ההנצחה שאני רוצה וזה אחד הדברים שאני חושבת שהמדינה יכולה לעזור בהם, הנושא של ההנצחה

נאוה כהן:      בעניין הטיפולים עליהם דיברו

נאוה כהן:  בעזרתו של פיני הייתה לי אפשרות לקבל טיפול בחצי מחיר

נאוה כהן:  ויתרתי עליו והעברתי אותו לבת שלי כי היא הייתה הרבה יותר צריכה ממני

נאוה כהן:  כמעט הגיעה לאנורקסיה כי הייתה מאוד קשורה אליו

נאוה כהן:  אני חושבת שמאוד חשוב לתת את האפשרות, את המענה לטיפולים האלה

נאוה כהן:      תמר אמרה וכעובדת סוציאלית וכאם שכולה, היא ידעה להגיד את הדברים הכי נכונים

נאוה כהן:  דבר מאוד חשוב - שאני לא חושבת שהוא עולה כל כך הרבה משאבים – שיהיה מישהו בעירייה, במחלקת הרווחה שהתפקיד שלו הוא לבקר משפחות שאיבדו מישהו

נאוה כהן:  לשאול מה הם צריכים

נאוה כהן:  לא לכולם יש משפחה ויש הרבה כאלה שנשארים לבד, אימא וילד

נאוה כהן:  אני מכירה כאלה

נאוה כהן:  זה באמת דבר שצריך לרשום אותו ולהתייחס אליו

ישראל אייכלר: אגב, הוא לא חייב להיות עובד סוציאלי כי יש מעט מאוד עובדים סוציאליים ויש להם המון תיקים

ישראל אייכלר:  מה שאת הצעת, אלה אנשי קהילה

ישראל אייכלר:  מישהו בקהילה, בעירייה, שתפקידו ללכת לבקר ולהקשיב להם

תמר שוורץ: בהקשר הזה נוסיף את הפרויקט של היום השמיני

ישראל אייכלר: כשאין טיפול, זה גם לא מקצועי

נאוה כהן: כן, אבל באמת להיכנס למשפחה כזאת ולשאול מה היא צריכה ואיזו עזרה היא צריכה

ישראל אייכלר: כן

ישראל אייכלר:  את צודקת

פיני רבינוביץ': עיריית ראשון לציון כבר שלוש שנים מחפשת את התקן הזה שמישהו יעשה

פיני רבינוביץ':  יש לנו הבטחות שזה יהיה באוקטובר אלא שלא אמרו באיזו שנה

ישראל אייכלר: לא מצאו בן אדם שרוצה לעסוק בזה?     

פיני רבינוביץ': לא מוצאים מישהו כדי שיהיה הדבר הזה

פיני רבינוביץ':  אנחנו במשא ומתן עם עיריית ראשון לציון ושלוש שנים, מאוקטובר - - -     

ישראל אייכלר: למה? כי אין לו תנאי סף? צריך שיהיה לו לב ואוזן

ישראל אייכלר:  לא יותר

ישראל אייכלר:  אפשר לקחת בן אדם עם לב אוזן, שילך וישמע ויקשיב

פיני רבינוביץ': היינו שם

שי אבו: אני חייל של פיני רבינוביץ' מלפני שנה וחצי

שי אבו:  בהשכלתי אני יועץ פיננסי

שי אבו:  אני מגיע למשפחות כדי שהאור שלהם לא יכבה, על מנת לתת להן טיפול בכל מה שקשור לנושא הבירוקרטי, בנושא של מיצוי זכויות, בנושא של ההתמודדות מול מערכת פיננסית, בנושא שנראה לנו פשוט כמו מכתבים של כל מיני היבטים כאלה ואחרים שקשורים לילדים שלהם

שי אבו:        נגעו כאן בנקודה של חסכון לכל ילד שבהחלט מעורר תהייה וצריך למצוא את הדרך איך לטפל בזה במיידי

שי אבו:       אני רוצה לומר רק דבר אחד

שי אבו:  בסופו של יום, לא משנה מה אני עושה בחיים, הערך המשמעותי שקיבלתי ושפיני נתן לי ברמה האישית להעניק ולתת לכל המשפחות האלה, אני חושב שזה הדבר שמחבר בין כולנו

שי אבו:  כולנו אחים וזה המסר שצריך לצאת מכאן

שי אבו:  אני יותר מאשר אשמח תמיד להירתם לכל דבר שכזה

ישראל אייכלר: תודה רבה לך

ישראל אייכלר:  עכשיו ברשותכם, רק משרדי הממשלה כי אנחנו רוצים תשובות

ישראל אייכלר:  אני רוצה לומר שחבר הכנסת הרב גפני כבר הציע לי ולחילי טרופר, אנחנו סיכמנו כאן כמה נקודות ששמענו מכם, שאולי נגבש – אחרי שגם נשמע את משרדי הממשלה - איזושהי הצעת חוק עליה נחתום ונעזור לכם להעביר את זה בחוק

משה גפני: לא הכול אפשר בחוק

ישראל אייכלר: מה שאי אפשר, אי אפשר

ישראל אייכלר:  במה שאפשר, אנחנו נעזור לכם בחקיקה אם תצטרכו

ישראל אייכלר:       ביטוח לאומי

שרון ניר: אני עובדת סוציאלית ואני נציגת הביטוח הלאומי

ישראל אייכלר: רכזת שיקום ארצית, אגף שיקום

ישראל אייכלר:  בבקשה

שרון ניר: הביטוח הלאומי הוא מעבר לאגף השיקום ואני רשמתי לפניי דברים שנאמרו כאן שהם בתוך המוסד לביטוח לאומי, אבל אני כן רוצה להתרכז בסיוע שאנחנו נותנים להורים שילדם נפטר וקיבל קצבת ילד נכה קודם לכך

שרון ניר:      אנחנו מסייעים למגוון אוכלוסיות בשיקום תעסוקתי שיסייע להם להשתלב בעולם העבודה

שרון ניר:  אנחנו מסייעים גם להורים שכולים שבנם שהיה ילד קיבל קצבת ילד נכה

קריאה: זה לא רלוונטי

שרון ניר: חשוב לומר את זה כאן

שרון ניר:  גם פיני הזכיר את זה קודם לכן

שרון ניר:  זה תיקון לחוק משנת 2018, על פיו יש זכאות להורים של ילד שקיבל קצבת נכות מהמוסד לביטוח לאומי טרם מותו, הורים שזקוקים לסיוע כדי לחזור ולהשתלב מחדש בעבודה

שרון ניר:  הוזכר כאן שפעמים רבות אחד או אפילו שני ההורים מתפנים לטיפול בילד ומפסיקים לעבוד

שרון ניר:  יש אפשרות לקבל שיקום מקצועי באמצעות המוסד לביטוח לאומי

שרון ניר:  זה לא כולל את המצבים של מוות פתאומי של ילד שלא קיבל קצבת ילד נכה

קריאה: למי פונים?     

שרון ניר: פיני ציין

שרון ניר:  התיקון לחוק הזה הוא מ-2018, החל מ-2019

שרון ניר:  יש הורים שפנו ומקבלים שיקום תעסוקתי

שרון ניר:  המשמעות של שיקום תעסוקתי יכולה להיות מימון של לימודים או הכשרה מקצועית, סיוע בהשתלבות בעבודה

קריאה: אבל זה עד גיל 18

שרון ניר: נכון

ישראל אייכלר: מדובר בכל ילד או רק ילד נכה?     

שרון ניר: ילד שקיבל קצבת ילד נכה

ישראל אייכלר: אבל ילד שחלה בסרטן ולא היה נכה?     

קריאה: הוא נחשב נכה מאה אחוזים

ישראל אייכלר: הוא מקבל?     

תמר שוורץ: כן, אבל מה שאת אומרת לגבי הילד, זה רק עד גיל 18

שרון ניר: התיקון לחוק מהווה זכאות להורה לילד שקיבל קצבת ילד נכה

שרון ניר:  קצבת ילד נכה היא עד גיל 18

שרון ניר:  גם אם המחלה הייתה בעת שהוא היה צעיר מגיל 18, כרגע התיקון לחוק, המגבלה היא עד גיל 18

ישראל אייכלר: מה קורה לאדם בן 20 שחלה בסרטן? אני שואל עובדתית

ישראל אייכלר:  הוא חלה בסרטן והוכר כנכה

שרון ניר: הוא יכול לקבל אם הוא מחלים ומתאושש מהמחלה

ישראל אייכלר: ואם חלילה לא?     

תמר שוורץ: אנחנו מדברים על נפטר

תמר שוורץ:  על הורים שכולים

שרון ניר: החוק – שוב, זו מגבלת החוק - כרגע מאפשר להורה שהילד שלו קיבל קצבת נכות

פיני רבינוביץ': מה שקרה זה שבאנו עם זה לאוצר והגיע מישהו שהבת שלו חלתה בגיל 13 ונפטרה בגיל 19

פיני רבינוביץ':  הוא חשב שהוא מקבל עבודה

פיני רבינוביץ':  האוצר עצר את זה מסיבה פשוטה, שזה פורץ את כל הגבולות של גיל 18

פיני רבינוביץ':  עכשיו אנחנו עובדים בביטוח הלאומי כדי לנסות להגיע לפחות לגיל מסוים יותר גבוה ולפרוץ את הנושא הזה

ישראל אייכלר: יש דברים שמוכרים גם בגיל 24

פיני רבינוביץ': עכשיו זה בדיונים

ישראל אייכלר: לכן אפשר לעשות השוואה

ישראל אייכלר:  תמיד צריך לחפש את ההשוואה

ישראל אייכלר:       משרד הרווחה

אילן שלגי: אני מנהל תחום אובדן ושכול במשרד הרווחה

אילן שלגי:  אנחנו מכירים הרבה מאוד שנים

אילן שלגי:  אני אחראי על הסיוע לשלושת התחומים שדובר עליהם

אילן שלגי:  הסיוע הזה לבני המשפחות התחיל במקרים של תאונות דרכים, אחר כך רצח ואחר כך גם התאבדויות

אילן שלגי:      אני רוצה לומר שאם כבר מתקנים את התיקון לחוק, אם אפשר להכניס גם את האוכלוסייה של ההורים שהילד מת בפתאומיות ולא הייתה קצבת נכות כזכאות לנושא הזה

תמר שוורץ: למה אתה מגביל את זה רק לפתאומיות?     

אילן שלגי: אם אנחנו כבר נותנים כאן קרדיט לפיני, ישבנו כאן בחדר והתיקון הזה התחיל בהצעה שהועלתה כאן

אילן שלגי:       אם יורשה לי, חלק גדול מבני המשפחות שנמצאות כאן, אנחנו מכירים

אילן שלגי:  לבי אתכם

אילן שלגי:  אני לא יודע מה נצליח לעשות כאן היום אבל הנושא הזה מעולם לא קיבל הכרה כזאת בכנסת כמו שהוא מקבל היום ואני בהתרגשות אדירה בהקשר הזה

אילן שלגי:  תודה רבה לכל מי שהגיע

אילן שלגי:  זאת הדרך קודם כל להכרה ציבורית ואחר כך גם, אני לא יודע אם להגיד שאני מתפלל, אני מקווה שזאת לא רק תפילה אלא גם למעשים ולמענים שיהיו בפועל

אילן שלגי:       באמת תודה רבה לכל מי שהגיע

ישראל אייכלר: תודה רבה לך

ישראל אייכלר:  עכשיו זה עובר לידינו, חילי טרופר

אילן שלגי: אני לא רוצה לדבר על הדברים שמשרד הרווחה עושה

אילן שלגי:  הם מוכרים וידועים

אילן שלגי:  עושים בעיקר במקרים היותר קשים כאשר משפחה לגמרי מחוסרת משאבים

אילן שלגי:  בעיניי החוסר שקיים במדינה לגבי משפחות שאיכשהו מחזיקות מעמד, אנחנו צריכים לכוון לשם ופחות לכוון למקומות של ההתרסקויות הגדולות בהם יש מענים מוגבלים אבל הם ישנם

אילן שלגי:  יש לנו מספר תוכניות שהצענו ואנחנו כבר רוויי תוכניות

אילן שלגי:  הדברים כתובים

אילן שלגי:  אין כאן חכמות מאוד גדולות

אילן שלגי:  זה דורש משאבים

אילן שלגי:      כדי לסבר את האוזן, היום אני אחראי על שלושת התחומים שהוזכרו, אומר שאנחנו מדברים על 1,000 משפחות, כאשר בתחום יש כ-22 מיליון שקלים בשנה

אילן שלגי:  אנחנו מדברים כאן פחות או יותר על פי שלוש במספר המשפחות

אילן שלגי:  אם אני פחות או יותר מסדר את התחום, אני חושב שכל שנה יש בערך 900 ילדים שנפטרים מגיל אפס עד 19-18 ו-2,200 הורים שנפטרים אבל לא צריך להתחיל מלמעלה בכל

אילן שלגי:  יש דברים שאנחנו יכולים להתחיל מחר גם עם סכומים קטנים

אילן שלגי:  אני יכול להתחיל משהו גם עם שני מיליון שקלים אבל הוא יהיה קטן מאוד

ישראל אייכלר: יש לכם תוכניות כתובות?     

אילן שלגי: כן

ישראל אייכלר: תוכלו להעביר לנו אותן?     

אילן שלגי: כן

אילן שלגי:  חד משמעית

אילן שלגי:  נוכל לשבת ולהסביר

אילן שלגי:  אין נושא שיותר קרוב ללבי מאשר הנושא הזה

ישראל אייכלר: תעביר לוועדה את התוכניות שהיו לכם

אילן שלגי: בסדר גמור

אילן שלגי:  למסגור הנושא, עוד משהו

אילן שלגי:  בגלל מספר הנפטרים הגדול, אני חושב צריכים רק למסגר את זה בכך שאנחנו מדברים על משפחות צעירות שמתמודדות עם השכול

אילן שלגי:  אנחנו מדברים על המשפחה הגרעינית

אילן שלגי:  לא להפריד בין הורים של, אחים של, ילדים של ולא להפריד בין סוגים של שכול כאלה ואחרים אלא לכוון למשפחות הצעירות האלה ולא כי לשאר לא כואב

אילן שלגי:  אני לא רוצה לדון כאן בכאבים

ישראל אייכלר: אתה יודע שאני מתחיל לייצג את הגיל השלישי, אז אל תקפח אותנו

אילן שלגי: אני כן חושב שצריך לקפח בנושא הזה את הגיל השלישי וקודם כל לטפל במשפחות הצעירות

אילן שלגי:  העומס הכללי שמוטל עליהן הוא אדיר

אילן שלגי:       עוד מילה אחת דווקא כעובד סוציאלי

אילן שלגי:  אנחנו תמיד הולכים קודם כל לצרכים הרגשיים ואפשר היה לראות כאן שיש צרכים משפטיים, יש צרכים בריאותיים, משפחות שכולות חשופות לבעיות בריאות מאוד מאוד חמורות, יש צרכים חומריים מאוד מאוד רציניים שקצת נחשפנו אליהם כאן

אילן שלגי:  תוכנית כזאת צריכה גם לגעת בדברים האלה ולא רק להגיד שיש עובד סוציאלי או יש מטפל כזה או אחר

ישראל אייכלר: תודה רבה

ישראל אייכלר:  אני רוצה לסכם את הדיון

תמר שוורץ: סליחה

תמר שוורץ:  אילן, אתה דיברת רק על משפחות לילדים עד גיל 18?     

ישראל אייכלר: לא

ישראל אייכלר:  הוא אמר שיש תוכניות לגילאים יותר גבוהים אבל עדיין זה לא מתוקצב

תמר שוורץ: כי אני מבקשת שיירשם בפרוטוקול שהבת שלי הייתה בת 23 ו-10 חודשים

תמר שוורץ:  השבר שלנו הוא לא פחות גדול

אילן שלגי: אני גם זוכר את השיחה שלנו

תמר שוורץ: גם אני זוכרת

אילן שלגי: שהיא שוברת לב כי אני פחות או יותר הבן אדם שכל יום מגיעה אליו איזושהי בקשה שאומרת תכללו גם את המשפחה הזאת והזאת בתוכנית שלכם ואני צריך להיות זה שאומר לא

אילן שלגי:  זה דבר נורא אבל איפה שהוא צריך לשים גבולות ועדיין להתחיל במשהו

קריאה: הילד שלי היה חולה מגיל אפס וקצבת הנכות הוכרה רק מגיל חצי שנה והוא נפטר בגיל שבעה חודשים

קריאה:  אפילו לא זכינו לקבל את הקצבה או את הסיוע הזה

קריאה:  המקום הזה של ילדים חולים, תינוקות, מאה אחוזי נכות ללא מענה וללא סיוע, צריך להבין למה יש צער כל כך גדול וחוסר התייחסות בחצי השנה הזאת

קריאה:  אין ספק שהם זקוקים לסיוע במשך 24 שעות

ישראל אייכלר: אני דיברתי עכשיו עם חילי טרופר ואני אגיד לכם מה אנחנו חושבים לעשות

ישראל אייכלר:  ברשותכם, אני רוצה לסכם את הדיון

ישראל אייכלר:      אני לא הייתי מפריד בין גילאים אלא בין מצבים

ישראל אייכלר:  סוג של מחלות ודברים כאלה

ישראל אייכלר:  לכן אני רוצה לסכם את מה שעשינו

ישראל אייכלר:      הסיכום הראשון הוא שבעזרת השם אני, הרב גפני וטרופר נגבש איזושהי הצעת חקיקה

ישראל אייכלר:  גם נבנה על התוכניות של משרד הרווחה שלא תוקצבו כדי שכן יתוקצבו

ישראל אייכלר:  אנחנו רוצים לעסוק בטיפולים נפשיים, מימון לימודים, סיוע משפטי, סיוע כלכלי כשצריך, נקודות זיכוי

קריאה: תעסוקתי

ישראל אייכלר: אני בסיכום

ישראל אייכלר:  אנחנו רוצים שתהיה החלטת ממשלה או חקיקה ולהשוות את הזכויות ושיהיה כמו בתאונות דרכים, רצח והתאבדויות

ישראל אייכלר:  שאותו הדבר יהיה לגבי מוות פתאומי, אסון אזרחי ומחלה

ישראל אייכלר:  אלה אותם אנשים, אותן נפשות, אותן נשמות

ישראל אייכלר:      אנחנו רוצים מימון ביטוח לאומי להנצחה

ישראל אייכלר:  אני לא חושב שזה כסף גדול אבל זה מאוד סמלי

ישראל אייכלר:       אנחנו רוצים למנוע אפליה בתחנות סיוע אזורי לפי אזורי מגורים

ישראל אייכלר:  אפשר להגיד לבן אדם לבוא לאיזשהו מקום ואני לא חושב שבכל שכונה צריך להיות, אבל זה צריך להיות נגיש לכל אדם בכל מקום

ישראל אייכלר:      אנחנו רוצים להציע – אני לא יודע אם בחקיקה או בנוהל – תפקיד של מבקר בכל רשות מקומית לכל משפחה שנמצאת במצוקה בגין הנושאים האלה של שכול

ישראל אייכלר:  שכול אזרחי

ישראל אייכלר:  אפילו פקיד אחד, אם הוא יעבוד 200 ימים בשנה, הוא יכסה את העיר שלו, אם הוא ילך כל יום למשפחה מסוימת וישמע מה היא רוצה ואפילו לפעמים לעזור לה בארנונה או בחברת חשמל וכולי

ישראל אייכלר:       הדבר האחרון שהוא החשוב ומקומם זה העניין של קצבת ילדים של הנספים שהם צברו

ישראל אייכלר:  צריך להסיר כל בירוקרטיה

ישראל אייכלר:  כמו שהורים אחרים זכאים, ההורים שהילד שלהם נפטר זכאים לכסף שהילד שלהם צבר

ישראל אייכלר:  לצורך כך לא צריך צווי ירושה ולא כלום

ישראל אייכלר:       אנחנו נבקש גם מהייעוץ המשפטי שלנו שיגבש לנו את ההצעה

ישראל אייכלר:      אני רוצה לאחל לכם שתדעו רק שמחות ושתוכלו לעשות רק טוב

ישראל אייכלר:      ישיבה זו נעולה