הוועדה המיוחדת לטיפול בשורדי השואה, כנסת 25, פרוטוקול מספר 16, 2023-06-12 00:00

מירב כהן: טוב, אז אנחנו בחלק השני של הדיון ואני רגע אמסגר

מירב כהן:  קודם דיברנו על 'ועדת שני׳ ועל אלו מחלות מוכרות ככאלה שמקושרות לשואה, ושאפשר על בסיסן לקבל שיפוי או פיצוי כספי

מירב כהן:  עכשיו אנחנו עוברים לחלק השני, שמתעסק בבירוקרטיה

מירב כהן:  הנקודות שדנו בהן בדיון הקודם היו ככה: הכרה ב-25% נכות באופן אוטומטי, החלפה של חלק מהמסמכים בוועדות הרפואיות, לתצהיר, כדי לצמצם את הטרטור של השורדים והשורדות, צמצום הזמן למתן תשובה על ערעורים, עלה גם העניין שהוועדות של הערעור נמצאות רק בתל אביב ובחיפה והן לא נגישות, עלתה עוד נקודה, שמוסדות סיעוד צריכים מידי חצי שנה לשלוח סטטוס על מצב המטופל, למרות שאם הוא במצב סיעודי - - -      

מלי גרנות: לא מוסדות הסיעוד אלא האדם עצמו צריך

מירב כהן: האדם שמאושפז במוסד

גליה מאיר אריכא: לא, בני המשפחה

גליה מאיר אריכא:  בואו לא נהיה ציניים

מירב כהן: רגע, תכף נפתח את זה לדיון משום שזו נקודה חשובה, כי הסיכוי שמצבו ישתפר הוא אפסי

מירב כהן:  ונקודה אחרונה היא חוות דעת גם מרופאים ציבוריים ולא רק מפרטיים

מירב כהן:  אלה הנקודות שרשומות אצלי מהדיון הקודם

מירב כהן:  גם פה עשיתם עבודה

מירב כהן:  אז אני מציעה שנפתח בזה שתציגו את התובנות שלכם מהתהליך הפנימי שהרשות ניהלה, ואחרי זה ניגע בנקודות השונות

ישי אוסטפלד: אני דוקטור ישי אוסטפלד, אי הרופא הראשי של הרשות לזכויות ניצולי השואה

ישי אוסטפלד:  לפני זה אני מבקש להתייחס לכמה נושאים

ישי אוסטפלד:  ראשית, אני חייב לדייק

ישי אוסטפלד:  אין דבר כזה נכות אוטומטית

ישי אוסטפלד:  אני חייב לשים את זה על השולחן ולומר שאין דבר כזה, זה מושג מטעה

ישי אוסטפלד:  נכות היא קביעה מקצועית רפואית

ישי אוסטפלד:  אני מבקש בתחילת הדיון לדייק את המושג הזה וזה חשוב מאוד

ישי אוסטפלד:  אין מושג שנקרא נכות אוטומטית

ישי אוסטפלד:  נכות איננה ניתנת באופן אוטומטי

ישי אוסטפלד:  זכויות יכולות להינתן באופן אוטומטי, אבל נכות היא תוצאה של בדיקה רפואית

מירב כהן: אוקיי, אז אנחנו מדברים על מתן זכויות באופן אוטומטי

ישי אוסטפלד: כדי שלא נובן לא נכון

ישי אוסטפלד:  נכות מחייבת עבודה רפואית, אפשר לעשות את זה באופן נגיש ובאופן אמפתי - - -      

מירב כהן: קיבלתי, עוד הערה? אם לא אז אני אעבור לגליה

מירב כהן:  גליה, תציגי בבקשה את התובנות שלכם מהתהליך הפנימי שהובלתם

גליה מאיר אריכא: אנחנו באמת התייחסנו לכל הנושאים שעלו וברשותך אני אתייחס לזה באמת בקצרה

גליה מאיר אריכא:  אז קודם כל לגבי המנגנון של הוועדות הרפואיות, שאנחנו מתייחסים אליו כמנגנון בירוקרטי ולפעמים אוהבים להשמיץ אותו

גליה מאיר אריכא:  כן חשוב לי להתייחס לנתונים ולעובדות

גליה מאיר אריכא:  אנחנו רואים שמשנת 2020 ואילך, הועלו דרגות הנכות אצל יותר מ-80% מהניצולים

מירב כהן: תחזרי על זה

גליה מאיר אריכא: יותר מ-80% מהניצולים, הועלו בדרגות הנכות שלהם מאז 2020 ואילך

גליה מאיר אריכא:  זה מביא למצב שנכון להיום יש לנו שני שליש מהניצולים, שמוכרים במעל ל-50% ומחציתם מעל 56%

גליה מאיר אריכא:  משמעות הדברים היא ש - - -     

מירב כהן: שני שליש מעל?      

גליה מאיר אריכא: שני שליש מהניצולים, שמוכרים במעל ל-50% ומחציתם מעל 56%

גליה מאיר אריכא:  כלומר, התגמול שלהם, אם זה תגמול רגיל, מתחיל ב-3,678 שקלים ואם זה תגמול למעוטי הכנסה, הוא מתחיל ב-10 אלפים, 703 שקלים

גליה מאיר אריכא:  אותם 13 אלף, שנמצאים מתחת ל-50%, זו קבוצה שכוללת בעיקרה את יוצאי בולגריה ורומניה, שהוכרו לאחרונה, בעקבות ההכרה בגטאות פתוחים וזה כולל את יוצאי לנינגרד, שגם הוכרו לאחרונה

גליה מאיר אריכא:  כלומר, אלו רבוצות שהוכרו לאחרונה ולגביהן אנחנו עכשיו מוציאים ביקורי בית

גליה מאיר אריכא:       מדובר ב-13 אלף ביקורי בית עליהם אחראי עידו, בשביל שיוכרו במחלות נוספות ובשביל להעלות להם את דרגות הנכות

גליה מאיר אריכא:  כן חשוב לציין, שיש פה כמה יתרונות למנגנון

גליה מאיר אריכא:  אפשר להתייחס למנגנון ולהגיד שאפשר לבטל אותו, אבל אני כן חושבת וגורמי המקצוע הם דווקא אלה שהעירו את תשומת ליבנו לכך, שיש יתרונות בכך שיש מנגנון רפואי

גליה מאיר אריכא:  כי אז הניצול נמצא בקשר וזוכה למעטפת

גליה מאיר אריכא:  אנחנו רואים את הקשר לו זוכה ניצול שנמצא אצלנו במערכת ואת המעטפת הרפואית והסוציאלית הרחבה יותר, לה הוא זוכה

גליה מאיר אריכא:  אם זו הכרה במחלות הנוספות, אם זו עזרה בבית - - -      

מירב כהן: בזמנו, עשינו עבודה פנימית שדיברה על זה שאפשר לוותר על 18 אלף ועדות בממוצע ולהקפיץ את כולם לזכאות של 49%

מירב כהן:  אני גם זוכרת שבאופן יחסי העלויות התקציביות של זה לא היו מאוד גבוהות

ישי אוסטפלד: כפי שאמרתי, אין דרך לתת נכות אוטומטית

מירב כהן: אז זכאות אוטומטית

ישי אוסטפלד: לתת זכאות כספית זה דבר אחד ולהקפיץ אחוזי נכות זה דבר אחר

מירב כהן: אני אגלה לך, אותי מעניין כמה כסף הם מקבלים

גליה מאיר אריכא: רגע ד״ר

גליה מאיר אריכא:  אנחנו מכירים כבר את כל הדיונים והטיעונים שעולים כאן וגם את אופן החשיבה והמשפט שאמרת עכשיו הוא מאוד חשוב

גליה מאיר אריכא:  לכן, אנחנו כן מציעים אולי באמת להעביר את הדיון לגובה הקצבה

גליה מאיר אריכא:  אנחנו חושבים, שאולי במקום לעוות את כל המנגנון ולשנות אותו, אולי בואו נדבר על גובה הקצבה

גליה מאיר אריכא:  דרך אגב, אותו תהליך נעשה בדיוק ב-2014, בדיוק עם אותה חשיבה ואותם כיוונים עליהם את מצביעה, במסגרת התוכנית הלאומית

גליה מאיר אריכא:  בסופו של דבר הגענו למסקנה שאנחנו רוצים להעלות את הקצבה המינימלית

גליה מאיר אריכא:  הקצבה הועלתה מ-1,825 שקלים ל-2,200 שקלים

מירב כהן: הבעיה שלי, היא שיש פה ממשלה שהנושא הזה לא מעניין אותה

מירב כהן:  על מנת להעלות לכולם את הקצבה, זה מצריך תקציב שהממשלה הזו החליטה לא להביא

מירב כהן:  אז אני מנסה במסלולים הקיימים, לשפר, לפחות לאלה שאני יודעת שהם חולים ושקשה להם במיוחד

מירב כהן:  אני מסכימה עם זה, שבעולם מושלם הייתי עושה תהליך רוחבי

מירב כהן:  כפי שאנחנו עשינו והעלנו לכולם את הקצבה, את המענק השני ואת מה שהיה אפשר

גליה מאיר אריכא: אבל גם לדבר על ביטול המנגנון עד 50%, זה גם מהלך תקציבי בסופו של דבר

מירב כהן: אבל המנגנון הזה גם עולה משהו

מירב כהן:  זה שאת מחזיקה עוד רופאים ויש עוד בירוקרטיה וכולי, גם זה עולה משהו

גליה מאיר אריכא: נכון, אבל גם לביטול של זה יש עלויות תקציביות

גליה מאיר אריכא:  תתייחסו לזה כמהלך תקציבי לכל דבר, כמו העלאת קצבה

גליה מאיר אריכא:  בנוסף, אנחנו גם אולי נאבד בדרך זכויות נוספות שמגיעות להם, שהם מקבלים היום כי הם נמצאים איתנו בקשר וכי הם כן זוכים למעטפת רפואית רחבה

גליה מאיר אריכא:  לעומת מצב שבו לא נראה אותם, אלא אם כן מצבם הוחמר מעל 50%

גליה מאיר אריכא:  אז יש לזה משמעויות

גליה מאיר אריכא:  זו רק ההצעה שלנו

מירב כהן: את הכיוון הזה, אני למדתי בזמנו מאנשי הרשות, זאת אומרת, זו כן הייתה מחשבה פנימית ברשות

גליה מאיר אריכא: אנחנו לא אומרים שזה משהו שהוא מופרך

גליה מאיר אריכא:  תיאורטית, זה אפשרי לקבוע בחקיקה שוועדות רפואיות עבור ניצולי שואה, יפעלו רק מ-50% ומעלה

גליה מאיר אריכא:  זה לא משהו שלא אפשרי

גליה מאיר אריכא:  אבל אני רק אומרת שאולי צריך להסתכל גם על יתרונות שיש במנגנון שקיים היום וגם על העובדה - - -      

מירב כהן: אז ההמלצה שלכם היא להשאיר את המנגנון כפי שהוא?      

ישי אוסטפלד: בוודאי

ישי אוסטפלד:  קביעת נכות היא ערך אוניברסלי

ישי אוסטפלד:  הנכות נקבעת באותו אופן גם אצלנו, גם בביטוח הלאומי, גם במשרד הביטחון וגם בכל מקום אחר, הקביעה היא ערך מקצועי אוניברסלי

ישי אוסטפלד:  לכן אי אפשר לעוות אותו

ישי אוסטפלד:  לא יכול להיות שאדם עם פגימה מאותו סוג, יקבל אחוזי נכות שונים במקום אחר

ישי אוסטפלד:  זה בלתי אפשרי

מירב כהן: לא הבנתי, אתה מתכוון לאדם שאיננו שורד שואה?     

ישי אוסטפלד: אדם בכל מקום במדינת ישראל עם אותה פגימה, מקבל את אותם אחוזי נכות

מירב כהן: מה זאת אומרת? זה המצב כבר היום

מירב כהן:  יש שורדים שמקבלים יותר מאדם זקן אחר, כיוון שמקשרים את זה לשואה

מירב כהן:  זה המצב הקיים היום

ישי אוסטפלד: לא, הם מקבלים את אותם אחוזי נכות

מירב כהן: אתה מדבר איתי בירוקרטית ולא מהותית

ישי אוסטפלד: לא, אני מדבר איתך מקצועית, ממש לא בירוקרטית

מירב כהן: שנייה

מירב כהן:  אין בעיה, אחוזי הנכות הם אותו הדבר לכולם, אבל הכסף הוא משהו אחר

מירב כהן:  אז אני מנסה להבין

מירב כהן:  אם אנחנו רואים שמבחינה סטטיסטית, הם כבר בגיל כזה שאתה רואה שהמספרים מלמדים, שרובם ממילא נמצאים שם, אם הם יגיעו למימוש הזכויות שלהם הם ממילא יהיו ב-49%

מירב כהן:  אז אי אפשר לפשט את זה ולא להביא אותם לשם בכלל?      

ישי אוסטפלד: תחליטו

ישי אוסטפלד:  אנחנו מדברים על אחוזים או על כסף?      

גליה מאיר אריכא: רגע, שנייה

ישי אוסטפלד: זה נושא עקרוני, זה משהו שאי אפשר - - -     

מירב כהן: בסדר, הבנתי את הראש

מירב כהן:  גליה, תשלימי את דברייך ונעבור לנקודות הבאות

גליה מאיר אריכא: אנחנו לא אומרים שזו אפשרות שהיא מופרכת ושאי אפשר לקבוע בחקיקה שהוועדות הרפואיות יפעלו רק מ-50% ומעלה

גליה מאיר אריכא:  אנחנו רק אומרים, שבואו נסתכל רגע על העבודות והנתונים

גליה מאיר אריכא:  אנחנו רואים שבפועל, ממילא שני שליש מהניצולים, נמצאים מעל 50% ועם אותם 13 אלף שהם חדשים, שהצטרפו רק בתקופה האחרונה, אנחנו עושים מולם עבודה

גליה מאיר אריכא:       וכן, גורמי המקצוע העירו את תשומת ליבנו לכך שאולי גם יש מה להפסיד, מעצם זה שהם לא יהיו בקשר עם הרשות ושלא נראה אותם

גליה מאיר אריכא:  תחשבי על מישהו שגם אם הוא מתחת ל-50%, הוא מוכר בשתיים או שלוש מחלות, הוא מקבל טיפול רפואי עבור אותן מחלות, הוא מקבל אולי את העזרה בבית שאותה הוא צריך, הוא מקבל אולי הלוואות שאותן הוא צריך, הוא מקבל מאיתנו סיוע סוציאלי של כל הרשת הסוציאלית - - -      

מירב כהן: בסדר, אז אפשר לעשות לו ביקור בית ולעשות עבורו מיצוי זכויות, לא חייבים להביא אותו לוועדה רפואית

ישי אוסטפלד: זה נכון

ישי אוסטפלד:  לא חייבים להביא אותו לוועדה רפואית, אבל זה נושא אחר

גליה מאיר אריכא: שניה רגע, דוקטור

גליה מאיר אריכא:  נתון נוסף שאולי צריך להסתכל עליו זה שכמעט אין וועדות בנוכחות

גליה מאיר אריכא:  זה לא שמביאים אותם לוועדות רפואיות

מירב כהן: כן, אבל אנחנו עדיין רואים שהגשת הטפסים וההליך הבירוקרטי, גורמים לאנשים לא לקבל את מה שמגיע להם

מירב כהן:  אני אביא לך דוגמה מתוך מכתב שקיבלתי מעמותת ׳למענם׳, שאומרים שהם מטפלים ב-317 אנשים מרותקי בית, שיותר ממחציתם אין מוגדרים בכלל כמרותקי בית ולא לוקחים על זה את אחוזי הנכות

מירב כהן:  זה ברור שיש אנשים שההליך הזה מדיר אותם

מירב כהן:  אז אם אפשר לפשט אותו, זה יקל על מימוש של אותן הזכויות

גליה מאיר אריכא: אני לא מכירה את אותם 317 והם לא הועברו אלינו לבדיקה

גליה מאיר אריכא:  אני לא יודעת אם מדובר ב-317 שמוכרים, מאיזה מעגל הם, אולי הם בכלל זכאים למענק שנתי, אני לא יודעת

ישי אוסטפלד: אין נכות כזאת שנקראת ׳מרותק בית׳

מירב כהן: אז עמדתכם היא להשאיר את המבנה כפי שהוא?     

גליה מאיר אריכא: אנחנו אומרים עוד הפעם, שזה דורש חשיבה מאוד מעמיקה ושכן צריך לבדוק האם לא תהיה פה גם פגיעה בצד המהלך הזה

גליה מאיר אריכא:  אין פה איזו קביעה מוחלטת, דיכוטומית

גליה מאיר אריכא:  אני רק אומרת שזה דורש בדיקה מעמיקה, של היתרונות במהלך הזה אל מול החסרונות

מירב כהן: אז מה היא הבדיקה שלכם? מה התהליך?     

גליה מאיר אריכא: אז בואו באמת נמשיך לנושאים הבאים

גליה מאיר אריכא:  קודם כל לגבי הנכות של ה-25%, זו נכות אוטומטית

גליה מאיר אריכא:  בסדר, אולי במובן של הדוקטור זה לא אוטומטי, אבל ביישום, בפועל, ה-25%, לא מהווה חסם

גליה מאיר אריכא:  אני לא מכירה מישהו שזה מהווה עבורו חסם ואם זה כן מהווה חסם, זה רק במקרים של אנשים שלא מוכנים להיות מוכרים בכלל ברשות ולא מוכנים לקבל תגמולים, שאת המספר שלהם אפשר באמת לספור על יד אחת

גליה מאיר אריכא:       וכן, אנחנו חושבים שיש הרבה מקרים שדווקא הצורך בלהביא מסמכים רפואיים, דווקא משרת את טובת הניצולים, כי אז הם מוכרים במחלות נוספות ומוכרים גם מעל ל-25%

גליה מאיר אריכא:  אז בזמנו, העלית את ההצעה לקבוע בתיקון חוק, שה-25% יינתן אוטומטית

גליה מאיר אריכא:  אז עוד פעם, זה אפשרי, אבל אני חושבת שהקבוצה שזה יפעל עליה תהיה קבוצה כמעט ריקה, אם לא בכלל ריקה

גליה מאיר אריכא:  וכן יש היום יתרונות לכך שהם יוכרו במחלות נוספות ויוכרו גם ממועד הגשת התביעה

מירב כהן: אוקיי

מירב כהן:  אז בגלל שזה הרבה דברים, אנחנו נפרק את זה

מירב כהן:  בנוגע ל-25%, יש למישהו איזו התייחסות לנושא? בבקשה, עמותת ׳אביב׳

מלי גרנות: רציתי להגיד שאלינו מגיעים לא מעט מקרים של אנשים שהתחילו לקבל את הקצבה דרך ועידת התביעות

מלי גרנות:  אם הם לא עוברים דרך רופא שרושם להם שיש להם איזו שהיא הפרעה נפשית, גם כאשר הם טוענים שאין להם, אז הם לא יקבלו את ה-25%, כי המחלות האחרות שלהם לא מופיעות בוועדת שני

ישי אוסטפלד: כי נכות נותנים רק תמורת מחלה

מלי גרנות: בסדר

מלי גרנות:  אני מתייחסת למה שגליה אמרה, ש-25% זה משהו שהוא שולי ושזו קבוצה כמעט ריקה

מלי גרנות:  זו לא קבוצה ריקה, יש לנו - - -      

גליה מאיר אריכא: אבל זה כמעט אוטומטי

גליה מאיר אריכא:  מספיק נייר מרופא משפחה

ישי אוסטפלד: חברים, אל תתייחסו לזה כך

ישי אוסטפלד:  אני מסרב להתייחסות הזאת, זו התייחסות מקצועית

מירב כהן: ההערה שלך נשמעה, תודה

מירב כהן:  אז את אומרת שזו בעיה - - -      

מלי גרנות: אם אפשר היה אפילו לפשט, לדוגמה מבחינה בירוקרטית, שמי שמקבל מוועידת התביעות, יקבל אוטומטית את ה-25%, אז זו הקלה בירוקרטית ולא מצריכה לעבור דרך הרופא

מלי גרנות:  אבל גם זה לא קיים

מלי גרנות:  אז אנחנו שולחים אותם לרופא והוא מביא דו״ח מחלות

מלי גרנות:  אז אני אומרת שזה לא יספיק ל-25%, כי אין שם הפרעה נפשית

מלי גרנות:  אז מה עשינו בזה?     

מירב כהן: גליה, יש דרך לפשט את זה?     

גליה מאיר אריכא: אם יש דיכאון או חרדה

מלי גרנות: אבל אין דיכאון או חרדה

מירב כהן: רגע, שרי, תתייחסי גם לסעיף הזה ואז תסכמי את ההתייחסות

שרי ורדי: שרי ורדי, סיוע משפטי

שרי ורדי:  אני רוצה לציין שבעבר, כשהייתה חקיקה של השוואת תנאים, מי שנכנס מוועידת התביעות כדי לקבל את ההשלמה של חוק ההטבות ואת ההשוואה לחוק רדיפות הנאצים, כן קיבל את ה-25% כזכויות, בסדר? כנכות נפשית

שרי ורדי:  זאת אומרת, זה כן היה בתיקון

שרי ורדי:  זה כמובן חל על אותה קבוצה

עידו לוי: עידו לוי, מנהל הוועדות הרפואיות

עידו לוי:  חשוב לי להתייחס לזה ולומר שחלק מהקבוצה שאנחנו מגיעים אליה הביתה עכשיו על מנת למצות את זכויותיהם, הם דווקא מהשוואת התנאים, שנשארו עם ה-25% ולא עלו הלאה

עידו לוי:  אז זה די חבל

שרי ורדי: אבל אני אומרת ככה

שרי ורדי:  זה נעשה, זה אפשרי לעשות את זה ואני מבינה שגם אתם אומרים שזה אפשרי

שרי ורדי:  בנוסף, יש את הניצולים שמאוד קשה להם עם המילה ׳נפשי׳, אז אולי פשוט צריך לשנות אותה למשהו אחר

שרי ורדי:  זה נכון שהיום זה יותר קל, כי הם מאוד מבוגרים וגם בני המשפחה שלהם עוזרים בעניין הזה

גליה מאיר אריכא: בואו נדייק

גליה מאיר אריכא:  אין לנו שום דרישה במסמכי התביעה שלנו, להראות שיש איזו שהיא בעיה נפשית

גליה מאיר אריכא:  הם צריכים להמציא רק מסמכים רפואיים

שרי ורדי: אני יודעת

מירב כהן: אבל רגע, אמרה לך הנציגה מעמותת ׳אביב׳, שאם היא באה סתם עם מסמך מרופא המשפחה זה לא מספיק

גליה מאיר אריכא: בוודאי שזה מספיק, לא מוכר לי דבר כזה

מלי גרנות: זה לא מספיק

שרי ורדי: הם צריכים שיהיה כתוב במסמך שהם סובלים למשל מנדודי שינה, מקשיים של זיכרונות לא נעימים

שרי ורדי:  רצוי שיהיה מצוין שם גם שהם לוקחים תרופות לשינה

גליה מאיר אריכא: מספיק רופא משפחה? אני שואלת אותך, שרי

שרי ורדי: בוודאי

גליה מאיר אריכא: זה גם לא חייב להיות נפשי

גליה מאיר אריכא:  זו צריכה להיות מחלה מוכרת מתוך רשימה של מחלות

גליה מאיר אריכא:  לחץ דם, סוכרת

שרי ורדי: אף אחד לא אומר שאתם מערימים קשיים

שרי ורדי:  אני לא חושבת שצריך לערוך את הדיון כאן בצורה כזאת של פגיעה

שרי ורדי:  אנחנו מנסים לחשוב ביחד מה יכול לקדם ומה יכול לעזור להם

מירב כהן: אני מזהה פה פער בין ההנחיות לבין מה שקורה בשטח

מירב כהן:  אוקיי? אולי צריך פשוט לעשות ריכוז של מקרים לרשות, מקרים שבהם לא נכתב על בעיות נפשיות ושבגלל זה הם לא קיבלו את ה-25% נכות, על אף הפנייה מרופא המשפחה

מירב כהן:  ואז אפשר לתת הנחייה בהתאם לוועדות הרפואיות

מירב כהן:  אני אתן לכולם לדבר, שרי, תסיימי את דברייך

שרי ורדי: מי שהולך מבני המשפחה או מהניצולים ומביא מסמך שכתוב בו משהו, הוא יקבל אחוזי נכות, לא אמרתי בשום שלב שלא

שרי ורדי:  אבל יש אנשים שזה מאוד קשה להם

שרי ורדי:  הם מוכנים שיכירו על לחץ דם, על סכרת, אבל מה לעשות? כל המחלות פרצו - - -     

גליה מאיר אריכא: אבל סכרת ולחץ דם מספיק להם עבור ה-25%

שרי ורדי: רגע, אני רוצה להגיד שלפעמים קורה שהמחלות האלו פרצו לאחר המועד והם לא עומדים בקריטריונים - -      

עידו לוי: אבל סליחה, זה לא קשור לוועדות הרפואיות, נכון? זה קשור לדיון הקודם

שרי ורדי: רק רגע, לא אמרתי שזה קשור

שרי ורדי:  הם לא עומדים בקריטריונים של ועדת שני

שרי ורדי:  ואז מה שהם כן יכולים לעשות זה להוציא על הנושא הנפשי, ששם הרבה יותר קל לקבל, גם אחוזי נכות וגם הכרה

שרי ורדי:  אבל בזה, חלק מהאנשים מתביישים

שרי ורדי:  כיום מדובר במספר מצומצם מאשר בעבר

שרי ורדי:  אנחנו גם משדרים להם שזה לא אדם נפשי שמאושפז בבית חולים פסיכיאטרי, ומנסים להסביר להם שכל מי שבעצם עבר את האירועים הקשים שהם עברו בתקופת השואה, בתקופת הנרדפות שלו, אז בוודאי שהוא סובל מזיכרונות ואז כשאנחנו מתחילים לשאול על זה אז הם באמת מספרים לנו על דברים מאוד מאוד קשים, על זיכרונות ועל קשיים בתפקוד היום יומי

שרי ורדי:       אבל קשה להם לשייך את זה אליהם, הם לפעמים מרגישים שזה פוגע בכבודם

שרי ורדי:  אני לא מדברת על הכלל, אבל אני מדברת על מיעוט שישנו ושאולי עבורם, זה היה עוזר לשקול לתת את ה-25% האלה בלי מסמך רפואי

שרי ורדי:  אף אחד לא אומר שאתם מערימים עליהם קשיים בעניין הזה

ישי אוסטפלד: אני מבקש להתייחס

ישי אוסטפלד:  ראשית, נקודת המוצא שצריכה להיות של כולם, היא ההבנה שאנחנו רחבי לב

ישי אוסטפלד:  אנחנו מכירים בצורך, אנחנו מבינים את האילוצים ואנחנו באמת עושים Extra mile

ישי אוסטפלד:  אנחנו לא מערימים קשיים אלא עושים כל מה שאפשר על מנת להיטיב

ישי אוסטפלד:  עד כאן המבוא

ישי אוסטפלד:  אבל לעומת מה שאמרתי עד עכשיו, חייבים לזכור, שיש כללים מקצועיים אוניברסליים, שאיתם עובדים

ישי אוסטפלד:       הכלל הראשון אומר, שאחוזי נכות מבטאים מחלה

ישי אוסטפלד:  זאת אומרת, אי אפשר לתת אחוזי נכות מבלי שתהיה מחלה

ישי אוסטפלד:  זה ברור וזה נוגע לכל אחת מהמחלות

ישי אוסטפלד:  לאו דווקא מחלות נפש

ישי אוסטפלד:  זה דבר ראשון

ישי אוסטפלד:  אי אפשר שאדם יקבל אחוזי נכות כשאין לו מחלה

ישי אוסטפלד:  בנוסף, כשמדברים על התגובה הנפשית, אנחנו בעצם מדברים על מחלה שנקראת Complex PTSD, בגדול, זאת המחלה

ישי אוסטפלד:  היות ולאנשים יש לפעמים סטיגמה, אז לא נוח להם להיקרא תחת Complex PTSD

ישי אוסטפלד:  למרות שהסטיגמה בנוגע ל- Complex PTSD, ירדה מאוד במדינת ישראל בשנים האחרונות, בגלל דברים אחרים שלא קשורים בשואה

קריאה: 	לא לאוכלוסיות האלו

ישי אוסטפלד: אף על פי כן, אנחנו, בקוד הפנימי, לא קוראים לזה PTSD, לא קוראים לזה פגיעת נפש אלא קוראים לזה תגובה נפשית לרדיפות

ישי אוסטפלד:  תסתכלו בכותרת, לא קוראים לזה פגיעת נפש אלא תגובה נפשית לרדיפות

ישי אוסטפלד:  יותר מזה, בכל פעם שאנחנו מקבלים אבחנה כזו, זה קל לנו מאוד

ישי אוסטפלד:  אם פסיכיאטר ולא משנה מי הוא ומאיפה הוא, זה גם יכול להיות פסיכיאטר שהוא לא מהשירות הציבורי, מעביר לנו מכתב שאומר לנו שיש אבחנה כזאת, אנחנו סומכים את ידינו עליה

ישי אוסטפלד:       אבל יותר מזה, גם אם לא נקבל אבחנה כזאת אלא נקבל רק תיאור של הסימפטומים, הפסיכיאטר שלנו יאסוף את הסימפטומים ביחד ויעמיד את האבחנה

ישי אוסטפלד:  זאת אומרת, הוא לא צריך שיהיה כתוב לו למטה: פגוע נפש

ישי אוסטפלד:  אלא שרופא משפחה יתאר את ביעותי הלילה, את ההימנעות ואת הסימנים הקלאסיים, על מנת שהוא יעמיד את האבחנה

ישי אוסטפלד:  לכן, בעניין הזה, אנחנו באמת מבינים את הצורך, מבינים את המגבלה ומאשרים ברוחב לב, אבל אי אפשר לאשר למי שלא חולה

מירב כהן: אוקיי

מירב כהן:  גליה, תוכלי בבקשה לסקור את יתר הנושאים?     

גליה מאיר אריכא: לגבי זה אני רק אומר במילה אחת, שאני דווקא רוצה להתייחס לניצולים שלא מגיעים דרך העמותות, אלא ניצולים שמגיעים אלינו, ממלאים טופס ולא כותבים שום דבר בנושא הרפואי

גליה מאיר אריכא:  אנחנו מטלפנים אליהם, לפעמים גם מקבלים את רשותם לדבר עם הרופא שלהם ואנחנו עוזרים להם לעבור את המחסום הזה של ה-25%

גליה מאיר אריכא:  זה לא מחסום, אין לנו שום התנגדות שייקבע בחוק, שה-25% יינתנו באופן אוטומטי

גליה מאיר אריכא:       אבל כפי שאמר עידו ואני חושבת שזה דווקא פיילוט מצוין - את אותה הקבוצה, העברנו בשנת 2014 באופן אוטומטי

גליה מאיר אריכא:  זה היה 20 אלף איש שעברו בבת אחת

גליה מאיר אריכא:  אז רצינו בבת אחת גם להכיר בהם כזכאים לתגמול ולכן קבענו לכולם, 25% בחוק

גליה מאיר אריכא:  אותה הקבוצה נשארה מאחור הרבה זמן

גליה מאיר אריכא:  זו אותה הקבוצה שהצטרכנו לשלוח להם ביקורי בית בכדי להעלות להם את התגמול, כי הם היו אלה שנשארו מתחת ל-50% במשך תקופה ארוכה

מירב כהן: יכול להיות שאם לא הייתם עושים את זה הם היו נשארים על אפס

מירב כהן:  לא על 17% או 25%

מירב כהן:  זה לא בהכרח עשה נזק, כי יכול להיות שאם לא היית עושה את זה, אז מצבם היה גרוע יותר

גליה מאיר אריכא: לא

מירב כהן: למה לא?     

גליה מאיר אריכא: אבל השאלה היא אל מול החלופה

גליה מאיר אריכא:  אני צריכה לזכור את זה אל מול החלופה, של תביעות שמוגשות באופן אישי ושאנחנו מכירים במחלות נוספות וש- - -      

מירב כהן: אבל הם תמיד יכולים לפנות גם לתביעות שמוגשות באופן אישי

גליה מאיר אריכא: נכון

מירב כהן: החלופה הזאת תמיד פתוחה בפניהם

גליה מאיר אריכא: החלופה הזאת תמיד פתוחה

גליה מאיר אריכא:  אבל בפועל, כשאדם לא צריך להגיש מסמכים רפואיים בשביל לקבל, הוא לא מגיש

גליה מאיר אריכא:  העובדה היא שזה מה שקרה

גליה מאיר אריכא:  אנחנו שלחנו לכולם 20 אלף מכתבים בהם נכתב: ״אתם מוזמנים להעלות את המחלות שלכם ולהעלות את דרגת הנכות, לכן תביאו מסמכים רפואיים

גליה מאיר אריכא: ״ והעובדה היא שזה לא קרה

מירב כהן: אז אם רגע נסכם את זה, אתם חושבים שכדאי להגיש הצעת חוק פרטית כזו? את חושבת שזו קבוצה ריקה והעמותות חושבות שבאמת יש שם ביקוש

מלי גרנות: אני רוצה להגיד שהרופא אמר שלא יכול להיות כזה דבר

מלי גרנות:  אבל גליה אומרת, כפי ששרי גם אמרה, שב-2014 זה נעשה

ישי אוסטפלד: לא לא, זה נעשה דרך ועדות רפואיות

מלי גרנות: זה לא נעשה דרך ועדות רפואיות, זה נעשה אוטומטית

גליה מאיר אריכא: בחקיקה זה אפשרי

גליה מאיר אריכא:  אם זו השאלה אז זה אפשרי בחקיקה

מירב כהן: אז אני אקח את זה כמשימה שלי, להצעת חוק פרטית

ישי אוסטפלד: אם זה יעבור כהצעת חוק פרטית, את מסכנת דברים אחרים שניצולי השואה מקבלים

ישי אוסטפלד:  למשל, אם תהיה - - -          

מירב כהן: למה? אם זו קבוצה ריקה אז אין לזה שום עלות

ישי אוסטפלד: כי את מסכנת את מהות הוועדות הרפואיות

ישי אוסטפלד:  למשל, אם הוועדות הרפואיות לא תעבודנה באופן סטנדרטי, כמו הוועדות הרפואיות בכל גוף אחר, אז הם לא יהיו זכאים לפטור ממסים

ישי אוסטפלד:  היות שהוועדה שלנו מוכרת והסטנדרט עבודה שלה הוא סטנדרט עבודה זהה לזה של כל הוועדות האחרות, אז גם כל הזכויות האחרות שמדינת ישראל נותנת בגין אחוזי נכות, מוכרות

ישי אוסטפלד:  לכן, אם אתם תעשו שינוי ותגרמו לכך שהוועדה שקובעת אחוזי נכות לניצולי שואה תפעל לפי סטנדרטים אחרים, אז אנחנו נאבד זכויות אחרות

מירב כהן: גליה, מה את אומרת?     

ישי אוסטפלד: יותר מזה, אנחנו גם לא נדע לעשות עבורם מיצוי זכויות, זו טעות גדולה

גליה מאיר אריכא: אני אומרת שלגבי ה-25%, אין מניעה לקבוע אותם בחוק כמוכרים באופן אוטומטי

גליה מאיר אריכא:  אבל בשביל לקבל יותר, אז הם יהיו צריכים להגיש בקשות

מירב כהן: כן, תאיר

תאיר ראבוחין: תאיר, אגף תקציבים במשרד האוצר

תאיר ראבוחין:  אני רק רוצה לומר שצריך לקחת בחשבון, שמן הסתם יש למהלך כזה השלכות רוחב

תאיר ראבוחין:  כי עד היום, במקרים קודמים בהם העלו את התגמולים או שנתנו איזה שהן הטבות, לקבוצות חלקיות מסך ניצולי השואה, אז קבוצות אחרות באו בטענות על הדבר הזה ודרשו לקבל את זה גם

מירב כהן: אבל פה דווקא אין לך השלכות רוחב

מירב כהן:  כי כל אחד מקבל 25%, לא משנה מאיזו קבוצה הוא, זה כלל אחיד לכולם

תאיר ראבוחין: אני אומרת שאם, כמו שנטען פה, יש שכבת אוכלוסייה שלא נכנסת ל-25%, אז אנחנו הופכים את ה-25% לאפס החדש

תאיר ראבוחין:  ואז כל מי שלמעלה יבקש את הפערים היחסיים, כמו שהם קיימים היום

מירב כהן: אוקיי

נורית איתן גוטמן: יש לכם אפשרות לבדוק את הכמויות של האנשים? לפעמים אנחנו מדברים ככה באופן כללי מאוד ואתם תחת רושם שגוי ואז - - -      

מירב כהן: אבל זו תמיד הבעיה בחוסר מיצוי זכויות, אתה לא יודע מי לא ממצה

נורית איתן גוטמן: אבל גליה יודעת כמה ניצולי שואה מקבלים כמה אחוזים

נורית איתן גוטמן:  השאלה שלי היא האם שווה להשקיע עכשיו בהצעת חוק, אם אנחנו לא יודעים את הכמויות

נורית איתן גוטמן:  לדוגמה, אחרי שדיברנו פה על שורדי השואה דוברי רוסית, הלכתי לבדוק כמה תלונות הגיעו על זה שאין את העלון ברוסית ושהם לא יודעים לקרוא בעברית

נורית איתן גוטמן:  אצלך, זה היה אף אחד - - -      

מירב כהן: אני ניהלתי את תלונות הציבור, וכמי שניהלה ארגון שכל מהותו היא טיפול בתלונות, אני אגיד לך שכשמתחילים להתלונן זו ההתחלה של הפתרון

מירב כהן:  זה שלא מתלוננים זה לא אומר שאין בעיה, להיפך

מירב כהן:  כשאדם מתלונן אז לפחות הוא יודע שמגיע לו והוא לא מקבל, זו התחלה של פתרון

מירב כהן:  הבעיות הכי קשות הן הבעיות שלא מתלוננים עליהן

נורית איתן גוטמן: אבל גם בארגונים של דוברי הרוסית, היו פה שניים כשבדקתי, גם הם לא ידעו לתת לי נתונים

מירב כהן: אני מסכימה

מירב כהן:  כי הם גופים מאוד קטנים

מירב כהן:  לא מדובר בגופי מדינה, לא בארגונים גדולים כמו ׳לתת׳ ולא בגופים תשתיתיים אלא בגופים קטנים שעובדים באזורים גיאוגרפיים קטנים

מירב כהן:  זה לא מלמד שאין בעיה אלא מלמד שאין עליה נתונים, שזה אפילו יותר חמור, כי אתה אפילו לא יודע איפה למצוא את האנשים על מנת לעזור להם

שרי ורדי: אני חושבת שלהיפך

שרי ורדי:  גם בנושא ה-25%

שרי ורדי:  אם בעתיד, אני מקווה שהקרוב ואולי המעט יותר רחוק, יחליטו להרחיב את המעגל לעוד קבוצה של ניצולי שואה, שגם הם ייחשבו לניצולים הזכאים לקצבה, אז נקל עליהם, נקל עליהם בעניין של ה-25%

מירב כהן: אוקיי

מירב כהן:  גליה, את יכולה להמשיך לנקודות הבאות?     

גליה מאיר אריכא: כן

גליה מאיר אריכא:  אוקיי

גליה מאיר אריכא:  לגבי חוות דעת רפואיות

גליה מאיר אריכא:  אני מודה שלא הבנתי את הטענה

גליה מאיר אריכא:  נטען שנדרשות חוות דעת של רופאים ציבוריים ולא פרטיים

גליה מאיר אריכא:  אנחנו, ככלל, לא דורשים חוות דעת

גליה מאיר אריכא:  בנושא של הכרה במחלות נוספות, יש לנו את דו״ח ועדת שני

גליה מאיר אריכא:  מדובר בדו״ח מסודר, עם אמות מידה מאוד מקלות שאנחנו פועלים בו באמת ברוחב לב

גליה מאיר אריכא:  נזכר פה - - -      

מירב כהן: מי קובע על האם יש או אין לו מחלה מסוימת כדי שזה יגיע להחלטה שלכם על האם היא מוכרת או לא מוכרת, מי קובע את זה?     

ישי אוסטפלד: רופא או חוות דעת של הוועדות

מירב כהן: של הוועדה?     

ישי אוסטפלד: לא, רופא

מירב כהן: כל רופא? הרופא יכול להיות גם פרטי וגם ציבורי?      

גליה מאיר אריכא: יש לנו מחלקת תביעות, שהיא קובעת את ההכרה במחלות

גליה מאיר אריכא:  יש בה ארבעה רופאים, שהם אמונים על קבלת המסמכים ועל ביצוע הבדיקה לשאלה האם הם מתאימים לאמות המידה של ועדת שני, שאותן הם כבר מכירים

גליה מאיר אריכא:  מדובר ברופאים שעובדים איתנו כבר שנים, הם יודעים שאם מישהו ימציא לנו עכשיו מסמך מ-1997 ולא מ-1995 אנחנו נכיר בו

גליה מאיר אריכא:  כלומר, הם ממש פועלים ברוח המדיניות שלנו

מירב כהן: האם אפשר להביא כל רופא? פרטי? ציבורי? זה לא משנה לכם?     

ישי אוסטפלד: בוודאי

ישי אוסטפלד:  אני אתן לכם דוגמה למקרה אמיתי

ישי אוסטפלד:  קיבלנו תביעה שהיה קשה להכיר בה, כשמי שכתב את חוות הדעת, הוא רופא אמריקאי מניו יורק

ישי אוסטפלד:  חוות הדעת לא הייתה שלמה, אז אני חיפשתי אותו ומצאתי אותו, דיברתי אתו והוא כתב שוב את חוות הדעת

מירב כהן: גליה, אז פה אין בעיה?     

ישי אוסטפלד: בוודאי שאין בעיה

גליה מאיר אריכא: אין בעיה

גליה מאיר אריכא:  אבל חשוב לציין - - -      

מירב כהן: אוקיי, אז בואי נעבור לסעיף הבא

שלומית הרץ: שלומית הרץ

שלומית הרץ:  אני רוצה להבהיר עוד משהו

שלומית הרץ:  כשמדובר בוועדת שני, באמת שאין צורך בחוות דעת במובן היותר רחב מאשר תיעוד בתיק הרפואי לקיומה של המחלה ומועד האבחנה, זו נקודה מאוד חשובה

שלומית הרץ:  כך זה לגבי כל המחלות של ועדת שני

שלומית הרץ:  אותן חוות דעת שהרופא הראשי מדבר עליהן, הן מחלות שאינן מוכרות בוועדת שני וגם שם, לא נדרשת חוות דעת, דווקא של רופא פרטי או דווקא של רופא ציבורי

שלומית הרץ:  כן נדרשת הוכחת קשר סיבתי, באותן המחלות שאינן מוכרות על ידי ועדת שני

גליה מאיר אריכא: בכל שורת המחלות שאותן אנחנו מכירים, סוכרת, יתר לחץ דם, מחלות גב, מחלות פרקים, סרטן ואוסטאופורוזיס, לא נדרשת שום חוות דעת

מירב כהן: אוקיי, אז אני עוזבת את הסעיף הזה ועוברת הלאה

מירב כהן:  בואי נעבור למוסדות

גליה מאיר אריכא: הנושא הבא הוא החלפת מסמכים רפואיים בתצהיר

גליה מאיר אריכא:  פה עלתה טענה שאין לקופות החולים חומרים בארכיב

גליה מאיר אריכא:  אז פה, קודם כל, חשוב לנו להבהיר, שיש לנו כמה מאגרי מידע מאוד מאוד מסודרים, שניתן להסתמך עליהם לצורך בדיקת תיעוד רפואי והם: קופות החולים, צה״ל ותיקים בקופות הביטוח

גליה מאיר אריכא:  אנחנו עובדים באופן שוטף עם קופות החולים, יש להם ארכיב מסודר והם מביאים לנו מסמכים רפואיים משנים מוקדמות

גליה מאיר אריכא:  כן יש בעיה לגבי ניצולים שעלו בשנים מאוחרות ושאין להם מסמכים

גליה מאיר אריכא:       במקרים האלה, אנחנו מסתפקים בתיעוד בסמוך למועד העלייה

גליה מאיר אריכא:  אנחנו כן משתמשים בתצהירים במקרים מסוימים ואני אגיד לך באיזה מקרים, מקרים שהם גבוליים

גליה מאיר אריכא:  אנחנו כבר לבד מכירים מקרים גבוליים

גליה מאיר אריכא:  כמו שכבר אמרתי קודם, אם יבוא אלינו ניצול שמבקש הכרה ביתר לחץ דם, יש לו מסמך מ-1997 ומ-1998, אז למרות שלפי ועדת שני צריך מסמך מ-1995, אנחנו מכירים

גליה מאיר אריכא:  אבל יש מקרים יותר קיצוניים שבאים אלינו

גליה מאיר אריכא:  למשל, ניצול שטוען שיש לו כאבים אורתופדיים וכאבי שיניים והמועד הראשון בו יש תיעוד בתיק, זה כשהוא בגיל 70 או אפילו 75

גליה מאיר אריכא:  אז אלה מקרים שהם באמת בעייתיים, כי אני לא יכולה לומר ששינויים ניווניים, שיש לכולם בגיל הזקנה, אצלו הם בהכרח קשורים באירועי השואה

מירב כהן: נציגות הארגונים, יש לכן מה להוסיף על זה?      

שרי ורדי: אני רוצה לומר שאני לא הייתי מודעת לזה ואני שמחה מאוד לשמוע שיש הרחבה גם למי שהמחלה פרצה אצלו בשנת 1997

שלומית הרץ: שרי, סליחה שאני עוצרת אותך אבל חשוב לי לדייק בעניין הזה

שלומית הרץ:  הכוונה היא שב-1997 אתה כבר רואה טיפול אינטנסיבי ומשמעותי

שרי ורדי: אוקיי

שרי ורדי:  אז 1977 זה במידה ויש טיפול אינטנסיבי?     

שלומית הרץ: אפשר לדבר על אותם המקרים שרי, אנחנו לא משנים את הקריטריונים, אם זאת השאלה

מירב כהן: האם יש פה צורך? האם יש פה בעיה מהותית בעניין המסמכים?      

שרי ורדי: כן

שרי ורדי:  יש בעיה מהותית מבחינת המסמכים

שרי ורדי:  לא כולם שירתו בצבא וגם לא כל כך קל להשיג את התיק מהצבא, למרות שאנחנו משיגים תיקים מהצבא

שרי ורדי:  והבעיה היותר חמורה היא בקופות החולים

שרי ורדי:  יש לנו את קופת החולים ׳כללית׳, שלהם יש ארכיב מסודר, אז ברגע שהניצול או הניצולה אומרים לנו שהם חברי קופת החולים ׳כללית׳ אז אנחנו אומרים יופי ומזמינים את התיק

שרי ורדי:  ואנחנו באמת מוצאים פעמים רבות גם הכרה במחלות שהם לא זכרו שהם יכולים לקבל עליהן הכרה

שרי ורדי:       אבל אם מדובר למשל בניצול שהוא חבר בקופת החולים ׳מכבי׳, אז שם זה מסודר לא לפי שם החבר או תעודת הזהות שלו, אלא לפי שם הרופא

שרי ורדי:  הבעיה היא שקשה מאוד להיזכר לאיזה רופא הלכת לפני עשרות שנים ובנוסף, הרבה מהרופאים האלה גם עבדו כרופאים עצמאיים ולא בהכרח העבירו את התיק לשמירה בארכיב

מירב כהן: מה אפשר לעשות עם זה?      

גליה מאיר אריכא: אנחנו כן מצפים שתהיה איזו שהיא התכתבות ושיהיה איזה שהוא תיעוד בין הטענה לבין מה שקיים בתיק הרפואי

גליה מאיר אריכא:  אנחנו לא - - -      

מירב כהן: אבל מה את עושה עם זה שלא כולם שירתו בצבא ולא כולם מבוטחים בקופת החולים ׳כללית׳?          

שלומית הרץ: אנחנו מקבלים מסמכים משנים ארוכות אחורה, גם מקופות החולים האחרות, גם מתיקים ששרי מכירה

שלומית הרץ:  אנחנו מקבלים תיקים של עשרות שנים, גם מ- ׳מכבי׳ וגם מקופות החולים האחרות

מירב כהן: בסדר, אבל אתה צריך - - - הרופא, זה מקשה

שלומית הרץ: אבל גם בתיקים בהם יש איזה שהוא פער של שנים - - -      

שרי ורדי: ובהרבה תיקים אנחנו פשוט לא פונים, כי אין לנו

שרי ורדי:  אין לנו את הראשית ראייה, כדי להגיש את ההכרה במחלה או במקרה שבו אנחנו נדחים, להגיש ערר לבית המשפט, לכן אנחנו פשוט לא עושים את זה

שרי ורדי:  אין לנו

שרי ורדי:  אנחנו פשוט מסבירים להם שאין להם סיכוי משפטי

שלומית הרץ: מה הציפייה?     

גליה מאיר אריכא: רגע, הבן אדם מטופל במערכת הציבורית? הוא בקשר עם רופא ציבורי?      

שרי ורדי: הוא בקשר עם רופא ציבורי, אבל הרופא הציבורי - - -     

גליה מאיר אריכא: אז הוא מעולם לא הביא את הנושא הזה בפני הרופא הציבורי? את מכירה מישהו שמטופל במערכת הציבורית ואין לו שום אזכור למחלה?      

שרי ורדי: אבל יש את זה ב- ׳כללית׳ מפני שיש להם את הארכיב

שרי ורדי:  אבל מה עם קופות החולים האחרות? שוב, אני מבינה שזה בעייתי, אבל אני אומרת שכדאי שננסה לחשוב ביחד ואולי להגיע לאיזה פתרון יצירתי

עידו לוי: אם הוא קיבל מרשם לתרופות על ידי רופא ציבורי, אז התרופות שאותן הוא צריך לממש אחר כך, הוא חייב לבוא עם זה לרופא, להציג את ה - - -      

שרי ורדי: אבל, זה היום

שרי ורדי:  היום הוא סובל מלחץ דם

שרי ורדי:  הוא צריך להוכיח שלחץ הדם פרץ בשנת 1995, הוא חבר בקופת החולים ׳מכבי׳ - - -     

גליה מאיר אריכא: ואין שום זכור בתיק הרפואי לכך שהוא סבל מיתר לחץ דם? שום אזכור?     

שלומית הרץ: אבל יש רכישת תרופות

שלומית הרץ:  את רכישת התרופות הוא בוודאי לא עושה אצל הרופא הפרטי של ׳מכבי׳, אלא בבית המרקחת של הקופה ואז אפשר גם למצוא תיעוד לגבי הדבר הזה

שלומית הרץ:  זאת אומרת, כשיש לנו את הבסיס של הראייה זה בסדר

שלומית הרץ:  לכן אני חוזרת ואומרת, גם כאשר יש לנו פערים של שנים, אבל כאלה שאנחנו יכולים להשלים אותם באמצעות מידע נוסף שהוא לאו דווקא מהתיק הרפואי, אז זה בסדר

שלומית הרץ:  הדברים האלה נעשים כדבר שבשגרה

שלומית הרץ:  להגיד שאין תיקים רפואיים בקופות החולים האחרות, אני חושבת שזה מידע שהוא לא מדויק והוא בטח ובטח לא זה שמונע מהניצולים לקבל את ההכרה

מירב כהן: לא, אבל יש מקרים בהם אי אפשר להביא מסמכים ובגלל זה אנשים לא מקבלים את מה שמגיע להם

מירב כהן:  אז השאלה היא האם אפשר לייצר איזה שהוא מסלול שבוחן את המקרים הייחודיים האלה?      

גליה מאיר אריכא: אנחנו עושים את זה כדבר שבשגרה, יום ביומו, בכל התיקים

גליה מאיר אריכא:  ציינתי את צה״ל לא בגלל שאנחנו דורשים מהם באמת מסמכים, אלא בגלל שאם אין תיעוד בקופה אז אנחנו פונים גם לצה״ל ולחברות הביטוח

גליה מאיר אריכא:  אנחנו באמת נשענים על כל דבר שאפשר להישען עליו, שרי יודעת את זה

גליה מאיר אריכא:  אבל זה נשמע לי קצת מופרך, אדם סובל במשך 20 או 30 שנה ממחלה ואין לזה שום תיעוד בתיק הרפואי?     

מלי גרנות: זה לא שאין תיעוד, אין ארכיון

גליה מאיר אריכא: אבל יש ארכיון

גליה מאיר אריכא:  אנחנו עובדים עם ארבעת קופות החולים ומקבלים מכולם חומרים

מירב כהן: אז היא אומרת לך שזה מקוטלג לפי רופא ולא תמיד מצליחים למצוא את זה באופן הזה

מירב כהן:  בחלק מהמקרים האדם זוכר את הרופא ובחלק מהמקרים הוא לא

שירלי להב פריס: אולי אפשר לפנות לקופות ושהקופות ישנו את השיטה

מלי גרנות: יש לי הצעה

מלי גרנות:  נורית נמצאת פה והיא נציגה של ה- ׳כללית׳

מלי גרנות:  אבל יש לנו בדיוק את אותה נציגה וצוות באמת מדהים ב- ׳מכבי׳

מלי גרנות:  יש לנו את גלית

מירב כהן: עשינו עם ׳מכבי׳ את מתאמי הטיפול ואת המצוי זכויות

מירב כהן:  כל הקופות טובות, אבל יש פה בעיה

מלי גרנות: אז בואו נעשה איתם חשיבה בנושא הזה, על איך אנחנו יכולים לסייע למבוטחים ב- ׳מכבי׳

מירב כהן: אוקיי

מירב כהן:  אז אני מכניסה את זה לסיכום

מירב כהן:  חשיבה עם קופות החולים על מקרים שבהם אין ארכיב

שרי ורדי: לגבי הנושא של מי שעלה לארץ מאוחר, מי שהגיע בשנת 2000 ומתקשה להביא מסמכים ותיק רפואי מ - - -      

ישי אוסטפלד: למה מתקשה להביא? אני נתתי לך דוגמה למישהו שהרופא שלו נמצא בניו יורק

שרי ורדי: גם אני יכולה להביא את הדוגמאות של אלה שהצלחנו, אבל אני מביאה דווקא את אלה שלא

שרי ורדי:  למשל יוצאי לנינגרד, שמתקשים להביא מ - - -      

ישי אוסטפלד: שלא היו מעולם אצל רופא?      

שלומית הרץ: כן, אבל אז, עם מועד העלייה לארץ, אנחנו נתחיל לראות את הדיווח בתיק הרפואי וזה בדרך כלל יספק אותנו

שלומית הרץ:  באותם המקרים בהם אנחנו נראה התחלה של תיעוד בתיק הרפואי, מיד בסמיכות לעלייה שלו לארץ

שרי ורדי: מצוין

שרי ורדי:  רגע, אז אם אתם רואים את זה ממועד העלייה לארץ, אז זה יהיה המועד הקובע עבורו? אם כך זה מצוין עבורם, עבור הניצולים

שלומית הרץ: אני חושבת שכבר ראינו מקרים כאלה והם נידונו ברוחב לב, תוך הגמשה של הכללים

שלומית הרץ:  צריך לראות כל מקרה לגופו

ישי אוסטפלד: אנחנו מחפשים רמז שיוכיח

שלומית הרץ: חשוב להגיד שאין כאן בעיה מערכתית

מירב כהן: בסדר, נקודות חשובות מאוד

מירב כהן:  בירוקרטיה היא מתישה והדיון הזה מתיש בעצמו, אבל הוא חשוב, כי בסוף אנשים נופלים בזה

מירב כהן:  אוקיי, הלאה

מירב כהן:  צמצום הזמן למתן תשובה לערעורים

מוריה מנור גנים: אפשר להגיד על זה משהו עוד לפני הערעורים? אני מוריה, מהקליניקה לזכויות זקנים בבר אילן

מוריה מנור גנים:  אנחנו בשנה האחרונה, נתקלים בזמני טיפול שהם לא הגיוניים

מוריה מנור גנים:  גם יצא לי לדבר עם נציג מהרשות בשבוע שעבר וביקשתי ממנו לתת לי איזה שהוא Timetable, של כמה זמן לוקח כל דבר והגענו לחצי שנה

ישי אוסטפלד: באיזה נושאים?     

מוריה מנור גנים: בנושאי הכרה והחמרה

מוריה מנור גנים:  אני חייבת להגיד שבעיניי מדובר בבעיה שהיא הרבה יותר שורשית

מוריה מנור גנים:  כי אנחנו, הרבה פעמים נשענים על חומרים שמגיעים מהארכיון וכשאנחנו פונים אליכם, לבקשה של התיק מהארכיון אז או שאנחנו לא מקבלים שום דבר, או כמו דוגמה אמיתית שקרתה לי בשבוע שעבר, התקשרתי כדי לברר מה קורה עם הבקשה, אמרו לי שהיא הגיעה ב-07 במאי, נסרקה ב-28 במאי אבל לא נעשה איתה כלום ולצערי, זה לא מקרה חד פעמי

מוריה מנור גנים:       אני יכולה לספר על מקרים בהם אנחנו מעבירים בקשות ואנחנו מקבלים תיקים חלקיים מהארכיון ולא את כל המסמכים שהגיש הניצול בהתחלה

מוריה מנור גנים:  לא את הוועדות

מוריה מנור גנים:  עבור כל דבר צריך לבקש בקשה מיוחדת וזה מציב אותנו חסרי מידע, שהרי אנשים לא שומרים את המסמכים שלהם אז זה מביא לקושי מאוד מאוד משמעותי

מוריה מנור גנים:  אני חושבת, באופן אישי, שלחכות חצי שנה להכרה בפסוריאזיס, כשיש אפילו חוות דעת מרופא עור - - -      

גליה מאיר אריכא: זה נשמע לי דבר לא סביר ובטח לא משהו שמייצג את הפעילות שלנו

ישי אוסטפלד: יש לנו ארבעה רופאים, הם כולם זריזים מאוד, הם עובדים מהבית ואני לא מכיר שום פיגורים

ישי אוסטפלד:  אם יש דבר כזה, תגידי בבקשה ואנחנו נפתור את הבעיה, כי לא צריכה להיות בעיה

ישי אוסטפלד:  הם מאוד מיומנים והם עושים את העבודה שלהם מאוד מהר, אז אני מתפלא לשמוע, אבל אשמח לשמוע על בעיות כאלו

ישי אוסטפלד:  בשמחה רבה

מירב כהן: אז תעבירי אליהם את המקרים

קריאה: אם זה לא ייפתר עד אז, נדון על זה בוועדה הבאה

ישי אוסטפלד: אם יש צוואר בקבוק, נפתור אותו

שרי ורדי: יכול להיות שהייתה בעיה אחרת

שרי ורדי:  אולי הגשתם איזה הליך להכרה במחלה וזה עיכב בינתיים את הבקשות האחרות שלכם, כי ההליכים לא עובדים במקביל

שלומית הרץ: זה כבר שנים לא ככה

שרי ורדי: רק עכשיו, בתיק האחרון, היה לנו ניצול שההליך שלו היה בבית משפט ולא הוכר כי - - -      

מירב כהן: שרי, אני מתנצלת, אני חייבת להתקדם כי הזמן פשוט עובר לנו

מירב כהן:  אני מבקשת שתעבירי את זה לרשות, הרשות יבדקו אם יש פה משהו עקרוני או שמדובר בתקלה נקודתית ותחזרי לדווח לנו

מוריה מנור גנים: זה לא נקודתי לצערי

מירב כהן: את חושבת שמדובר בעניין קבוע?     

מוריה מנור גנים: אנחנו באופן קבוע מקבלים תיקים באופן חלקי מהארכיון, גם זה במידה ואנחנו בכלל מקבלים אותם

גליה מאיר אריכא: סליחה

גליה מאיר אריכא:  למה אתם לא מגיעים לצלם? ככה עושים כולם

גליה מאיר אריכא:  לא הבנתי, בטח אם יש לכם כמויות של תיקים

מוריה מנור גנים: אז אני אשאל שאלה גדולה יותר

מוריה מנור גנים:  אם אני עושה את זה בעודי פועלת תחת ארגון, מה עושה אדם שלא פונה אליי?      

גליה מאיר אריכא: להפך, אנשים פרטיים מגיעים ומצלמים

גליה מאיר אריכא:  מעולם לא קיבלתי תלונה בנושא, רק מכם

גליה מאיר אריכא:  אז אם אתם מטפלים בכמויות של תיקים ויש עוד גופים שמטפלים בכמויות, אז הם שולחים נציג שבא ומצלם

גליה מאיר אריכא:  תשמעי, אם יש לכם כמויות של תיקים, אז זה לא הגיוני להעמיד בן אדם שרק יצלם לכם וישלח לכם את החומרים, אני לא בטוחה שזה משהו טריוויאלי שאנחנו צריכים לעשות

גליה מאיר אריכא:  תשלחו אדם שיבוא ויצלם, הארכיב עומד לרשותם, בבקשה, בואו תצלמו

גליה מאיר אריכא:  לא חשבתם על זה

מוריה מנור גנים: קודם כל, זה לא הוצע לנו אף פעם

גליה מאיר אריכא: אז הנה אני מציעה לך

גליה מאיר אריכא:  לבוא ולצלם בעצמכם

גליה מאיר אריכא:  איפה אתם יושבים?     

מוריה מנור גנים: בבר אילן

גליה מאיר אריכא: זה לא רחוק מאיתנו

גליה מאיר אריכא:  תבואו פעם בשבוע או בשבועיים ותצלמו את התיקים, בבקשה

ישי אוסטפלד: יותר מזה, אני חשבתי שהדיון הוא הפוך, שהדיון הוא על הגשת הכרה

ישי אוסטפלד:  זאת אומרת שהאדם מגיש לנו את המסמכים ולא הפוך, אז תגישו לנו את המסמכים ואנחנו מכירים בהם כהרף עין

ישי אוסטפלד:  למה את צריכה לצלם את המסמכים אצלנו? הבעיה היא בידע שקיים מבחוץ, לא בידע שקיים אצלנו

מוריה מנור גנים: לא, זה לא נכון

מוריה מנור גנים:  בשביל שאני אוכל לטפל במקרה אני צריכה לדעת את ההיסטוריה, אני צריכה לדעת אם האדם כבר הגיש בעבר

גליה מאיר אריכא: בסדר, אז ככה זה נעשה עם כל הגופים האחרים, הם באים ומצלמים

גליה מאיר אריכא:  זה יפה מצד מי שהציע לצלם לך והציע לך שירות, אני לא - - -      

מירב כהן: לא הבנתי, שורד שואה צריך לבוא לצלם?      

גליה מאיר אריכא: לא, אבל היא גוף

מירב כהן: אבל מה אם הוא לא פנה דרכה?      

גליה מאיר אריכא: מי שרוצה את כל התיק ורוצה את ההיסטוריה, אז הוא בא ומצלם את התיק

מוריה מנור גנים: אבל את יודעת מה? למה אפילו לא להגיב במענה חוזר כשמבקשים לקבל מכם תיק?      

גליה מאיר אריכא: בואי בבקשה ונבדוק את זה

מירב כהן: טוב

מירב כהן:  אני מבקשת שתשבו על זה, תעבירי את הדברים ונבדוק Status בדיון הבא

מירב כהן:  הלאה

מירב כהן:  גליה, בואי תציגי את הנקודות הבאות, אנחנו צריכים לחתור לסיום

גליה מאיר אריכא: טוב

גליה מאיר אריכא:  משך זמן לערעורים

גליה מאיר אריכא:  המועד לערעור במסגרת התוכנית הלאומית הוא 30 יום, אנחנו הארכנו את זה ל-60 יום ועלתה פה טענה שגם 60 יום - - -     

מירב כהן: לא, הטענה היא שגם אחרי שמערערים, לוקח זמן לקבל תשובה האם הערעור התקבל או לא

מירב כהן:  זו הייתה הטענה

גליה מאיר אריכא: אם כבר מעלים את הנושא הזה, אז אני יכולה להגיד לך דבר אחד

גליה מאיר אריכא:  הרשות כמעט ולא דוחה מועדים, הרשות מגישה תגובות לפני הדיונים ואם כבר יש פה גורם שמצדו יש כל הזמן דחיינות וסחבת, אז הגורם הוא עורכי הדין של הצד השני, שלצערי הם עורכי דין שמופעלים מטעם המדינה

גליה מאיר אריכא:  יש כל הזמן סחבת, דחיינות, החלפה של עורכי דין, הגשה של עררים כשאין צורך וכמה עורכי דין ש - - -      

מירב כהן: האם יש בעיה במשך הזמן של התשובות?      

שרי ורדי: אני לא חשבתי בכלל להיכנס לזה כי אנחנו מדברים על ועדות רפואיות, אבל התגובות לבית המשפט מוגשות בדרך כלל ממש ברגע האחרון ולפעמים יומיים לפני דיון

גליה מאיר אריכא: אין לנו בכלל חובה להגיש תגובה לבית המשפט, זה משהו שאנחנו הכנסו אותו, אז כן, היא מוגשת יומיים לפני הדיון

גליה מאיר אריכא:  זה כל כך קשה לקרוא שלושה עמודים יומיים לפני הדיון?      

שרי ורדי: לגבי המועדים של הערעורים

שרי ורדי:  אכן מדובר ב-60 יום, אבל נגיד בערר לוועדת עררים, זה 60 יום פלוס 30 יום והוועדות עומדות על זה שזה יהיה 60 יום ולא מעבר

שרי ורדי:  אני חושבת שאפשר היה לעשות כאן הגמשה של ה-60 יום האלה ולתת כאן אפשרות קצת יותר רחבה

ישי אוסטפלד: 60 יום זו לא המטרה, חס וחלילה

שרי ורדי: אני לא מדברת על בתי המשפט אלא על ועדה רפואית עליונה, כי אנחנו נמצאים כאן בוועדות רפואיות

שרי ורדי:  בית המשפט כן מאפשר 90 יום פלוס

מירב כהן: אוקיי

מירב כהן:  גליה, אני רוצה להתייחס לנקודה על אנשים שנמצאים במוסד וצריכים לדווח בכל חצי שנה אם ה- Status שלהם השתנה, זו תהיה הנקודה האחרונה

גליה מאיר אריכא: אנחנו, כמו שאמרנו קודם, משלמים תשלום חודשי שמתווסף לקצבה החודשית, של 740, 1,000 או 1,400 שקלים, במקרה של אשפוז במוסד

גליה מאיר אריכא:  1,400 שקלים ניתנים, כנגד חובה של בני המשפחה להמציא אישור שאותו אדם עדיין מאושפז, פעם בחצי שנה, זאת כדי שנוכל לבצע מעקב

גליה מאיר אריכא:  נכון, בדרך כלל זה לא שמצבו משתפר

גליה מאיר אריכא:  אבל זה איזה שהוא מעקב שהוא מינימליסטי

מירב כהן: פעם בחצי שנה זה לא מינימליסטי

גליה מאיר אריכא: חצי שנה זה לא מינימליסטי?      

מירב כהן: אני יכולה להגיד לך שעשינו תהליך דומה עם הארנונה

מירב כהן:  הרי יש לאזרחים ותיקים הנחה בארנונה והייתה חובה לחדש את הבקשה פעם בשנה

מירב כהן:  עלתה שאלה שאם אזרח ותיק לא נהיה צעיר יותר אז למה כל שנה? הרשות המקומית אמרה שהם לא יודעים מה מצבו, שאולי הוא נפטר ואז הם סתם נותנים לו הנחה בארנונה

מירב כהן:  לכן שינינו את זה, שעד גיל 70 פחות או יותר או לא צריך לדווח ומגיל 70, הוא צריך לדווח אחת לפרק זמן מסוים

מירב כהן:  אז השאלה היא האם אפשר לייצר פה איזה שהוא מנגנון שמקל? כי אחת לחצי שנה זו תדירות יחסית גבוהה

ישי אוסטפלד: בעבר הקרוב זה היה כל חודש, כשאני הגעתי זה היה כל חודש

מירב כהן: זה מטריד מאוד מה שאתה מספר, זה הזוי

גליה מאיר אריכא: שינינו את זה לפעם בחצי שנה, אבל האמת היא שמצד אחד אין לנו התנגדות לשנות את זה, אבל מצד שני הייתי שמחה לשמוע, כי אנחנו לא מוצאים קושי, לא קיבלנו שום תלונות בנושא הזה

מירב כהן: זה עלה מתלונות שהגיעו גם אליי וגם לארגונים, זו סוגייה שמפריעה לאנשים?      

מוריה מנור גנים: זו סוגייה כל לא תמיד ברור לאנשים מי צריך לעשות את זה

מוריה מנור גנים:  לא תמיד יש בני משפחה, אז הרבה פעמים זה מתנקז לצוות סוציאלי במחלקות, שצריך לדאוג לאישורים האלה ולא תמיד זה מתאפשר

גליה מאיר אריכא: כשאנחנו רואים שהמועד קרב ובא ואדם לא המציא אישור, אז אנחנו יוצרים קשר

גליה מאיר אריכא:  קודם כל, כמובן, עם בני המשפחה ואז גם עם המוסד עצמו, אנחנו עושים הכול על מנת שתהיה את ההמשכיות

גליה מאיר אריכא:  אני לא מכירה מקרים בהם הופסק התשלום ואנחנו - - -      

מירב כהן: השאלה היא האם אפשר להפוך את זה לארגון מול ארגון, זאת אומרת B to B ולא B to C, זאת אומרת, כי בסוף זו החולייה החלשה, החולה

מירב כהן:  יכול להיות שיש לו בני משפחה ויכול להיות שלא, שלפעמים הם רציניים ולפעמים הם לא

מירב כהן:  לכן השאלה היא האם אפשר להפוך את זה להליך של הרשות מול המוסד? המוסד ידווח אחת לשנה האם אותו אדם עדיין שם או לא

גליה מאיר אריכא: אני יכולה להטיל את המחויבות, השאלה היא מכוח מה הוא מחויב כלפי לדווח

מירב כהן: הוא מקבל קוד אשפוז ממדינת ישראל

מירב כהן:  משרד הבריאות מממן את מיטת האשפוז הזו, נכון?      

גליה מאיר אריכא: זה לא תמיד ככה, לפעמים זה גם מוסד פרטי

גליה מאיר אריכא:  מוסדות פרטיים שהם מאושפזים בהם

מירב כהן: השאלה היא איך מטרטרים פחות את השורד

מירב כהן:  אפשר או לרווח מבחינת הזמנים או להטיל את חוות הדיווח על המוסד

גליה מאיר אריכא: אוקיי, נבדוק את זה, נבדוק את שתי האפשרויות

מירב כהן: אוקיי

מירב כהן:  אתה רוצה להוסיף עוד משהו? מה שיוחאי כתב לי זה על המרכזים הפיזיים, הוועדות הרפואיות בחיפה, אבל למיטב הבנתי כבר אין הרבה הגעה אליהן, נכון?      

קריאה: בחיפה דווקא כן

ישי אוסטפלד: אנחנו מקיימים פיזית את הוועדות הרפואיות בשלושה מקומות בארץ, אבל כמעט ולא מגיעים אליהן

שרי ורדי: בעבר היו מגיעים יותר, כי המקומות היו במרחק סביר יותר

שרי ורדי:  נגיד מישהו שצריך להגיע מבאר שבע, זה מאוד בעייתי עבורו, אז כמובן שהוא לא יגיע

ישי אוסטפלד: אנחנו בבחינה של אפשרות לעשות ועדות מרחוק

ישי אוסטפלד:  אם נצטרך, בכלל Online

ישי אוסטפלד:  אנחנו כרגע בשלבי בחינה של הנושא הזה, לא בטוח שיהיו הרבה שיצטרכו, אבל אנחנו בבחינה של הדבר הזה

מירב כהן: אוקיי

מירב כהן:  אני חושבת שצריך לשאוף שהם לא יצטרכו להגיע לשום מקום

מירב כהן:  עוד משהו שחשוב למישהו להוסיף לפני שאני מסכמת?      

יוחאי רוטנברג: אני רק רוצה לומר דבר אחרון

יוחאי רוטנברג:  התייחסת לנושא של יוצאי ברית המועצות, אז ממקום אחר, אבל קיבלתי המון תלונות על כך שאין הנגשה שפתית ליוצאי ברית המועצות והם גם לא נוהגים לקרוא ניירות שמגיעים אליהם

יוחאי רוטנברג:  סליחה על ההשוואה, אבל כמו שחנן פרידמן מבנק לאומי עשה סיירת, אז לדעתי, גם כאן צריך סוג של סיירת, שתגיע אל האנשים האלה

ישי אוסטפלד: אז כאן יש לנו תשובה מצוינת

ישי אוסטפלד:  אנחנו עושים Out Reaching לניצולים

ישי אוסטפלד:  אנחנו יוצאים ממקום הנוחות שלנו, בסניפים, על מנת לעשות מפגשים שבועיים במקומות שונים ועושים את זה באופן רב שפתי

ישי אוסטפלד:  יש דוברי רוסית, יש דוברי צרפתית

ישי אוסטפלד:  למשל לנתניה, שזו עיר שיש בה גם צרפתים וגם רוסים, מגיעים לשם פקידים שלנו שהם דוברי השפות ואנחנו עושים מאמץ להנגיש, גם ליוצאי ברית המועצות

מירב כהן: אוקיי, אני מסכמת את החלק הזה

מירב כהן:  קודם כל, תודה רבה לאנשי הרשות על העבודה

מירב כהן:  אתם גוף שעושה עבודה קשה ומקצועית וגם רואים שיפור דרסטי בנושא הזה לאורך השנים

מירב כהן:  יש עדיין בעיות, אבל יחד עם זאת, יש שיפור משמעותי מאוד ביחס לתלונות שראינו לפני שנים, לא רבות אגב

מירב כהן:  אני גם מזכירה לכם שהיו שנים בהן היו מפשיטים שורדי שואה, היו גם מצבים ושנים כאלה

מירב כהן:  אוקיי? אז התקדמנו והרבה מזה בזכות צוות שגם חושב על הפרטים ובא עם הרבה רצון טוב

מירב כהן:  אז תודה על זה ותודה לארגונים, שעושים עבודת קודש

מירב כהן:  אני שומעת לאיזה פרטים אתן יורדות ואני באמת רוצה לומר לכן יישר כוח על העבודה הסיזיפית והקשה הזו לאורך - - -      

שרי ורדי: אנחנו משרד המשפטים, לא ארגון

מירב כהן: מבחינתי אתם כמו ארגון חברתי, גם מבחינת הממשלה אתם כמו ארגון חברתי

מירב כהן:  אז יישר כוח, הבירוקרטיה היא מתישה, אבל בסוף מדובר פה בחיים של אנשים

מירב כהן:      כמה נקודות לביצוע: 1

מירב כהן:  ליאור מהצוות שלי, תבחן מולכם נוסח לנושא של הכרה אוטומטית ב-25% נכות

מירב כהן:  נעשה את זה בצורה מדויקת וזהירה, כדי שזה יהיה מדויק

מירב כהן:       2

מירב כהן:  אני מבקשת שתתקיים ישיבה, לא במסגרת דיוני הוועדה, עם קופות החולים, עם הארגונים החברתיים ועם הרשות

מירב כהן:  גליה, נראה לי הכי נכון שאתם תהיו ה- Host של האירוע הזה, תשבו יחד ותבינו מה אפשר לעשות במצב בו אין ארכיב

מירב כהן:  אני מבינה שבקופת חולים ׳כללית׳ הנושא הזה מאוד מסודר אבל בקופות האחרות יש בעיה, אז בואו נקיים על זה דיון, לא כאן, תעשו את זה לבד, אבל כן תעדכנו אותנו בשורה התחתונה בדיון הבא שלנו

מירב כהן:      3

מירב כהן:  לגבי אנשים שעלו לארץ

מירב כהן:  דיברנו על זה שהמועד הקובע הוא מועד העלייה לארץ

מירב כהן:  זאת אומרת, מכירים בזה שלא תמיד יש את ההיסטוריה מתועדת במסמכים מחו״ל, שזה גם חשוב

מירב כהן:       4

מירב כהן:  הקליניקה של בר אילן תעביר אל הרשות מקרים של סחבת זמנים בנושאי הכרה והחמרה של מחלות, גם על זה אני מבקשת לקבל עדכון בדיון הבא

מירב כהן:       5

מירב כהן:  הרשות תבחן דרך להקל על הניצולים המאושפזים במוסדות

מירב כהן:  בין אם בלרווח את חוות הדיווח מאחת לחצי שנה לאחת לשנה ובין אם בלהטיל את חוות הדיווח על המוסד ולא על החולה ובני משפחתו ובדרך זו אולי אפשר יהיה להקל עליו

מירב כהן:  אז זהו

מירב כהן:      שוב תודה רבה, אנחנו נשוב ונתכנס על שני חלקי הדיון הזה בעוד חודש או חודשיים, משהו כזה

מירב כהן:  תודה רבה