ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 25, פרוטוקול מספר 52, 2023-05-30 00:00

יוסף טייב: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט בנושא התאבדויות וחרמות של תלמידים

יוסף טייב:  בתחילת הדברים אני רוצה להגיד, אנחנו מצטערים על הסתלקותו של מר"ן, ראש הישיבה, מנהיג ענק, אוהב ישראל אמיתי, הרב יחיאל גרשון אדלשטיין, בן מרים, שהלווייתו תתקיים במשך היום

יוסף טייב:       אני רוצה לומר שהכותרת של הדיון היא לא מסקנת הדיון

יוסף טייב:  אני לא בא לומר, שכל התאבדות של ילד קשורה לחרמות, למרות שיכול להיות שבמקרים מסוימים זה אכן כך, אבל זה לא בהכרח כך

יוסף טייב:  לצערנו, בתקופה האחרונה התוודענו למספר מקרים - בכוונה לא אנקוט בשמות בגלל רגישות הנושא - בכרמיאל, רעננה, יבנה

יוסף טייב:  אני רוצה לומר, ששלושת התלמידים, פרחים, צעירים, ששמו קץ לחייהם בחודשים האחרונים, לצערי יש עוד מקרים רבים של ילדים שקופים, שאיש מאיתנו לא רואה

יוסף טייב:  כל ילד הוא עולם בפני עצמו, אסון עצום לחברה, למשפחה בוודאי - אסור שהמעגל הזה יתרחב, אסור שיתווספו אליו עוד שמות של ילדים וילדות, צעירים ממש בתחילת חייהם

יוסף טייב:  כל אחד מאיתנו צריך להביט מסביבו ולהרבות במצוות ואהבת לרעך כמוך

יוסף טייב:  מערכת החינוך הפורמלית והבלתי פורמלית, צריכה לשים את הנושא בראש סדר היום ולא להרפות ממנו לרגע

יוסף טייב:  חינוך לערכים, מוסר, מתחיל מהבית

יוסף טייב:  אני קורא גם להורים להיות ערניים, לדבר עם הילדים, להקשיב, ללמד אותם לראות את האחר

יוסף טייב:       מטבע הדברים, בגלל רגישות הנושא, מספר חוקים שקיימים סביבו, אני רוצה לקרוא את הנוסח שאנחנו בד"כ משתמשים בו כאשר משתתפים קטינים בוועדה, בוודאי כשהנושא כל כך רגיש

יוסף טייב:  ידוע שישיבת הוועדה מוקלטת ומשודרת, הפרוטוקול וגם שידור הישיבה יפורסמו באתר האינטרנט של הכנסת

יוסף טייב:  לאור העובדה שעלולים לעלות בישיבה נושאים הנוגעים לצנעת הפרט של קטינים, אנחנו מבקשים מכלל הגורמים, כולל ההורים, להקפיד על שמירת הפרטיות ולהימנע מלחשוף מעבר לנדרש

יוסף טייב:  כמו כן, אם יעלה דבר הנוגע לקטינות וקטינים, המקשר אותם לבדיקה, לטיפול או אשפוז פסיכיאטרי, לטיפול והשגחה של עובד סוציאלי לפי החוק, חלילה להתאבדות או ניסיון התאבדות או הליך פלילי המתנהל בבית המשפט, אני רק רוצה לעדכן שחל איסור פרסום על הפרטים המזהים שלהם ולכן ביקשנו מההורים והתלמידים לשבת במקום מסוים בחדר ואותו מקום בשולחן לא יצולם, לא יוקלטו ולא יכילו פרטים מזהים שלהם בפרוטוקול הדיון

יוסף טייב:        כמו כן, לאור האמור, אני קובע כי בהתאם לסעיף 120 לתקנון הכנסת, ככל שתהיה בקשה מטעם חבר כנסת, שר או נציג כלשהו, או אם יעלה צורך לשם הגנה על קטין או חסר ישע, יימחק מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור, פרטים מזהים של דוברות או דוברים, קטינים או קטינות, לבקשתם או לבקשת משתתף אחר, אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עלולה לגרום להם נזק

יוסף טייב:       אני רוצה לומר, אני בדרך כלל לא נוהג להגביל בזמן, אבל בגלל עומס המשתתפים ובגלל הנושא החשוב הזה, יש נוכחות גדולה של חברי כנסת, אתן שתי דקות לכל דובר, נא להקפיד על הזמנים כדי שנוכל למצות את הדיון ברמה המקצועית אבל גם לתת אפשרות לכל אחד לדבר

י.ש.: שלום, אני בת 17

י.ש.: 5 ואני עברתי חרם כעשור

י.ש.:  אני רוצה להגיד, שאני לא מבינה איך דבר כזה עובר על סדר היום, שילד מתאבד ומערכת החינוך לא עוצרת אף ליום אחד את כל הלימודים, בתיכון, בחטיבה ובמיוחד ביסודי

י.ש.:  אתם מבינים שילדים שהתאבדו, לפני שהם התאבדו, הנפש שלהם נרצחה

י.ש.:  אתם צריכים להבין שאסור שהדבר יעבור לסדר היום, זה לא הגיוני בשום צורה

י.ש.:  אסור שדבר כזה ייקרה יותר בחיים

י.ש.:  אסור שילד יתאבד, זה נפש, זה פרח צעיר, שלא ילך לצבא, לא תהיה לו זוגיות, לא יהיו לו ילדים והוא לא ימות בשיבה טובה

י.ש.:  הוא ימות כי הוא יתאבד

י.ש.:  זה לא בסדר בשום צורה

י.ש.:       ישבתי לפני כמה ימים במכונית עם אימא שלי והיא אמרה לי, אם חס וחלילה עוד ילד מתאבד, מערכת החינוך מחויבת לעצור, שמערכת החינוך תעצור ליום אחד את כל השיעורים ותעשה הרצאה למה אסור להחרים ולמה אסור שזה ייקרה

י.ש.:  לפחות פעם בשבוע, שיהיה שיעור על קבלת האחר

י.ש.:  לא משנה מאיפה הוא, איך הוא נראה

י.ש.:  מה זה השטויות האלה, שילד מתאבד בגלל מילה של ילד אחר? אתם צריכים להבין, ששום חיים של אף ילד לא שווים התאבדות בגלל מילה של ילד אחר

י.ש.:  זה לא הגיוני בשום צורה

י.ש.:  באתי לפה, אני מוצאת את עצמי, לא יודעת מה לעשות כי אני נשארתי חזקה וההורים שלי והמשפחה שלי תמכו בי

י.ש.:  אני יכולה להגיד לכם, שלי לא היו חברים וזה מאוד קשה

י.ש.:  כבר מכיתה א' צריך לקיים פעם בשבוע שיעור על קבלת האחר, למה זה חשוב לקבל את כולם, להבין שכולנו בני אדם

י.ש.:       עוד משהו שאני רוצה להגיד, יש מקרים שבהם הנהלת בית הספר והצוות החינוכי, אין להם איך לעזור

י.ש.:  לפעמים מדובר בילדים או בהורים של הילדים שנותנים להם חינוך, לא מאה

י.ש.:  זה נורא בעיניי, אני לא מאמינה שעדיין יש דברים כאלה כואבים וזה בקושי מטופל

יוסף טייב: תודה רבה לך

יוסף טייב:  ראשית, אני רוצה להודות על כך שתפסת תעוזה להגיע לוועדה

יוסף טייב:  אני רוצה לומר, שכל תלמיד שעובר חרם צריך לדעת שיש גב רחב גם של נציגי ציבור, גם של משפחות, אנשים בקהילה שתמיד יוכלו לפנות אליהם

יוסף טייב:  כמובן מערכת החינוך, המנהל, המורים, המשרד, גם בחינוך הפורמלי וגם הבלתי פורמלי

יוסף טייב:  חברת הכנסת שאשא ביטון, שרת החינוך לשעבר, בבקשה

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, אדוני יושב-הראש, תודה לך ותודה לצעירים שהצטרפו אלינו כדי להביא את החוויה האישית שלהם

יפעת שאשא ביטון:  העניין של הטיפול בחרמות זה לא משהו שנולד בשנים האחרונות, זה משהו שרק הלך והתעצם בשנים האחרונות, בגלל הנושא של הרשתות החברתיות, בגלל שזה חוצה גבולות בית הספר, את המרחב הפיזי, בגלל שזה גולש עם הילדים לכל מקום, אפילו לפינה שאמורה להיות הכי שקטה ומוגנת שלהם, בחדר שלהם, במיטה שלהם, עם הטלפון, זה פשוט רודף אותם לכל מקום

יפעת שאשא ביטון:  מה שצריך לעשות, אני אומרת מראש לכל מי שרוצה עכשיו לקפוץ ולהגיד שאני מעודדת בורות ולא רוצה שהילדים שלנו ילמדו, שידליק עכשיו את המצלמות: צריך לעצור הכול, לא אחרי שילד מתאבד, אלא כשיודעים שיש חרם בבית ספר, כשיודעים שיש מקרה של אלימות בבית הספר, ולעשות את העבודה החינוכית שנדרשת עם הילדים

יפעת שאשא ביטון:  גם אם זה יהיה פחות פרק בתנ"ך ופחות תרגיל במתמטיקה ופחות פרק בהיסטוריה ופחות כל שיעור אחר

יפעת שאשא ביטון:  כי כשאנחנו נבין, במיוחד בגילאים הצעירים, שילד שלא פנוי רגשית ללמידה, לא ילמד וזה לא משנה כמה שעות נלמד אותו וכמה כסף אנחנו נשקיע בעוד תגבור ועוד יום, צריך לעצור הכול

יפעת שאשא ביטון:  אני אומרת לכם ואמרתי את זה גם כשהייתי שרת החינוך וחטפתי ואין לי בעיה: הנושא הזה היום צריך להיות בליבת העשייה של מערכת החינוך

יפעת שאשא ביטון:  השקענו הרבה מאוד כסף בתוכנית "באים בטוב", אני לא יודעת מה עלה בגורלה ואם ממשיכים, יש פה צוות נפלא של משרד החינוך שאני בטוחה שהוא ירחיב אחר כך

יפעת שאשא ביטון:  הנה, אני אומרת לך, אדוני היושב-ראש, זה לבד לא מספיק, הכסף לא יעשה את השינוי

יפעת שאשא ביטון:  יעשה את השינוי אם אנחנו נאפשר ברמת המטה, ברמת המפקחים, ברמת מי שאחראי בשטח למטה, נאפשר להם את הגמישות, כשצריך לטפל בעניינים חברתיים ולעשות את זה ולא לרדוף אחריהם כל הזמן עם כמה הם הספיקו ומה הם הספיקו

יפעת שאשא ביטון:  אני אומרת לך, בסוף אנחנו לא נשיג שום דבר, אנחנו גם נאבד את הנפש של הילדים שלנו, לא אלה שהתאבדו, גם אלה שגדלים בצל של החרמות, וגם לא נשיג הישגים חינוכיים

יפעת שאשא ביטון:  אגב, התוצאות מדברות בעד עצמן, אפשר לבדוק את זה אובייקטיבית ולראות שאנחנו לא פה ולא פה

יפעת שאשא ביטון:  תודה רבה

מקסים בילדר: אני חושב שאין מספיק מודעות לעניין הזה, שלילדים כן יש עזרה, שיש את מי שיקשיב לו

מקסים בילדר:  כמו שכל ילד יודע שהמספר 100 זה משטרה, ו-101 זה מד"א, הוא צריך לדעת שיש מספר שבו הוא מקבל תמיכה, שיש מי שיעזור לו

מקסים בילדר:  לא יכול להיות שילדה שצריכה עזרה, לא הולכת ליועצת כי היא מתביישת

מקסים בילדר:  היא אומרת, זה הדבר האחרון שאני אעשה כי כולם יצחקו עליי

מקסים בילדר:  לא יכול להיות שילד, אם הוא צריך ללכת ליועצת, כולם יסתכלו עליו בתור ילד פגום או ילד שהוא לא בסדר

מקסים בילדר:  אני חושב שצריך לעשות איזה רעש תקשורתי כי לא יכול להיות שילד לא מוצא את הכיוון שלו ובסוף הוא מגיע למצב שהוא מתאבד

מקסים בילדר:  צריך לעשות משהו ולא רק כשילד מתאבד, כולם בהלם, אבל יום למחרת הכול עובר, שוכחים, כאילו לא קרה כלום

מקסים בילדר:  אני חושב שצריך לעשות משהו בעניין הזה כי אחרת אנחנו נלך מיום ליום ויותר ילדים יאבדו את עצמם

מקסים בילדר:  אני יודע על כמה ילדים מאותו בית ספר, שהם פגועים, שהם עוברים חרמות ושהמקרה הבא הוא עניין של כמה שבועות, אם לא כמה ימים

מקסים בילדר:  אני רוצה שיעשו מזה רעש כי המצב ממש ממש נחוץ

מקסים בילדר:  תודה רבה

משה טור פז: אדוני יושב-הראש, ביום שישי האחרון הרמתי טלפון ל-נ, ילד בכיתה ט' שהסיפור שלו התפרסם בשבוע שעבר, שעבר חרם ומצוקה מאוד קשה, דיברתי איתו אחרי שדיברתי עם אימא שלו

משה טור פז:  בן השאר סיפרתי לו על חרם שעברתי בעצמי במשך שנתיים בכיתות ו'-ז'

משה טור פז:  סיפרתי לו על התחושה ושיתפנו אחד את השני מה זה כשאף אחד לא רוצה לדבר איתך, כשילדים מוצאים את נקודת החולשה שלך ודוקרים עד שאתה כבר לא יכול יותר

משה טור פז:  על ההחלטה שלך לא לבוא לבית ספר או לא לצאת לטיול כי כל כך רע לך שאין לך מוצא מזה

משה טור פז:  מי שבזמנו הציל אותי היה המחנך שלי, יוסי, מחנך הכיתה שלי

משה טור פז:  שאחרי שנה וחצי עבר במקרה בדרך שלי הביתה, ראה כתובות שהילדים האלה כתבו עליי במקום מסוים – חמש דקות הליכה מפה, בגן סאקר – מתוך הכתובות על הקיר הבין את המציאות, ברגע זה הוא החליט להתערב

משה טור פז:  בשיחה שלי עם נ', הוא הרגיש שהוא נמצא במקום יותר חזק והוא יכול אפילו להושיט יד לילדים אחרים, בדיוק כמו שאת דיברת בצורה מדהימה

משה טור פז:  קודם כל אמרתי לו, שזה שהגעתי לאיפה שאני היום, זה אומר, שכל אחד צריך איזשהו מבוגר שיאמין בו, שייראה אותו ברגע האמת

משה טור פז:  ובסוף, זה לא רק עניין של כסף, זה עניין שאנחנו, כל אחד מאיתנו, המבוגרים והילדים, לא נניח, לא נראה מקרה כזה מנגד, לא נראה ילד בכיתה שלנו או תלמיד שלנו ונעמוד בצד

משה טור פז:  אותי הציל בסופו של דבר אותו יוסי, אחרי כמעט שנתיים

משה טור פז:  אנחנו צריכים לדאוג שלא יהיה אף ילד כזה במדינת ישראל

משה טור פז:  תודה

יוסף טייב: תודה

יוסף טייב:  רונה, בבקשה

רונה בן שבת: שלום לכולם, אני רונה, הבן שלי התאבד לפני שלושה חודשים, כשהוא היה בן 13

רונה בן שבת:  הבן שלי, אהוב נפשי, היה בעל נשמה ואופי מיוחדים, לא שגרתיים

רונה בן שבת:  כל מי שהכיר אותו הבחין שהוא ילד אינטליגנטי בצורה יוצאת דופן, עם הבנה של שנים מעל גילו, ילד שיודע למצוא שמחה גם במקומות העצובים

רונה בן שבת:  ילד עם המון אהבה לתת, לא היה מי שיקבל

רונה בן שבת:       מאז המפגש הראשון עם מערכת החינוך בגן, הבן שלי לא השתלב

רונה בן שבת:  סירב בעקשנות להיכנס למשבצת שלא התאימה לו ולא מצא מקום במערכת ובין בני גילו

רונה בן שבת:  האמת, אני לא יודעת למה אני, רונה הקטנה, צריכה לשבת פה ולספר לכם כמה קריטי החיבור של ילד לבני גילו

רונה בן שבת:  אני גם לא מבינה איך המספרים האלה של יותר מ-100 ילדים בשנה, עוברים לכם בגרון

רונה בן שבת:  100 ילדים בשנה, ארבע כיתות מלאות של ילדים

רונה בן שבת:  ואלה נתונים מלפני שנתיים

רונה בן שבת:  למה? כי אף אחד לא באמת סופר

רונה בן שבת:  מבחינת הריבון, 100 ילדים בשנה זה לא מספיק כדי לקיים מעקב מסודר, חקירה של התופעה ולקיים המלצות של מבקר המדינה לטיפול באובדנות בני נוער וילדים

רונה בן שבת:  אז אני צריכה להגיע עד ירושלים, שלושה חודשים אחרי שקברתי ילד, לספר לכם שאלפי ילדים לא הולכים לבית הספר כי בית הספר זה סביבה הרסנית עבורם

רונה בן שבת:  אני צריכה לשבת פה ולשאול אתכם, למה 30% מתלמידי בית הספר שלכם, במערכות שלכם, לא מרגישים בטוחים, לא מרגישים שייכים? 100 ילדים בשנה והריבון לא נדרש לזה

רונה בן שבת:  בצה"ל הצליחו להוריד את שיעורי האובדנות באופן ניכר, למה? כי כנראה שחייל מת עולה כסף למדינה

רונה בן שבת:  ילדים מתים לא עולים כסף, רק שכול וצער אינסופי להורים

רונה בן שבת:  אינספור מחקרים מכל העולם מצביעים על קשר הדוק בין אובדנות בילדים ובני נוער להדרה חברתית ובריונות

רונה בן שבת:  אז באתי להזכיר לכם, כמו ההורים של הילדים, אתם, כל בעלי התפקידים, אחראים לשלומו של כל ילד וילדה במערכת החינוך

רונה בן שבת:  כל ילד או ילדה שסובלים מהדרה ובריונות בבית ספר, או שנרקבים בבית כי מסוכן להם בבית הספר, הוא האחריות שלכם: של משרד החינוך, משרד הרווחה, משרד הפנים, העיריות, כולכם

רונה בן שבת:       אני מתפללת, כשתחזרו היום הביתה לילדים שלכם, לנכדים שלכם, ותשימו אותם במיטות אחרי נשיקת לילה טוב, תזכרו טוב טוב את הבן שלי, אותי ואת כל ההורים שבמקום ילד שלו במיטה, יש להם קבר

רונה בן שבת:  ושתזכרו, שאם לא תיקחו אחריות ותנקטו בפעולה, אז על הידיים שלכם יהיו 100 ילדים נוספים כל שנה ושנה

רונה בן שבת:  תודה רבה

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:  רונה, אני רק רוצה לומר לך, מאז שהגעתי, אחרי השבעה – בכוונה תחילה לא רציתי להגיע בתוך השבעה – יחד עם חברת הכנסת פנינה תמנו, דיברנו מעומק הלב

יוסף טייב:  אמרתי לך שנעשה הכול ואני מתכוון לעשות הכול

יוסף טייב:  דיברתי גם עם שר החינוך, הוא מגויס לנושא בכל כוחו

יוסף טייב:  הוועדה לא מתכנסת סתם בשביל לעשות וי, אנחנו בתחילת הדרך

יוסף טייב:  מדובר כרגע באבן דרך ואנחנו נעשה הכול

יוסף טייב:  אמרתי לך את זה בארבע עיניים ואני אומר לך את זה גם עכשיו, לך ולשאר ההורים ולכל תלמיד שעובר חרם או מסיבות אחרות, אנחנו נהיה פה, המערכת תהיה פה, הבית הזה יהיה פה בשביל לעזור לכם על מנת שמקרים כאלה לא יחזרו בעתיד

יוסף טייב:  חברת הכנסת טטיאנה מזרסקי, בבקשה

טטיאנה (טניה) מזרסקי: תודה רבה אדוני היושב-ראש, גם על ההתגייסות שלך וגם על הבנת הנושא

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  אני מברכת על הדיון של היום

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  לא הגעתי לדיון היום לבד, ביקשתי להזמין את המשפחה מהעיר שאני גרה בה, אחד מהם דיבר ואני מבקשת לתת עוד שתי דקות

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  אי אפשר לתאר במילים את הצער של המשפחה, משפחה מוצלחת, טובה, שמאבדת את היקר מכול, כמו הילדה הזאת בת 14 ששמה קץ לחייה

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  למה זה קורה? למה זה קורה במשפחה נורמטיבית כביכול? היכן נמצאים בני הנוער? בני הנוער נמצאים בבית, בבית הספר, עם החברים, גם בעולם הווירטואלי, ברשתות החברתיות

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  מי מפקח עליהם? מי מפקח על הקטינים ומה קורה בהתכתבויות שלהם? מה שקורה בהתכתבויות משתקף אחר כך בעולם הפיזי

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  ההורים מצפים שמערכת החינוך תעסוק גם בחינוך וגם בלימודים

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  וגם לאנשי החינוך יש ציפייה, שההורים יהיו די פתוחים וישתפו מה שקורה בבית, כי רק ביחד אפשר לדאוג לילד, לא רק במילים, לא לתת לו ליפול בין הכיסאות

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  כשיש ציפיות בין ההורים למערכת החינוך, הילדים חיים את החיים שלהם והם מחפשים על מי אפשר לסמוך

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  הם מתביישים לפנות לגורמי טיפול, לפעמים בגלל שיפוטיות יתר של מבוגרים, לפעמים בגלל אדישות או התערבות יתר, זה גם יכול לחסום מלפנות לבקש עזרה

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  בתור חברת כנסת, גם בעבר כשהייתי ממלאת מקום ראש העיר ומחזיקת תיק החינוך ותיק הנוער, נפגשתי עם המון אנשי חינוך, עם מנהלי בתי ספר, עם פסיכולוגיים חינוכיים, יש לנו בעיה בחברה

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  יש לנו, לא בבית ספר מסוים, לא במשפחה מסוימת, לנו זה אומר לכולנו

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  זה יכול לקרות בכל משפחה

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  וכשקורה אסון מחפשים מי אשם

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  התשובה היא, שבדרך כלל זה מכלול דברים

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  אפשר להאשים את בית הספר, אפשר להאשים את משרד החינוך, אפשר להאשים את משרד הבריאות, את הממשלה ואני אגיד לכם, יש במה להאשים

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  לפני עשור, יעל גרמן, שרת הבריאות דאז, הבינה שמדובר בתופעה קשה שהולכת ומתרחבת ושיש להתמודד עמה בכלים טיפוליים במניעת התופעה

יפעת שאשא ביטון: של אובדנות

טטיאנה (טניה) מזרסקי: של אובדנות

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  ועל מנת להתמודד עם תופעת האובדנות, יעל גרמן, הובילה להקמה של תוכנית לאומית למניעת אובדנות

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  תוכנית בין משרדית, שילוב כוחות, שהתקציב השנתי שלה 17 מיליון שקלים

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  זה היה לפני עשור

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  הציפייה הייתה שהתוכנית תתרחב, גם בהרכב הפעילות וגם בתקציב

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  הפעילות אכן התרחבה ומגיעה ליותר ויותר יישובים, אבל התקציב נשאר אותו הדבר, 17 מיליון שקלים וזהו

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  מה אפשר לעשות עם הכסף הזה? נכנסתי לאתר של משרד החינוך, יש תוכנית לאומית למניעת אובדנות של משרד החינוך ויש תיאור יפה של הפעילות שמתקיימת, היחידה להתמודדות במצבי משבר, חירום ואובדנות והשירות הפסיכולוגי החינוכי

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  על הנייר הכול נראה פרפקט ומאוד מקצועי

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  אני גם בטוחה שמי שמבצע את התפקיד הם אנשים נפלאים שנושמים את החינוך ודואגים לשלומם של הילדים

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  אבל – ויש אבל גדול - שעות העבודה של אותם יועצים, פסיכולוגיים, בבתי הספר, יועצות ויועצים נפלאות ונפלאים, הן אינן מספיקות כדי לבצע את התפקיד כמיטב יכולתם ובדרך איכותית

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  אתם יודעים מה, היועצת החינוכית בבית הספר עובדת 24 שעות שבועיות – זה לפי עוז לתמורה - שחצי מהן, 12 שעות היא עובדת כמורה ומחנכת ועוד 12 שעות היא משלימה כיועצת חינוכית

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  יועצת אחת לתשע כיתות, שבכל כיתה יושבים 30 ילדים

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  איך אפשר להגיע לילד? אפילו לכיתה אחת היא לא תגיע

טטיאנה (טניה) מזרסקי:      יש עוד תוכנית מדהימה "בוחרים בחיים", שכל מוסד חינוכי יכול לבחור ולהפעיל את התוכנית בבית הספר

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  מציעים לילדים דיבור ישיר, שיח, מלמדים את הילדים להביא את הפן החיובי בחיים

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  מלמדים לראות את החיים באופטימיות, תוכנית מדהימה

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  מה מציעים לילדים? למלא שאלונים, שישתפו מה שהם חווים

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  ילדים ממלאים שאלונים ובשאלונים האלה מתגלות בעיות

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  מה עושים? כשמגלים בעיה מתחילים תהליך טיפולי

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  כל תהליך טיפולי דורש משאבים וכסף

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  אם בית הספר לוקח על עצמו אחריות כשהוא מגלה את הבעיה, הוא מתחיל את הטיפול, אבל יש מנהלי בתי ספר שמחליטים שהם לא לוקחים את התוכנית כדי לא להיכנס עמוק לטיפולים ולהוצאות, פשוט מתעלמים ולא לוקחים

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  משרד החינוך צריך להתערב ולהשקיע משאבים כן להיכנס עמוק ולטפל בילדים

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  זו מחלה

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  יש אנשים, הרבה מאיתנו, לא נכנסים למרפאות, לא עושים בדיקות כי הם פוחדים שיאבחנו משהו

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  האנשים האלה בדרך כלל מסתבכים אחר כך, כשמגלים בשלב מאוחר שאי אפשר לטפל

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  זה בדיוק מה שקורה לילדים שלנו, אבל פה מדובר לא רק בבריאות של אדם אחד, זה דור העתיד של המדינה

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  תודה

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להגיד משהו לטובת הילדים שכאן והילדים שבחוץ

יפעת שאשא ביטון:  זה שיח שקיים כאן בחדר

יפעת שאשא ביטון:  אנחנו לא יכולים לשים את כל כובד המשקל על הכתפיים של הילד, אם יש לו מבוגר שהוא פונה אליו, אם יש לו את האומץ לפנות

יפעת שאשא ביטון:  הילד מוקף בסביבה של כל כך הרבה מבוגרים, גם לא צריך כל הזמן ללכת למקום של היועצים החינוכיים

יפעת שאשא ביטון:  אף פעם לא יהיו לנו מספיק יועצים חינוכיים ואז אנחנו אומרים, עד שלא יהיה כסף, אנחנו לא נתמודד

יפעת שאשא ביטון:  הילד מוקף במורים, במורים, במחנכים, ביועצים, בהורים, בהורים שלו, בהורים של החברים שלו

יפעת שאשא ביטון:  ואני אומרת לך, כשיש חרם על ילד, כל הסביבה יודעת וכל הסביבה רואה וחשוב שהסביבה לא תתעלם

יפעת שאשא ביטון:  גם ההורים של הילדים, החברים לכיתה, כשרואים שלא מזמינים ילד, שיהיו מעורבים

יפעת שאשא ביטון:  אם אנחנו כחברת מבוגרים, לא כל אחד בחלקת האלוהים הקטנה שלו, ייקח את האחריות על הדבר הזה, אנחנו לעולם לא נצליח להתמודד איתו כמו שצריך ואנחנו יכולים להציל את הילדים עוד לפני שהם מגיעים אלינו ואומרים, מחרימים אותי

יפעת שאשא ביטון:  אני לא צריכה שילד יגיד לי שמחרימים אותו, כשאני נמצאת שם, אני יודעת ורואה

יפעת זיו: לא תכננתי לדבר מראש אבל איך שהגעתי ושמעתי את הדברים אני מרגישה שאני חייבת לדבר

יפעת זיו:  הבן שלי, שלוש שנים כבר לא איתנו בגלל אלימות חברתית שהוא חווה

יפעת זיו:  רק רציתי להוסיף משהו אחד, משהו שהבן שלי כתב במחשב שלו, שמצאנו את זה אחרי מותו

יפעת זיו:  בהתחלה הוא סיפר את מה שהוא חווה ואת ההשלכות של זה – וההשלכות של זה היו קשות לכל המשפחה

יפעת זיו:  וככה הוא סיים את מה שהוא כתב אז, בשבילנו זו מעין צוואה לא רשמית: אנשים, בבקשה תחשבו טוב לפני שאתם פוגעים באחרים

יפעת זיו:  לפעמים אנשים לא מבינים את ההשלכות של מה שהם עושים

יפעת זיו:  אפשר להרוס חיים של בן אדם בקלות

יפעת זיו:  בבקשה, תתנהגו יפה לסביבה, גם אם היא שונה מכם

יפעת זיו:  בבקשה תעזרו לאדם שנראה שקשה לו וככה תמנעו ממנו מה שאני עברתי

יפעת זיו:  אם מישהו רוצה לשתף משהו, צריך עזרה, אני פה

יפעת זיו:       הבן שלי כבר לא פה, אז אנחנו פה ואני מבקשת גם מכם, תעזרו לנו להגשים את הצוואה של הבן שלי, שכל ילד החל מגיל הגן יבין שיש השלכות למילים שלו

יפעת זיו:  מילים יכולות להרוג

פנינה תמנו: קשה לדבר אחרי הדברים של יפעת, והדברים שלך, רונה

פנינה תמנו:  המצב הוא כל כך קשה, זה לא הפעם הראשונה שאנחנו מתכנסים כאן בכנסת, אני לא יודעת מה עוד צריך לקרות כאשר ילד, אחרי בר מצווה, אחרי שחגג עם המשפחה, שם קץ לחייו

פנינה תמנו:  אנחנו שומעים את יפעת והדברים הכול כך חכמים שהבן שלך כתב ואנחנו לא יכולים להטיל את כל האחריות על הילדים

פנינה תמנו:  משהו בנו, בנו, עולם המבוגרים, בסדרי העדיפויות שלנו ואיך שאנחנו מתנהלים בסוגיה הכול כך קשה, זה לקוי

פנינה תמנו:  גם בבית הזה, גם בממשלה, משהו לקוי

פנינה תמנו:  זה מצב חירום

פנינה תמנו:  אני לא רוצה לדבר על תקציבים אבל בוודאי תקציבים מספרים לנו על סדרי העדיפויות הלקויים שלנו

פנינה תמנו:  ילדים לא צריכים להיות בסיר לחץ

פנינה תמנו:  הם נמצאים בסיר לחץ

פנינה תמנו:  האלימות גואה

פנינה תמנו:  אתמול ראיתי את המקרה של דימונה, זרקו ילדה בת 13 לתוך בריכה

פנינה תמנו:  היא יצאה, המשיכו להכות אותה

פנינה תמנו:  האקלים של הילדים, אין להם כלים

פנינה תמנו:  אני יודעת שההתמודדות של משרד החינוך היא התמודדות קשה, אבל זה גם שלנו כהורים, איפה הערנות שלנו כהורים, כחברה? אנחנו צריכים להכריז על תוכנית לאומית, לגייס את כל הכוחות

פנינה תמנו:  לא מדליקת משואה, לא הנערים לבד ייאבקו עם זה, הם לא צריכים להיאבק לבד

פנינה תמנו:  זה לא צריך להיות פילנתרופיה וזה לא צריך להיות מגזר שלישי

פנינה תמנו:  ומי שמוביל היום את הטון בהסברה, במודעות, זה דווקא גורמים חוץ מדינתיים

פנינה תמנו:  זה לא יכול להיות

פנינה תמנו:       אדוני היושב-ראש, יש לך כוח, ואני קוראת מכאן גם לשר החינוך, אין פתרונות קסם, אין

פנינה תמנו:  אני יכולה להביא שורה של רעיונות, אתה ואני, אדוני היושב-ראש, חשבנו על סיירת רחבה עם בני נוער שנמצאים כאן ופועלים בתחום

פנינה תמנו:  לא

פנינה תמנו:  צריך לשבת עם השר, כאן, לעבוד יום ולילה עד שנגיע לתוכנית לאומית שתגיע לכל בית, שתרעיד כל הורה, שידבר עם כל ילד וילדה

פנינה תמנו:  שזה יגיע לכל מורה

פנינה תמנו:  שרת החינוך לשעבר, יפעת שאשא ביטון, דיברת על כך ואת בהחלט צודקת, יש מספיק מבוגרים סביב הילדים בשביל לאתר את זה

פנינה תמנו:  השאלה היא, האם אנחנו מתעוררים בזמן? היינו אצל משפחת בן שבת, הכתובת הייתה על הקיר

פנינה תמנו:  הכתובת הייתה על הקיר

פנינה תמנו:  ואני מקווה, מפה צריכים לצאת בתקווה, לא רק לשחרר קיטור ולבכות על מר גורלנו, אני מקווה שנתכנס לתוך תוכנית ונגדיר את חמש השנים הקרובות, שזאת הסוגיה במשרד החינוך

פנינה תמנו:  בוודאי, יהיו לימודים, הפדגוגיה חשובה, אבל קודם כל הנפש של הילדים שלנו

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:  ברשותכם, עכשיו החברה למתנ"סים, שייקה אל עמי, בבקשה

שייקה אל עמי: תודה ליושב-ראש ותודה לוועדה הנכבדה על הדיון החשוב הזה

שייקה אל עמי:  בפתח דבריי, יש לנו מצגת שנרצה לעלות, אבל אני רוצה לומר, אנחנו פה כדי להציע פתרון

שייקה אל עמי:  אנחנו כאן מטעם החברה למתנ"סים כדי לומר וכדי להציע תוכנית חברתית לאומית, יפעת, שמדברת בדיוק על זה

שייקה אל עמי:  קודם כל, כמובן שיש פה מקום משמעותי למשרד החינוך ומה שנעשה בבתי הספר, אבל יש פה אחריות של הקהילה ושל החברה, והנגע החברתי הזה הוא לא מכה משמיים, הוא לא גזירת שמיים, אפשר לשנות, אפשר לתקן

שייקה אל עמי:  איך? נבקש להציג את זה במצגת שלפניכם

יוסף טייב: ברשותך, עד שתעלה המצגת, יש כאן את חברת הכנסת טלי גוטליב, שצריכה לצאת

יוסף טייב:  בבקשה

טלי גוטליב: בבוקר פגשתי את חברת הכנסת שרון ניר, שסיפרה לי על הוועדה, אני לא חברה בוועדה הזאת

טלי גוטליב:  סיפרתי לה – פה אני פונה לילדים שנמצאים כאן - אני שמה את הקרביים שלי פה באופן גלוי, לפעמים זה קשה יותר, לפעמים זה קשה פחות ולפעמים זה לא קשה בכלל

טלי גוטליב:  אני רוצה לפנות לילדים וגם להורים

טלי גוטליב:  אני עברתי חרם בבית ספר משואות, בבני ברק, בכיתה ז'-ח'

טלי גוטליב:  כולם מדברים על תוכניות, כשאתה עובר חרם, לא תעזור לך, לא תוכנית, לא מתנ"ס, לא חוג, לא פעילות, לא כלום

טלי גוטליב:  כי כשאתה עובר את החוויה הזאת שמנתקים אותך מקבוצת השווים שלך - ואני אומרת את זה היום בשפה גבוהה כי אני מבינה את זה, זה תהליך עיבוד שאתה עובר עם השנים – היום אני חברת כנסת, הייתי עו"ד ואני נחשבת חזקה ואני מאוד עוצמתית ויש לי המון מגננות

טלי גוטליב:  אני רוצה לפנות לילדים שחוו את החוויה המזוויעה הזאת כי זה דבר נוראי ללכת לישון בלילה כשאין חברה טובה

טלי גוטליב:  זה קשה מאוד לצאת לטיול שנתי כשגונבים לך את השק שינה ואתה מסתובב לבד ומחפש את עצמך

טלי גוטליב:  אני בת 48, לא היו אז פלאפונים, לא היה איך ליצור קשר, לא היה לאן לברוח

טלי גוטליב:  אני אישית ברחתי לספרים ושם מצאתי את עצמי בעולם הדמיון, מצאתי לעצמי את המקום להישאב אליו

טלי גוטליב:  אני רק רוצה להגיד לילדי החרמות, בהדלקת המשואות, כשאופק דיברה על הילדים האחרים שלא אומרים למלכת הכיתה – אתם יודעים, היה לי נאום בכנסת שרציתי להיות מלכת הכיתה

טלי גוטליב:  עכשיו אולי תבינו למה רציתי להיות מלכת הכיתה

טלי גוטליב:  לא כי באמת רציתי להיות מלכת הכיתה ולהיות משהו, רציתי להיות מלכת הכיתה כי במקום שלי זה תורגם אצלי כמי שלא תחווה חרם

טלי גוטליב:  תדעו לכם, זה פוצע אותך לכל החיים, אתה תמיד שרוט מזה

טלי גוטליב:  אתה שרוט מזה כי אתה תמיד ביחסים מורכבים עם עצמך

טלי גוטליב:  אתה תמיד תשאל במה אתה לא בסדר, עד שבסוף תוכל להרפות במה אני לא בסדר כי אני לא יודעת במה אני לא בסדר וזה לא קשור אליי

טלי גוטליב:  אבל מה שאתה יכול לענות לעצמך, בגיל הזה, בטח אתה לא יכול לענות בגיל צעיר

טלי גוטליב:  אני אומרת לכם, זה לא עניין של תוכניות, כי כשילד הוא בודד, לא משנה מה תגידו לו, זה לא ירפא את הצער

טלי גוטליב:  אני לא מבטלת צער, אני מקשיבה לו ומכילה אותו

טלי גוטליב:  וכשיהיה לדובר חרם, אני לא אגיד לו, לא נורא, יהיה בסדר, כי זה שטויות

טלי גוטליב:  ממתי כשאנחנו בצער, אומרים לנו, לא נורא, יהיה בסדר, וזה ינחם אותנו? זה לא ינחם אותנו

טלי גוטליב:  השיח שלי לכל ילד שפונה אליי במסגרות שונות, אני אומרת, זה צער איום ונורא, זה כואב נורא, זה מתסכל, אני לא מבינה מה לא בסדר בך

טלי גוטליב:  מה יש בה שאין בי, מה יש בו שאין בי מה יש לה שאין לי? אתה חי בתור ילד ושואל את השאלות ההזויות האלה, מה אין לי? לכן אני אומרת לילדים שנמצאים כאן ולילדים ששומעים אותנו, אתם ילדים מדהימים וכל ילד הוא עולם מלא

טלי גוטליב:  ויש רעים לידינו, יש ילדים רעים ויש מבוגרים רעים

טלי גוטליב:  אני אומרת את זה בפה מלא, לא משנה כמה תעשו פרסומות לדבר יפה וכמה תגידו סליחה ביום כיפור

טלי גוטליב:  יש ילדים רעים ויש מבוגרים רעים ויש ילדים שיעירו וישפילו את החיצוניות שלך, איך שאתה נראה, אם אתה שמן או רזה ויפתחו לך הפרעות אכילה בגיל 7, כי זה רוע

טלי גוטליב:  יש כאלה שידברו על דברים אחרים וזה ייתקע לך לנצח התחושה שאתה כזה או אחר

טלי גוטליב:       לכן אני אומרת לכן פה, קודם כל, ההורים הגיבורים והאמיצים, זה לא אתם, זה לא אשמתכם, אתם תמיד עושים כל מה שאתם יכולים

טלי גוטליב:  אנחנו עושים כל מה שאנחנו יכולים לילדים שלנו, בהתאם ליכולות ובהתאם לכל המעגלים שמקיפים אותנו

טלי גוטליב:  ולילדים אני אומרת, זה לא יעודד אתכם, אבל תסתכלו עליי, לא נתתי לחרם בכיתה ז'-ח' להניע אותי

טלי גוטליב:  ואתם יודעים מה, אני למודת כישלונות, כמה שלא רציתם לתת לי דבר מסוים, הלכתי שוב ושוב

טלי גוטליב:  תדעו לכם משהו, אם יש משהו אחד שרק החרם יעשה לכל ילד של חרם, זה ייטע בכם וזה יחזק אתכם ולא יפחיד אתכם מפני כישלונות, אתם תהיו הרבה יותר חזקים

טלי גוטליב:  קשה להבין את זה באותו רגע כי באותו רגע זה מאוד גדול, זה מאוד מצער וזה גם עובר לאט

טלי גוטליב:  קשה להיות ילד

טלי גוטליב:      ואני אומרת כאן לילדים, תסתכלו סביבכם, אני בטוחה שיש עוד ילדי חרמות, לא רק אני, ואני אומרת, בואו נתחזק ביחד, בואו נזכיר לעצמנו גם כילדים וגם כמבוגרים, יש שיח שהוא אלים מידי, יש עלבונות שהם צורבים מידי

טלי גוטליב:  יש ימים שאנחנו לא יכולים לשאת אותם

טלי גוטליב:  אני מחזקת את ההורים, תודה שרון שתלשת אותי מוועדת חוקה לכאן

טלי גוטליב:  כולנו הורים, יש לנו חובה לחנך את הילדים שלנו, כולנו ילדים עדיין שצריכים לזכור, שיש לנו קבוצת שווים שגם עליה צריך לכבד אחד את השני באיזה שיח מסוים ולשמור את העלבונות

טלי גוטליב:  ליבי עם ההורים ובעיקר ליבי עם הילדים, תתחזקו, תתחזקו, תתחזקו

טלי גוטליב:  ואם אתם צריכים להסתכל עליי, אז השמיים הם הגבול

טלי גוטליב:  כמה שזה קשה באותו רגע להבין את זה

שייקה אל עמי: אני שב ואומר, אנחנו לא רוצים לקבל את המצב הקיים כמצב נתון

שייקה אל עמי:  אנחנו אומרים שיש ילדים שיכולים להתגבר, זה נכון שגם קשה מאוד לעשות, הציעו גם אנשי משרד החינוך שאנחנו כבר בשיח איתם, את ההקבלה הישירה בין חרם לבין מה שנקרא אובדנות

יוסף טייב: אגב, למשרד החינוך יש הרבה מה להגיד בעניין, בכוונה אני משאיר אותם לסוף

שייקה אל עמי: אני יודע

שייקה אל עמי:  אנחנו בשיח עם אנשי משרד החינוך

שייקה אל עמי:  אנחנו רוצים לומר, שמדובר בנגע חברתי עמוק

שייקה אל עמי:  הנגע החברתי הזה הוא בר תיקון, הוא לא מכה משמיים

שייקה אל עמי:  נקודת המוצא שלנו למהלך של התוכנית, אנחנו רוצים להכניס אותה לקהילה

שייקה אל עמי:  אנחנו חושבים שנדרשת פה אחריות מהקהילה

שייקה אל עמי:  השינוי המהותי, הנושא של נורמה, התודעה, המודעות – אולי סיפור קטן שידגים את העניין

שייקה אל עמי:  אני אשתמש בו כדי להדגים את האופן שבו נכון וצריך לתפוס את כל נושא החרם

שייקה אל עמי:  שלושה ילדים חמודים עומדים בצומת גילה ותופסים טרמפ לדרום הר חברון

שייקה אל עמי:  עוצר להם הרב של היישוב עתניאל, הרב רא"ם הכהן

שייקה אל עמי:  בדרך ליישוב הוא שומע אותם מדברים על חרם שהם עושים על אחד הילדים מכיתה ה' או ו'

שייקה אל עמי:  הרב רא"ם הכהן לא אומר להם מילה

שייקה אל עמי:  מגיעים ליישוב, נפרד מהם לשלום

שייקה אל עמי:  מגיע זמן תפילת ערבית, הימים הם ימי ספירת העומר

שייקה אל עמי:  לפני ספירת העומר, הרב מרים את היד, הסתובב אחורנית ושואל, בשביל מה סופרים פה את ספירת העומר, מה הטעם? אם דבר כזה מתחולל אצלנו, מה הטעם? רוצה לומר, סיפור החרם הוא לא בעיה של הילדים המחרימים

שייקה אל עמי:  הוא אפילו לא רק בעיה של בית הספר

שייקה אל עמי:  סיפור החרם זה נגע קהילתי והנגע, קהילה בכל התצורות, לא משנה אם קהילה דתית או חילונית או ועדי הורים, יש כל מיני אופנים שהקהילה שלנו מתארגנת בישראל

שייקה אל עמי:  עד שהחברה הגדולה לא תיקח על זה אחריות, לא תבין שהדבר הזה, כמו רצח, כמו גניבה, כמו הרבה נורמות, כמו הטרדה מינית, עד שהחברה בחוץ לא תיקח אחריות ותגיד, לחרם אין מקום, לא באופן כזה ולא באופן כזה, אין לו מקום

שייקה אל עמי:  ואם החברה תיקח על זה אחריות, גם הורים בבית ייקחו על זה אחריות

שייקה אל עמי:  את המהלך הזה אנחנו מבקשים לחולל, להפוך, באמצעות החברה למתנ"סים, שהיא חברה ממשלתית, יחד עם משרד החינוך, תוכנית חברתית לאומית שרואה את הקהילה כמנוע עיקרי לשינוי התופעה

שייקה אל עמי:  בעבודה נכונה, גם בשינוי התודעה וגם ביצירת יכולות, בסוף גם כדי לטפל בחרם, עם מערכת החינוך, זה לא מספיק לבד

שייקה אל עמי:  אני חוזר לסיפור שלך, קינלי, בסוף צריך, לא אחד, לא מורה אחד, צריך עשרות מבוגרים, בכל מקום, בכל יישוב, שיכולים להיות המבוגר הזה שיכול לעשות את השינוי, שיכול לדבר עם הורים, שיכול לפתוח את הפתח הזה לילד שעובר חרם

שייקה אל עמי:  זה לא בשמיים

שייקה אל עמי:  אנחנו כבר יצאנו לדרך, יש לנו פיילוט בכמה וכמה מקומות

שייקה אל עמי:  במקום כמו ירוחם, יש לנו כבר עשרות סוכני שינוי שהם בתוך העניין

שייקה אל עמי:  הם עם הקהילה, הם מעורבים עם תנועות הנוער, הם מעורבים עם מעגלים קהילתיים אחרים

שייקה אל עמי:  פתאום שיש עשרות סוכני שינוי, הם גם מסוגלים להתערב

שייקה אל עמי:  הם גם מסוגלים לעסוק במניעה אקטיבית, הם גם מסוגלים לעסוק בהתערבות תוך כדי

שייקה אל עמי:  תנו לנו יכולת, עם החברה למתנ"סים, אנחנו את הנגע הזה נשנה

שייקה אל עמי:  חמש שנים אפשר לשנות את התופעה הזאת, את המקום שלה, את ההתייחסות אליה, את הנורמה אליה וגם את היכולת לתת מענה

שייקה אל עמי:  זה לא אומר שלא ייקרו מקרים, זה אומר שהתופעה תהיה במקום אחר

אפרת אטרה: אני אפרת אטרה, החברה למתנ"סים, אני אמשיך את הדברים של שייקה

אפרת אטרה:  שמענו סיפורים מחרידים ואנחנו שומעים אותם כל יום, כל היום

אפרת אטרה:  אנחנו מבקשים ממדינת ישראל, תנו לנו את המנדט, יחד עם כל השותפים

אפרת אטרה:  אנחנו לא חושבים שאנחנו באים להחליף אף אחד מהמדינה, אבל אנחנו כחברה ממשלתית שיושבת בפריסה גיאוגרפית רחבה, חושבים שיש לנו איזה נוסחה, יחד עם כל הגורמים, עם משרד החינוך, עם משרד הרווחה, לבוא ולחולל מהפך

אפרת אטרה:  המהפך ייקרה בתוך הבתים, בתוך הרשויות, המהפך לא ייקרה פה

אפרת אטרה:  בעצם אנחנו אומרים, שדרוש כפר שלם לטפל בחרם

אפרת אטרה:  הילד לא שייך רק למערכת החינוך או רק לרווחה או רק להורים שלו או רק לצופים או לבני עקיבא

אפרת אטרה:  כולנו ביחד צריכים לעשות את זה

אפרת אטרה:  אנחנו מבקשים להוביל שינוי חברתי עמוק שייקח את כל הגורמים בתוך הרשויות

אפרת אטרה:  איך אנחנו רוצים לעשות את זה? קודם כל, אנחנו רוצים לדבר על מניעה

אפרת אטרה:  אנחנו מדברים מגילאי גן

אפרת אטרה:  אנחנו רואים שילדים בני ארבע אומרים אחד לשני, בואו לא נשחק איתו, נשחק לבד, שהוא ישחק לבד

אפרת אטרה:  יש סרטונים כאלה מצמררים

אפרת אטרה:  שם זה מתחיל

אפרת אטרה:  ואנחנו אומרים, בואו נתחיל כבר מהגיל הזה: הסברה, ידע, כלים, רשות, התערבות וטיפול

אפרת אטרה:  אנחנו מדברים על כל המנעד של הדברים

אפרת אטרה:  יש לנו כמובן תוכנית רחבה ומפורטת, אני לא רוצה להיכנס כרגע לכל הפרטים, אבל בעצם אנחנו מדברים על – כמו כשהיינו ילדים קטנים פמפמו לכולנו שלא קוטפים פרחי בר, לא נראה אף ילד שקוטף כלנית

אפרת אטרה:  אז בדיוק אותו הדבר, אנחנו רוצים שהמודעות תהיה ברמה כזאת שלא מוציאים ילדים מקבוצות, לא עושים את הדברים האלה

אפרת אטרה:      השורה התחתונה, המטרה היא להוביל שינוי עמוק ובר קיימא

אפרת אטרה:  אנחנו מבקשים לקבל מנדט לטווח של 4-5 שנים כדי להוכיח תוצאות משמעותיות ועמוקות בשטח

אפרת אטרה:  כמו שאמרתי, אנחנו מדברים על כולם, אנחנו נעבוד עם הורים, עם פעילי קהילה, עם ילדים ועם צוותי החינוך ביישובים

אפרת אטרה:  אנחנו נעבוד בשתי רמות, רמה אחת, רמה ארצית

אפרת אטרה:  תהיה ועדת היגוי ארצית של כל השותפים שיהיו חלק מהדבר הזה

אפרת אטרה:  אנחנו מדברים על הכשרות, כל מדריכי הנוער, כל רכזי הנוער, כל מי שעובר הכשרה במדינת ישראל, לראות ולפגוש את הילדים שלנו, גם בחינוך הפורמלי וגם בחינוך הלא פורמלי, יקבל כלים וידע

אפרת אטרה:  אנחנו מדברים על רשתות שגרירים ארציות, על מוקד פניות, על הערכה ומדידה ועל מחקר מלווה

אפרת אטרה:  דיברו על זה קודם, כולם יודעים להתקשר ל-100 כשיש בעיה אבל לא מספיק יודעים להתקשר ל-105 או למוקדים אחרים כשצריך לתת מענה לבעיות חברתיות

אפרת אטרה:  זה חלק מהעניין

אפרת אטרה:  ברמה המקומית שוב אמרתי, אנחנו מבקשים שהחברה תתכלל את המערך היישובי שמורכב מכולם ביישוב, מהחינוך הפורמלי, מהחינוך הבלתי פורמלי ותעבוד בשתי רמות, גם ברמת הילדים ובני הנוער, בתוכניות מפורטות שאני לא רוצה כרגע להלאות ולהחריב, וגם עם ההורים

אפרת אטרה:  ההורים ופעילי הקהילה הם חלק לא פחות חשוב מזה, שוב, בחיבור של חינוך פורמלי ובלתי פורמלי

אפרת אטרה:  אנחנו עובדים עכשיו עם פיילוט בחמש רשויות, שייקה ציין את ירוחם, אבל אנחנו עובדים כבר בחמש רשויות

אפרת אטרה:  אנחנו רואים, אנחנו רק זורקים מטבע, איזה היענות יש, שהתנאי היחידי מבחינתנו להיכנס היה, שראש הרשות אומר, רוצה אני

אפרת אטרה:  ברגע שראש הרשות אומר, רוצה אני ומכנס שולחן עגול של כלל התושבים, אנחנו שם

אפרת אטרה:  התחלנו עם המודל הזה בחמש רשויות, עשרות הורים מתנדבים ובאים לערבים שאנחנו עושים כי הם רוצים לקחת חלק ברשת שגרירים

אפרת אטרה:  אנחנו בפיילוט מאוד קטן, בחמישה יישובים, עושים את זה לגמרי בכוחות עצמנו - - -      

יוסף טייב: באיזה יישובים זה פועל?      

אפרת אטרה: ירוחם, חולון, ירושלים, מעלה אדומים וטבריה, אלה חמשת יישובי הפיילוט

אפרת אטרה:  ועכשיו יש לנו בקשה לכניסה מנתניה, מרמת השרון, רעננה ורחובות

אפרת אטרה:  אני רק אגיד, שרמת הפניות אלינו היא ברמה יום יומית

אפרת אטרה:  כל יום פונות אלינו רשויות ומבקשות, בואו גם אלינו עם המודל

אפרת אטרה:  היכולת שלנו מוגבלת, אנחנו עובדים מעצמנו בעצמנו

אפרת אטרה:  אנחנו מבקשים רשות, מנדט מהמדינה, לתקצב את התוכנית שלנו

אפרת אטרה:  אני אגיד שיש לנו פגישה גם עם משרד החינוך, אצל מנכ"ל המשרד, להציג לו את התוכנית המפורטת, להראות איך אנחנו הולכים לעשות את זה, יש מודל, יש תקציב, הכול מוכן, רק תנו לנו את האו-קיי לצאת לדרך ולפעול

שייקה אל עמי: משפט אחרון ברשותך, כבוד היושב-ראש

שייקה אל עמי:  הצגתי את המודל שלנו לפני שבועיים לקבוצת סטודנטים לתואר שני במכללת תל חי

שייקה אל עמי:  אני מציג את זה ופתאום קמה סטודנטית ואומרת, זו אימא שלי, יהודית

שייקה אל עמי:  כשהייתי בכיתה ו', היה לי סיפור של חרם אצלי בכיתה

שייקה אל עמי:  אימא שלי שמעה, ארגנה הורים נוספים ושלחה אותי בתור ילדה, לדבר עם הילדה שעשו עליה חרם וככה נפתר החרם

שייקה אל עמי:  אין יהודית אחת בארץ, יש המון

שייקה אל עמי:  אנחנו רוצים להגיע אליהם, שבכל יישוב יהיו לנו עשרות, יהיה לנו מאות, זה אפשרי

שייקה אל עמי:  בעבודה נכונה אנחנו יודעים לחולל את המהפך הזה

שייקה אל עמי:  תנו לנו עשרות יהודיות או מאות כאלה בכל עיר גדולה, התופעה הזאת תיעלם

יפעת שאשא ביטון: אני חייבת להגיד לכם, ולא חלילה כי אני כופרת בעניין של החברה למתנ"סים, אתם עושים עבודה מדהימה, אבל אסור שמהדיון הזה ייצא שהמנדט נמצא במקום אחד

יפעת שאשא ביטון:  אף אחד פה לא מסיר אחריות, המנדט הוא שלכם והמנדט הוא של כל מנהלת ושל כל אימא ושכל מבוגר שנמצא פה

יפעת שאשא ביטון:  אסור לנו להיות במקום שאנחנו נותנים לו - - -      

שייקה אל עמי: המהלך שלנו עם כולנו - - -      

יפעת שאשא ביטון: ואגב, 105 לא עוסקים בחרמות

שייקה אל עמי: אני מקווה שגם אותם יהיה אפשר לרתום

שייקה אל עמי:  אנחנו רוצים לייצר מהלך שעובד עם כולם, עם משרד החינוך באופן מלא, אבל מודל הרבה יותר הוליסטי

שייקה אל עמי:  כמובן שתנועות הנוער, כולן חלק מהעניין, שינוי חברתי לאומי עמוק הוא שינוי חברתי מה שנקרא, אין גורם אחד שקשור למרקם הקהילתי שלא יהיה שותף

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:  חברת הכנסת צגה מלקו, בבקשה

צגה מלקו: קודם כל, אדוני היושב-ראש, תודה על הישיבה, הנושא חשוב

צגה מלקו:  אין לי מה להוסיף כי רובם דיברו אבל יש נושא אחד שצריך להתמקד בו

צגה מלקו:  החרם לא מתחיל בבית הספר, הוא מתחיל בגן

צגה מלקו:  כשהבן שלי, היום הוא בן 25, כשהיה בגן, אני עבדתי, בבוקר לקחתי אותו ואימא שלי הייתה אוספת אותו

צגה מלקו:  כשאספה אותו, כל פעם מצאה אותו בפינה לבד כי אף אחד לא רצה לשחק איתו, כי היה היחיד בסביבה מבין יוצאי אתיופיה

צגה מלקו:  לכן, העניין לא מתחיל מבית הספר, הוא מתחיל מוקדם מדי

צגה מלקו:  חייבים לתת לזה דגש מוקדם מדי ולא לחכות עד שיגיע לבית הספר

צגה מלקו:  ליבי ליבי עם המשפחות, בכיתי, אי אפשר להישאר אדישים כששומעים דברים כאלה

צגה מלקו:  עוד דבר בעניין של חרם, בוא לא נשכח את תקופת הקורונה

צגה מלקו:  בתקופת הקורונה הילדים היו בבית והקשר היחידי שהיה להם הוא מול המקלדת או הרשתות החברתיות

צגה מלקו:  הדבר הזה העצים את זה

צגה מלקו:  בשיחות שקיימתי עם כמה משפחות, רוב הילדים אחרי הקורונה לא רצו לחזור לבית הספר

צגה מלקו:  חלק מהסיבות זה חרם דרך הרשתות החברתיות

צגה מלקו:  לכן צריך לתת גם לזה דגש

צגה מלקו:  עוד דבר, מהנתונים שהציגו החברה למתנ"סים, רוב הילדים יודעים שבכיתה מתקיים חרם

יפעת שאשא ביטון: גם ההורים יודעים

אפרת אטרה: הם מפחדים לדווח

צגה מלקו: גם ההורים יודעים

צגה מלקו:  אני אספר לכם, בכל פעם כשאימא שלי סיפרה לי, שהבן שלי יושב בפינה, בהתחלה לא חשבתי שזה גרוע עד כדי כך

צגה מלקו:  אבל כשאני שאלתי למה? היה אומר: בגלל הצבע שלי, בגלל השיער המקורזל שלי

צגה מלקו:  כל מיני דברים

צגה מלקו:  לכן אני אומרת, ילדים בעצמם יודעים, המבוגרים יודעים אבל כל זה מתחיל מגיל קטן, מגיל מוקדם, בגילאי 3-4

צגה מלקו:  לא לחכות עד שיגיעו לבית הספר

צגה מלקו:  בנוסף, שר החינוך הולך להפעיל את כל כוחו, נותן לזה חשיבות ממדרגה עליונה

פנינה בן ארי: ברשות חברי הכנסת הנכבדים, לפני שאספר את הסיפור שלי, אני רוצה להתייחס לדברים של חברת הכנסת גוטליב

פנינה בן ארי:  אין ילדים רעים ואין הורים רעים, יש ילדים שמגיעים מבתים קשים, מבתים שנותנים להם שם מכות וזה הדבר שהם לומדים להתנהג כך גם בחוץ

פנינה בן ארי:  זה לא ילדים רעים, זה ילדים שלומדים אלימות בתוך הבית

פנינה בן ארי:  חבל שהיא לא נשארה לשמוע את זה פה

פנינה בן ארי:  אני עברתי התעללות חברתית 11 שנה מכיתה א-י"א

פנינה בן ארי:  כשפניתי למשרד החינוך, ליועצת של בית הספר, לכל המורים והמורות, אף אחד לא התייחס

פנינה בן ארי:  כולם אמרו לי, בסדר, נטפל

פנינה בן ארי:  באיזשהו שלב הגעתי למצב שניסיתי להתאבד בשביל שיקשיבו לי

פנינה בן ארי:  זה הפך להרגל, אינספור ניסיונות התאבדות שהיו לי כדי להראות לכולם, תקשיבו לי, אני לא היחידה שאמורה להיות פה

פנינה בן ארי:  כל הזמן אמרו לי, את שמנה, ואני לא זוכרת שהייתי ככה, עם הזמן התפתחו לי הפרעות אכילה והגעתי למשקל קיצוני של 43

פנינה בן ארי:  זה לא פשוט

פנינה בן ארי:  כשאני ניסיתי וחיפשתי את האנשים הנכונים לפנות אליהם, אף אחד לא הקשיב לי

פנינה בן ארי:  אתן דוגמה

פנינה בן ארי:  אחרי הפרסום של מבקר המדינה על נתוני אובדנות, מעיין אדם, מרדיו 103FM העלתה אותי לראיון שהיה מאוד קשה ברדיו, שם אני מספרת כמה ניסיונות אובדנות היו לי וכמה לא באמת רציתי למות, רק רציתי שיקשיבו לי

פנינה בן ארי:  רוב התלמידים רוצים שיקשיבו להם, הם לא באמת רוצים למות

פנינה בן ארי:  וכשאנחנו מאבדים עוד ועוד תלמידים שמתאבדים בגלל חרם חברתי, זה אומר שמשהו לא בסדר, זה אומר שמשהו צריך להשתנות

פנינה בן ארי:  כשאני הייתי פה בוועדה הקודמת, התווספו עוד שניים-שלושה ילדים מאז הוועדה הקודמת, ואני שואלת, איפה אתם? למה אנחנו צריכים לתת לזה לקרות? למה צריך להתעורר כשמישהו מתאבד? כשהכול בסדר ויש יום אחד בלי אובדנות, כולם ישנים ועוברים על זה לסדר-היום

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:  חבר הכנסת עידן רול, בבקשה

עידן רול: תודה רבה, אדוני היושב-ראש, על הדיון החשוב הזה ותודה למשפחות ולילדים שהגיעו לחלוק מהכאב האישי המאוד גדול שלהם

עידן רול:  תראו, זה נושא שהוא לא זר גם לי

עידן רול:  אני כילד סבלתי גם מחרמות וגם מנידוי חברתי אבל הדברים החמירו מאז

עידן רול:  אני זוכר שעשו עלי חרם בכיתה ג', אחד החברים שלי באותה תקופה הלך והחתים על דף את כל הילדים בכיתה שהם מחרימים אותי ולא ידברו איתי

עידן רול:  כך שדברים כאלה תמיד היו, אבל האמצעים השתכללו והאתגרים התרחבו בהתאם

עידן רול:  כי היום זה לא דף והיום זה לא משהו שנשאר בכותלי הכיתה, אלא זה רשתות חברתיות וקבוצות וואטסאפ

עידן רול:  ואם אני כילד, ששנים רבות בחיים שלו לא היו לו חברים או לא היה מי שיזמין אותו אם זה ל"ג בעומר או יום העצמאות, בסוף היה לי את הפינה הבטוחה שלי בבית, היום הרשתות החברתיות גוזרות על הילדים שלנו את המציאות שאין אף פינה בטוחה

עידן רול:  זה מלווה אותם, זה רודף אותם, ושיטות ההתעללות, שיטות הבריונות השתכללו ונהיו הרבה הרבה יותר מסוכנות

עידן רול:  העניין הוא, בגלל שזה כבר חוצה זירות ולא רק בבית ספר, זה מצריך מאמץ משולב

עידן רול:  כשאני הגעתי לרכזת שכבה ואמרתי לה, אני לא רוצה לצאת לטיול שנתי כי אין לי עם מי להיות, אין לי חברים, היא התווכחה איתי האם זה בסדר שהיא תוותר לי? בסוף היא ויתרה לי ופה זה נגמר

עידן רול:  לרגע לא עלה הדיון, איך אתה מגיע למצב שאתה בא אלי שנה, עוד שנה, בוא נבין שנייה מה קורה

עידן רול:       אני רוצה לומר בהמשך למשהו שעלה פה בצורות שונות

עידן רול:  הגיע הזמן לשנות את התפיסה, כמו שנעשה בשנים האחרונות לגבי הטרדות מיניות, שנידוי חברתי, קשיים חברתיים, זה חלק מתהליך ההתבגרות הנורמלי במדינת ישראל

עידן רול:  אני יכול לומר, שיש לי מעט מאוד רגעים מאושרים או טובים ב-12 שנותיי במערכת החינוך

עידן רול:  היום שבו התגייסתי לצבא זה היום שבו החיים שלי השתדרגו בכל צורה אפשרית

עידן רול:  אני לא חושב שאנחנו יכולים להמשיך ולהשלים עם מציאות שבה אומרים, כן, יש ילדים שיש להם שנים שאין להם חברים, יש שנים שאין להם עם מי לשחק בהפסקה, יש שנים שילדים לא נפגשים עם אף אחד כי מחרימים אותם

עידן רול:  זה לא צריך להיות דבר נורמטיבי

עידן רול:  להיות ילד במדינת ישראל זה לשרוד ג'ונגל

עידן רול:  ואם אני שרדתי יער קטן, היום זה אמזונס

עידן רול:  אנחנו חייבים לשנות את התפיסה, שלשרוד את המערכת ואת השנים האלה זה משהו שכולם עוברים ואין מה לעשות עם זה

עידן רול:  אנחנו גם חייבים לשנות את התפיסה כי אף ילד לא מתאבד אחרי יום אחד של חרם

עידן רול:  אנחנו צריכים איזשהו נוהל הסלמה מהיר, תמיד ללכת לחומרה

עידן רול:  אם אנחנו מגלים, שיש לילד קשיים, זה לא צריך להגיע לחרם, זה לא צריך להגיע למצב שילד סובל מבריונות קשה

עידן רול:  ילד לא משתלב ברמה שאין לו חברים או שאנחנו יודעים שעושים חרם על ילד, צריך להיות נוהל הסלמה בבית הספר שבו זה מגיע אוטומטית, לא מחכים לראות אם זה ייפתר חברתית

עידן רול:  זה משהו שהמנהל או המנהלת קוראים למחנכת ולהורים באותו שבוע, עושים דיון מהיר להבין מה הסיטואציה

עידן רול:  גם שבוע יכול להפוך ליותר מדי

עידן רול:       לכן אני חושב שיש קודם להבין שהתופעה הזאת היא תופעה שאפשר למגר

עידן רול:  להבין שגם אנחנו כהורים גדלנו בסביבה שזה היה נראה גזירת גורל, זה לא צריך להיות יותר כי הרבה דברים השתנו, החברה משתנה ואפשר לרתום את השינויים האלה גם לטוב

עידן רול:  זה צריך להתחיל בנו להבין שהדברים האלה קורים כמעט לכולם בדרגות משתנות ואנחנו צריכים להיות הדור של ההורים שאומר, הדור הבא, הילדים שלי ובטח שלא הייתי מוכן ולא רוצה ואין דבר שישבור אותי אם הילדים שלי יעברו דברים כאלה

עידן רול:  זה לא גזירת גורל, אני מקווה שהבית הזה ומהדיון הזה תצא התחלה של תהליך שישנה תפיסה ואולי גם יביא פתרון

עידן רול:  תודה רבה

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:  מוריה טויטו, מועצת התלמידים והנוער, בבקשה

מוריה טויטו: שלום לכולם, אני מוריה טויטו, אני נציגת מועצת תלמידים ונוער ארצית

מוריה טויטו:  אתחיל בזה, כמו שהרבה שיתפו פה, גם אני עברתי חרם, זו תופעה

מוריה טויטו:  אנחנו כמות כל כך גדולה של אנשים בחדר, כמעט כל אדם שני שדיבר פה, עבר חרם, לא משנה באיזה גיל ואיזה שנתון

מוריה טויטו:  זו תופעה שהיא לא מאתמול שלשום, זה לא משהו שאנחנו יודעים עליו מעכשיו

מוריה טויטו:  אנחנו צריכים לפתוח את הדבר הזה ולהעלות את זה לסדר היום

מוריה טויטו:  אני חייבת להגיד בנוגע למה שחבר הכנסת עידן רול אמר, אני לא בטוחה אם כל המורים יודעים לבוא ולגשת

מוריה טויטו:  אצלי בבית הספר, כשפניתי למחנכת, פניתי אליה, היא דיברה על זה בכיתה, היא ניסתה, זה לא עזר

מוריה טויטו:  הרבה מורים ותלמידים וכאלה שמנסים ורוצים לעזור, לא יודעים איך לתת תמיכה ולעצור את החרם

מוריה טויטו:  זו בעיה הרבה יותר גדולה, קודם כל הטיפול בילדים המחרימים או בילדים המוחרמים

מוריה טויטו:  יש הרבה שרוצים לעזור, הם לא יודעים איך

מוריה טויטו:  אני זוכרת שביסודי מצאתי את עצמי, הייתה ילדה בכיתה, סוג שהוחרמה, אני ידעתי איך לגשת, לא ידעתי איך לעצור את זה בכיתה, לא ידעתי איך לדבר, בטח שגם אני הייתי ילדה מנודה חברתית

מוריה טויטו:  עוד בכיתה ו', כשנפתח השיח עם כל השכבה, למדתי בבית ספר דתי, הכיתות מופרדות בנים ובנות, שפתאום היה שיח עם הבנים, זה יצר הרבה יותר ריחוק ביני לבין הכיתה שלי, ביני לבין השכבה שלי

מוריה טויטו:  כל הודעה שכתבתי בקבוצה של השכבה הפכה להיות בדיחה ומסע העלבות והצקות

מוריה טויטו:  לא יכולתי ללכת אפילו לקניון, לשבת עם חברות שהן לא מבית הספר, חברות שהיו בשכבות גיל מעליי, שמצאתי את המקום שלי איתן והכרתי אותן דווקא בחינוך הבלתי פורמלי ונתנו לי את המקום, היו חברות שלי ונתנו לי תמיכה

מוריה טויטו:  הייתי הולכת לקניון, הייתי סובלת שם מהצקות

מוריה טויטו:  הייתי מפחדת להופיע בהופעות של בני עקיבא כי פחדתי שיצחקו עליי, פחדתי שיהפכו את זה לבדיחה

מוריה טויטו:  ילדים היו מצלמים אותי רוקדת והיו צוחקים על זה

מוריה טויטו:  אני מצאתי את עצמי במקום שאני מרגישה לא מוגנת

מוריה טויטו:  זה לא שהאנשים לא רוצים לעזור, הם לא יודעים איך

מוריה טויטו:       בתור תלמידה, כשרציתי לפנות ליועצת, פחדתי לפנות מהסיבה שאצל תלמידים ואצל ילדים זה לא מגניב לפנות ליועצת

מוריה טויטו:  כשרציתי לפנות ליועצים, תלמידים שומעים את זה ואומרים, מה היא הולכת עכשיו למבוגרים? זה לא כזה נורא

מוריה טויטו:  אחרי שילדה מהשכבה שלי אזרה אומץ ופנתה במקומי למנהלת בית הספר, על ההצקות שעברתי, השעו את אותם תלמידים שעשו חרם

מוריה טויטו:  אבל חוץ מנזק זה לא עשה שום דבר

מוריה טויטו:  הם התקשרו אליי ממספר חסום ואמרו לי, למה פנית למנהלת? השעו אותנו בגללך

מוריה טויטו:  זה לא עזר, זה רק המשיך

מוריה טויטו:  צריך לשנות את קו המחשבה איך ניגשים לזה, צריך לעשות שינוי מהותי

מוריה טויטו:  לילדים זה לא מזיז, הם התעצבנו שהשעו אותם אבל זה לא מה שיעצור את החרם

מוריה טויטו:  יש לעודד הכנסה של מדריכי מוגנות לתנועות הנוער ולגופים הבלתי פורמליים

מוריה טויטו:  לעודד הכשרות ולתת הכשרות, לא רק למורים, גם למדריכים ולבני הנוער שנמצאים בשטח, שנמצאים עם הילדים ורואים את זה הרבה לפני שזה מגיע לבית הספר, הרבה לפני שהמורים רואים ויכולים לטפל

מוריה טויטו:  צריך לעשות תוכנית מסיבית ונוקשה, לטפל בזה בכל דרך אפשרית

מוריה טויטו:  חרם זה טראומה

מוריה טויטו:  אני לא הצלחתי לדבר על זה מכיתה ו' עד כיתה ט', שזה היה שיא החרם

מוריה טויטו:  עברתי אותו מכיתה א' ואפילו מהגן

מוריה טויטו:  לא הצלחתי לדבר על זה וגם כשניסיתי לדבר על זה, הייתי חנוקה מבכי, הרגשתי כאילו יוצא לי עשן מהאוזניים

מוריה טויטו:  היום, גם כשאני מדברת על זה עכשיו, אני רועדת, זה משהו קשה, זה משהו שמלווה אותך, לכל החיים

מוריה טויטו:  זה צלקות

מוריה טויטו:  כמה שנבוא ונטפל ונעזור, זה משהו שנחקק בך ומלווה אותך לכל החיים

מוריה טויטו:  כשאתה ילד ואתה מרגיש שאתה לא מוגן, כשאתה מרגיש שכל מקום שאתה מגיע אליו, אתה מפחד שיציקו לך, גם אם זה מקום חדש, אתה סוחב את הטראומות של החרם, זה נוראי

מוריה טויטו:       אני חושבת שהחינוך הבלתי פורמאלי הוא החינוך המעצים, זה מקום יותר בטוח לילדים ובני נוער

מוריה טויטו:  זה דברים שיכולים לתרום כל כך הרבה

מוריה טויטו:  ברגע שהגעתי למועצת התלמידים והנוער, הביטחון העצמי שלי השתפר ברמות מטורפות

מוריה טויטו:  הרגשתי שיש לי תמיכה, הרגשתי שמקבלים אותי, הרגשתי שרוצים לשמוע מה יש לי להגיד

מוריה טויטו:  וזה מה שאני רוצה שכל ילד והנוער יחווה

מוריה טויטו:  בשביל צריך הכשרה, לא של יום אחד אלא לעשות סמינרים של הכשרות למדריכים בגופים הבלתי פורמליים, להכניס את מדריכי המוגנות לתנועות הנוער ולאחר מכן להכניס אותם גם לבתי הספר, שיהיה מקום לתלמידים ולבני נוער, לבוא ולפרוק את מה שקשה להם, להתמודד לא רק עם נושאים של חרם, גם עם נושאים אחרים, הטרדות מיניות, בעיות במשפחה, כל מיני דברים כאלה שהם לא תמיד מרגישים בנוח לפנות ליועצים, למורים ואפילו להורים

מוריה טויטו:  זה משהו שיכול לעזור

מוריה טויטו:  אני יודעת שאצלי, ברשות, אני והמועצה הרשותית שלי, התחילו לקדם את זה ואני רוצה שזה יעבור לכל עיר ועיר במדינה שלנו כי זה משהו שיכול לעשות שינוי מטורף

מוריה טויטו:  אני לא רוצה שאף ילד ירגיש שהוא לבד ושהוא מוחרם ושאין לו למי לפנות ושירגיש לא מוגן במגרש הביתי שלו

מוריה טויטו:  בית הספר הוא מקום שאנחנו מבלים בו 90% מהיום שלנו בתור תלמידים ובני נוער

מוריה טויטו:  זה מטורף שהמקום שאנחנו נמצאים בו הכי הרבה זמן משעות היום שלנו מרגיש לנו לא מוגן

מוריה טויטו:  אנחנו צריכים לעשות שינוי עכשיו

יוסף טייב: אני רוצה להודות לך גם על האומץ לבוא ולפרוס את הדברים

יוסף טייב:  אני רוצה להגיד לך, אני, ואין לי ספק שגם חבריי, לא ניתן שהדבר הזה ימשיך

יוסף טייב:  דיברתי על זה גם עם השר, כמו שאמרתי, השר מגויס לנושא

יוסף טייב:  אני אעשה הכול, בפורמלי ובבלתי פורמלי, יש פה את הגורמים המקצועיים, תיכף נשמע מה קיים ומה התוכניות לעתיד

יפעת שאשא ביטון: התוכנית של השר, זה להוסיף יומיים השעיה

יפעת שאשא ביטון:  זה לא מה שייתן פתרון

יפעת שאשא ביטון:  ממש לא ייתן פתרון

יוסף טייב: משרד החינוך, בבקשה

עינב לוק: צוהריים טובים לכולם, אני רוצה להודות על הדיון החשוב הזה ולהגיד, שאנחנו יושבות כאן, מקשיבות בקשב רב, גם לילדים, גם להורים, גם למבוגרים, מרגישים את הכאב, שותפים לחשיבה, לחשיבות של הנושא ולצורך הדחוף בטיפול בנושאים המורכבים והחשובים האלה

עינב לוק:  אני מדברת מעוצמת הכאב שאני שומעת, מודעת, והמשותף לכל מה שדיברנו ושמענו כאן זה הרצון והתקווה לעשות שינוי

עינב לוק:       הגענו פורום רחב כי הנושא הזה מאוד חשוב לנו, נמצאת אתי ד"ר חוה פרידמן, הפסיכולוגית הראשית

עינב לוק:  ונמצאת כאן גם פרידה שכטר, מנהלת היחידה למניעת התאבדות

עינב לוק:  אני מנהלת שפ"י וארצה להציג כמה דברים, גם את התפיסה של משרד החינוך בנושא הזה וגם את התוכניות שלנו, גם למניעת התאבדות שמשותפות יחד עם משרד הבריאות וגם את התוכנית החדשה שאיתה אנחנו רוצים לצאת למניעת אלימות ולמניעת חירום

עינב לוק:  אז נתחיל רגע מהתפיסה, חוה, בבקשה

שמחה פרידמן: אני רוצה להגיד, שאני יושבת בהרבה מאוד דיונים כאן, בדרך כלל הדופק שלי לא כל כך גבוה

שמחה פרידמן:  אני מכירה מקרוב כאב, התיאורים כאן באמת מצמררים

שמחה פרידמן:  תודה לכל מי שהיה לו את הכוח להצליח לשתף גם ילדים, בני נוער, הורים וחברי כנסת

שמחה פרידמן:  אני מרגישה חשיבות וצורך לעשות רגע את ההפרדה בין התופעה של חרם לבין התופעה של התאבדות

שמחה פרידמן:  נכון שהן נפגשות לפעמים והתיאורים האישיים מדגימים את זה, אבל חשוב מאוד שנדייק את ההבדל ונעשה הפרדה כי אחרת לא נדייק את המענים

שמחה פרידמן:  והמענים הם שונים

שמחה פרידמן:  המענים לחרם והמענים לסיכון להתאבדות הם מענים שונים

שמחה פרידמן:  אם רגע לא נפריד ביניהם, גם אם במישור האישי, הם עלולים להגיע לכלל קונטמינציה, לפגוש אחד את השני, אז אנחנו נחטא למענים שנתכנן

שמחה פרידמן:  זה מנחה אותנו במשרד החינוך, זה יבוא לידי ביטוי בתוכניות שתיכף יפורטו אבל אני רוצה להדגיש את זה בהקשר המושגי

שמחה פרידמן:  חרם, הדרה חברתית, הן תופעות חברתיות בין אישיות שעלולות כן לצלק ולפגוע, כמו שזה סופר כאן, לא צריך להכביר במילים, זה ברור מה זה עושה וכמה זה מזיק, משפיע על הדימוי העצמי, על הדימוי החברתי, עלול ליצור גם מילה שלא עלתה כאן אולי, טראומתיזציה

שמחה פרידמן:  ילדים ונוער עלולים לאורך זמן ובאופן כרוני להיות במצב של טראומתיזציה

שמחה פרידמן:  זה עלה כאן בצורה מאוד ברורה בהקשר החברתי חינוכי בין אישי, שהופך בסופו של דבר לכאב ולמצוקה הנפשית של היחיד, של הילד, הילדה, נער ונערה

שמחה פרידמן:  ולכן, כתופעה שמקורה, בבסיסה היא חברתית חינוכית, בינאישית, לשם הולכים הזרקורים וזה תיכף יפורט

שמחה פרידמן:  הסיכוי להתאבדות באחוז גבוה מאוד ממה שאנחנו יודעים, למעלה מ-90% כרוך בדיכאון ואז המאמצים שלנו צריכים להיות אחרי לחלוטין, אחרים באיתור, אחרים בטיפול

שמחה פרידמן:  ואז אנחנו צריכים להבחין בפירמידת הצרכים שמקובלת בעולם המערבי, לא רק אצלנו, מהבסיס הרחב של המניעה שיגיע לילדים ולבני הנוער, והוזכרו פה בצדק המבוגרים, לקחת אחריות על הסיכון הנפשי של מישהו אחר או על המצוקה הנפשית של מישהו אחר, זה לא סיפור פשוט

שמחה פרידמן:  מורים לא קיבלו הכשרה בקליניקות של פסיכו אנליזה

שמחה פרידמן:  גננות, הוזכר כאן הגיל הרך קודם ובצדק בהקשר ש לחרם, אנשים שזה לא מקצועם מצליחים בעצם להרחיב את תחום אחריותם

שמחה פרידמן:  לכן המאמצים צריכים להיות רחבים, חברתיים, חינוכיים

שמחה פרידמן:  אם אני אחזור להתאבדות, יש פה פירמידה של צרכים ומענים, מהתשתית הרחבה של להגיע לכל הילדים ולמבוגרים המשמעותיים, מבחינתנו זה גם להורים וגם לצוותי חינוך, ועד לאיתור ספציפי של מצוקה

שמחה פרידמן:  אפשר להגיד את זה גם לגבי חרם וגם לגבי הסיכון להתאבדות

שמחה פרידמן:  אבל בסופו של דבר גם צריך להגיע לקצה הפירמידה כי ילדים מאותרים, ילדים בטראומתיזציה, ילדים בוודאי שסובלים מדיכאון, נאמר כאן, לא מתאבדים אחרי יום של חרם, זה אחד הביטויים לעניין הזה למרות שאם הייתה פרדיספוזיציה של דיכאון, גם יום אחד של חרם יכול להיות מסוכן

שמחה פרידמן:  אבל אנחנו לא צריכים להטעות את ההורים ולא לחשוב שילד שמחרימים אותו הוא בהכרח ילד שיתאבד

שמחה פרידמן:  זה ילדים שסובלים מתופעות שונות ואנחנו צריכים להגיע לכל הילדים האלה

שמחה פרידמן:  אז המאמצים הם מאוד מאוד גדולים ובקצה הפירמידה יש גם את התוכנית למניעת התאבדות

שמחה פרידמן:  אני גם רואה לעצמי חובה להסביר את התוכנית לקידום בריאות נפש של ילדים ונוער

שמחה פרידמן:  זה לא שאין תוכניות

שמחה פרידמן:  יש תוכניות רק המאמצים צריכים להיות בכל הזירות ובכל האפשרויות, כך שגם ילדים בסיכון הגבוה ביותר, נגיע אליהם

שמחה פרידמן:  נעבור לתוכניות עצמן

יפעת שאשא ביטון: שאלה מקצועית, לא ביקורת על תוכנית

יפעת שאשא ביטון:  יש פה סקאלה של אובדנות, יש את הנושא של החרם, ויש את המקום, כמו שתיארה הילדה ואנחנו יודעים, שיש ילדים שכאות מצוקה, הדרך שלהם לצעוק את המצוקה זה כאילו לנסות להתאבד, להראות לאיזה מקום קיצוני הגעתי

יפעת שאשא ביטון:  הם לא מתכוונים למות, לצערנו הרב יש ילדים שבאמת לא התכוונו ופשוט הצליח להם

יפעת שאשא ביטון:  איפה זה נמצא בסקאלה? כי בסוף הם לא אובדנים, הם לא דכאונים אבל הם זעקו זעקה שהצליחה להם יותר מדי

שמחה פרידמן: לחלוטין

שמחה פרידמן:  זה ילדים שהם מאותרים, הם צריכים להיות מאותרים כילדים בסיכון גבוה כי כל איתות של מצוקה, כמו שזה נשמע כאן היטב, צריך התייחסות מלאה

שמחה פרידמן:  וכאן נכנס הממשק בין התוכניות, הממשק בין תוכנית בריאות נפש לילדים ובני נוער שנמצאה כתובה, משורטטת, אנחנו מחכים לבשורות לגביה עם התוכנית למניעת התאבדויות

שמחה פרידמן:  כי יש תופעה שלמה, ילדים שפוגעים בעצמם ושכל איתות, אפילו קלוש מזה, מצריך מענה מידי

יוסף טייב: חוה, אני רוצה לשאול אותך, האם המורים שנמצאים בכלל התוכניות שאת מדברת עליהן, עוברים איזה שהיא הכשרה? אני לא אומר לטיפול, לטיפול אני מבין שיש שפ"ח ולא כל מורה צריך לדעת איך לטפל

יוסף טייב:  אבל הזיהוי, האם המורים האלה עוברים זיהוי? אותם מדריכים, אותם מנהלי בתי ספר, אותו רכז יודע לזהות שהילד נמצא במצוקה?      

שמחה פרידמן: אני רוצה לענות על זה מהמציאות, כי התשובה שקל לי להגיד לך היא כן, יש הכשרה ויש צוותים של שפ"י במערכת החינוך, יועצים, פסיכולוגים, מדריכים, במידה שיש

שמחה פרידמן:  אלא שקוראת תופעת במציאות, שאם מורה רואה שילד לא יגיע בסופו של דבר לטיפול, המוטיבציה שלו לאתר, בעיקר במצבים שהוא לא תמיד שומע קול הורי שתומך בזה, אבל יכול להיות שיהיה קול הורי שתומך בזה

שמחה פרידמן:  אם אתה לא רואה שבסופו של דבר, זה כמו שהייתה פה דוגמה רפואית ואני אצמד לדוגמה הרפואית

שמחה פרידמן:  אם אנחנו נשלחים לבדיקה על ידי רופא משפחה אבל בקצה, אחרי הבדיקה, אנחנו צריכים לחכות חצי שנה כדי שיראה אותנו הרופא המומחה שיפענח את הבדיקה, יגיד מה בדיוק הטיפול שאנחנו צריכים

שמחה פרידמן:  מה המוטיבציה ללכת להיבדק? אנשים אומרים, אני לא אלך להיבדק

שמחה פרידמן:  אז באותו אופן, מורים, ברגע שהם לא רואים את הטיפול בקצה האיתור, אם אין מי שיטפל, אם אין את כל הרצף, אם הרצף לא קיים במלואו, המוטיבציה של שומרי הסף, של מי שנמצאים בשלב האיתור בתוך בית הספר, לאיתור, לזיהוי, יורדת

יפעת שאשא ביטון: לזיהוי חרמות לא צריך הכשרות

יפעת שאשא ביטון:  צריך לעשות הפרדה בין האובדנות שאת מדברת לבין החרמות

שמחה פרידמן: נכון, זאת ההפרדה שאני מדברת עליה

עינב לוק: היה לנו חשוב להגיד, שאנחנו רוצים לדבר על שתי התופעות אבל כל אחת בנפרד ולתת הסבר לכל אחת מהתופעות

עינב לוק:  אבקש מריבה, להציג את נקודת המבט של תוכנית למניעת אובדנות ואז אציג את התוכנית למניעת אלימות וחרם

יוסף טייב: ברשותך ריבה, לפני כן, חברת הכנסת שרון ניר צריכה לצאת

שרון ניר: אני מתנצלת, הנושא כל כך בוער בי ואני חייבת לעלות להצבעות

שרון ניר:  קודם כל, תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש, על כינוס ועדה כל כך חשובה וכל כך משמעותית, שמתייחסת למקום הכי רגיש שלנו שזה הילדים ומערכת החינוך ואיך אנחנו יוצקים את המיומנויות הנכונות לחבר'ה הצעירים כדי לטפל בתופעות קיצון חריפות מהסוג הזה

שרון ניר:       קודם אגיד, שזה כל כך נכון להסתכל על מערכת החינוך, לא רק כמערכת שמעניקה תכנים פדגוגיים אלא מערכת שנותנת בסוף Soft Skills וזה בעצם מה שעוטף את הילד מכל הכיוונים

שרון ניר:  הסיפור הזה של מיומנויות רכות, ערכים, אהבת האדם, קבלת השונה והאחר, הדברים האלה שאנחנו מצפים לראות שהילדים שלנו מקבלים את זה גם בבית וגם במערכת החינוך וזאת בעצם היכולת שלהם בסוף להיות חלק מאיזה אורגניזם חברתי ומחבורה, מחבר'ה, וגם לקבל את היחס הנכון והמתאים, זה דבר מאוד חשוב

שרון ניר:  כשמסתכלים על תופעת החרמות, היא צריכה לטפל במיומנות הרכות האלה שאנחנו צריכים לעטוף את הילדים שלנו מכל הכיוונים ולהעניק להם

שרון ניר:  וכשאני אומרת לעטוף ולהעניק להם מכל הכיוונים, אדוני היושב-ראש, אני מתכוונת בכל המעגלים

שרון ניר:  היות והגענו למצב שאנחנו מסתכלים על תופעת החרמות כאל תופעת חירום כי התרגשו עלינו אסונות – אני כל כך מודה לאימהות שבאו לכאן ושיתפו מדם ליבם את הסיפורים האלה, כי זה כל כך משמעותי כדי למנוע את האירוע הבא, עצם העובדה שאתן משתפות כאן, יש בזה כל כך הרבה קושי אבל זה מאוד משמעותי

שרון ניר:  התכלית של הוועדה זה לנסות לצמצם את התופעה ולמנוע את האירועים הבאים

שרון ניר:       ולכן אדוני היושב-ראש, אני רוצה להגיד, שהסיפור שאנחנו צריכים לעסוק בו בסוף זה במיומנות הרכות

שרון ניר:  איך לוקחים את הילדים, קודם כל אומרים, אנחנו נכנסים תחת הכותרת של אחריות חברתית

שרון ניר:  לא ייתכן שדבר כזה ייקרה באיזשהו מקום ביקום, באיזשהו בית ספר במפה במדינת ישראל והוא לא יתגלה, לא לילדים או לא להורים או לא למורים או לא למישהו בתוך הסביבה

שרון ניר:  המישהו הזה צריך להבין, שפרוז'קטור דולק עכשיו, לא נורה מהבהבת

שרון ניר:  אנשים צריכים לקבל מיומנויות להתערבות באירוע מהסוג הזה, כישורים שמאפשרים לכל אחד בתוך השרשרת – זו לא צריכה להיות עבודה, לא של יועצת בלבד ולא של פסיכולוגים - כל אחד בשרשרת צריך להתעורר בעקבות אירוע כזה, תחת האחריות של כל אחד ואחד מאיתנו

שרון ניר:  דרך זה אדוני, שאנחנו נייצר תוכנית חירום – ואני מבינה שלשם אתה חותר כי זה מאוד נכון בעיניי – כי זה אירוע שהולך ומתרחב בגלל שהמדיות הולכות ומתרחבות

שרון ניר:  יש זירה לא רק כיתתית, יש זירה תקשורתית, יש זירה רשתית, יש קבוצות שונות במדיות

שרון ניר:  בגלל שהסיפור הזה מתרגש עלינו, אנשים צריכים לדעת מה לעשות, למי לצלצל בפעמון כשאירוע כזה קורה

שרון ניר:  אני חושבת שלשם אנחנו צריכים ללכת וכמובן לייצר סוג של תוכנית שהיא תוכנית חינוכית עם התנהגויות נדרשות כדי גם לטפל בנפגע וגם להטמיע את דרך ההתנהגות הנדרשת כדי להוקיע את האירוע

שרון ניר:  אז תודה רבה לך, אדוני

יוסף טייב: תודה

יוסף טייב:  ריבה, בבקשה

ריבה רבקה שכטר: הרבה זמן של הקשבה, הרבה זמן של כובד שעולה בחדר מצד אחד ומצד שני, הרבה רצון טוב

ריבה רבקה שכטר:  אני מאוד מודה על ההתכנסות הזאת היום

ריבה רבקה שכטר:  בלבי, בדמי, בנפשי, הנושא של מניעת אובדנות

ריבה רבקה שכטר:  אנחנו מחזיקים בחדר הזה בשני נושאים מאוד כבדי משקל, מאוד כואבים ואנחנו נעים כל הזמן בתנועה בין חיבור בין שני הנושאים לבין הפרדה

ריבה רבקה שכטר:  אני רוצה רגע להביא את נקודת ההפרדה בדרכה, קצת לדבר על התוכנית למניעת אובדנות

ריבה רבקה שכטר:  אני רוצה להביא את ההפרדה קודם כל מנקודת מבט מאוד ברורה

ריבה רבקה שכטר:  הנושא של חרם שהוצג פה בכאב מאוד גדול, על ידי בני נוער, על ידי חברי הכנסת שהיו כאן, הייחוד שלו, שאתם באתם וסיפרתם בעצמכם את מה שחוויתם, ומכל אחד ואחד בתוך הכאב המאוד מאוד גדול שמעתי גם כוח ושמעתי עזרה שקיבלתם, היכולת לפנות לעזרה ומישהו שראה אתכם

ריבה רבקה שכטר:  בנושא של התאבדות, אלה שלא הגיעו לספר את הסיפור והיה צורך שההורים או הנציגים יבואו ויספרו את הסיפור, הם לא קיבלו את אותו רגע, לא היה פה אותו רגע של היכולת לבקש את העזרה והייתה פה מורכבות הרבה יותר גדולה

ריבה רבקה שכטר:  כאן אנחנו נכנסים לעומק של איזשהו צורך בראייה והסתכלות

ריבה רבקה שכטר:  שוב, ברשותכם, אני שמה בצד את הנושא של חרם ודחייה חברתית

ריבה רבקה שכטר:  אני גם מבקשת בכל לשון של בקשה, שתעזרו לנו לעשות את ההפרדה

ריבה רבקה שכטר:  החיבור המאוד חד בין שני הנושאים האלה יכול להביא גם לאיזה שהיא ראייה, שילד שנתון במצוקה, איזה שהיא ראייה שזה הפתרון ואנחנו נותנים לגיטימציה לפתרון הזה

ריבה רבקה שכטר:  ואנחנו לא נותנים לגיטימציה לפתרון

ריבה רבקה שכטר:      התוכנית הלאומית למניעת אובדנות, בשיתוף משרד הבריאות – זה לא בשיתוף משרד הבריאות, אנחנו שותפים למשרד הבריאות שמתכלל את התוכנית הזאת – באה בעצם לתת מענה בחלק שלנו לבני נוער, גם באיתור ילדים שנמצאים במצוקה הזאת, גם בשיח חינוכי חברתי בנושא, וגם כמובן איתור תלמידים טיפוליים, הערכות סיכון בטיפולים

ריבה רבקה שכטר:       אני רגע אדבר על התוכנית "בוחרים בחיים", שזאת התוכנית מבחינתנו, התוכנית החינוכית, חברתית, פדגוגית שנמצאת, שבעצם מה אנחנו אומרים? אנחנו רוצים לעשות שיח נכון ומיטבי עם ילדים בנושא של אובדנות

ריבה רבקה שכטר:  אנחנו לא רוצים להסתיר את הנושא של התאבדויות

ריבה רבקה שכטר:  אנחנו רוצים שילדים יידעו לדבר על התאבדות

ריבה רבקה שכטר:  אנחנו רוצים שלילדים תהיה היכולת להעלות את הנושא, יהיה להם ידע בנושא, אבל הכול בצורה מותאמת, בצורה שנותנת מקום של תקווה ושל ראייה והכוונה לבקשת עזרה ולערבות הדדית

ריבה רבקה שכטר:  זה בעצם המוקד של הרעיון של התוכנית

ריבה רבקה שכטר:  התוכנית הזאת התחילה בקטן, היא צומחת יותר ויותר

ריבה רבקה שכטר:  אנחנו מקווים שבשנה הבאה היא תהפוך להיות תוכנית שתעבור בכיתות ח' ו-ט' בבתי הספר וחטיבות הביניים, עם הסתכלות גם אחר כך לראייה לכיתות י"א, לקראת הגיוס לצה"ל

ריבה רבקה שכטר:  אנחנו משקיעים הרבה מאוד בפיתוח של התוכנית, בחשיבה על התוכנית

ריבה רבקה שכטר:  שאלת לגבי הכשרת מורים, שאולי זה חלק מהמקום שאנחנו לא התפרצנו ישר ואמרנו בכל הכיתות ולהרבה תלמידים, כי התוכנית הזאת מחייבת הכשרה של הצוות החינוכית

ריבה רבקה שכטר:  זאת תוכנית שהיא לא פוגשת רק את התלמידים, יש הכשרת עומק של כלל היועצות של חטיבות הביניים והתיכוניים, יש לנו בערך 3,000 יועצות כאלה, היום כבר עברו את התוכנית קרוב ל-2,000

ריבה רבקה שכטר:  אנחנו מקווים שתוך שנתיים, כל היועצות של בתי הספר העל-יסודיים, תקבלנה הכשרות בנושא

ריבה רבקה שכטר:  כל בית שנכנס, יש הכשרה לצוות ויש גם חשיפה ושיח עם ההורים בנושא

ריבה רבקה שכטר:  אם דיברתם על קהילה מצילת חיים, אז ככה אנחנו רואים את הדברים

יוסף טייב: כמה כסף מושקע בתוכנית למניעת אובדנות של משרד החינוך?      

ריבה רבקה שכטר: 8 מיליון

יוסף טייב: 8 מיליון

יוסף טייב:  ובמשרד הבריאות, אתם יודעים?      

מירי כהן: 17 מיליון, אבל אנחנו מתוקצבים עם משרד החינוך

מירי כהן:  חלק מהתקצוב שלנו עובר למשרד החינוך

יוסף טייב: אז כמה בסך הכול?      

מירי כהן: כ-17 מיליון, כאשר חלקו של הסכום הזה הולך למשרד החינוך

מירי כהן:  אנחנו, משרד הבריאות, מפעיל את התוכניות למשל בתנועות הנוער

מירי כהן:  כלומר, זה באופן ישיר על ידינו ולא באמצעות התקציב שמועבר למשרד החינוך

יוסף טייב: הגברת דבי צפתי, ראש תחום מניעת אובדנות בשביל החיים, בבקשה

דבי צפתי: אשמח לדבר אחר כך אבל אני רוצה לקבל מענה מריבה, שריבה היקרה תענה על השאלה, כמה כיתות מתוך כלל הכיתות במדינת ישראל מקבלות - - -      

ריבה רבקה שכטר: אנחנו מדברים על שכבת כיתות ט', שאליה מיועדת כרגע התוכנית

ריבה רבקה שכטר:  בשכבת כיתות ט' יש לנו כ-5,000 כיתות

ריבה רבקה שכטר:  כרגע אנחנו מצליחים להגיע בשנה בסביבות 800-1,000 כיתות, עם ראייה להרחבה לשנה הבאה

יוסף טייב: וזה דורש תוספת תקציבית?      

ריבה רבקה שכטר: זה תמיד טוב

יוסף טייב: יש איזשהו תכנון? מישהו נערך לזה? זה שאנחנו רוצים, כולנו רוצים, השאלה, האם הוקצו לזה משאבים?          

עינב לוק: כרגע, מדי שנה הוקצו למשרד החינוך כ-6 מיליון ממשרד הבריאות, ואנחנו אמורים לקבל השנה 8 מיליון ממשרד הבריאות

יוסף טייב: תוספת של 2 מיליון

עינב לוק: נכון, תוספת של 2 מיליון

עינב לוק:  כמובן, ככל שיהיה יותר, נצליח להיערך ליותר

עינב לוק:  אבל כבר אנחנו מדברים על תוספת של 2 מיליון

עינב לוק:       כמו שאמרנו, אנחנו רוצים לדבר על התוכניות למניעת אובדנות וגם על התוכנית להתמודדות עם מניעת אלימות ודחייה חברתית וחרם

אלעד עמיר: וגם אלימות מינית בבתי הספר, זה גם חשוב

יוסף טייב: אמיר, מה קורה? אתה רוצה זכות דיבור, נכון? חבל שאוציא אותך

עינב לוק: כמו שאמרת, אדוני היושב-ראש, ששר החינוך ומנכ"ל משרד החינוך, מחויבים לנושא הזה באופן מעורר התפעלות ואני אגיד שזה עומד בראש סדר העדיפויות

עינב לוק:  זה נמצא ביעדים של משרד החינוך לשנה הבאה ואנחנו נערכים לקראת תוכנית מקיפה בנושא של מניעת אלימות ומניעת חרם חברתי

עינב לוק:  ההבנה היא, שיש כאן תופעה חברתית שאנחנו חייבים להתגייס אליה ולעשות משהו רחב ומשמעותי ולתת עליה את הדגש

עינב לוק:  התוכנית פורסמה השבוע בכותרות גדולות, אני אנסה להגיד את עיקרי התוכנית כדי להיות נאמנה לה

עינב לוק:  בעצם, התוכנית עוסקת במניעת אלימות בכללה, חלק ניכר ממנה יעסוק גם בדחייה חברתית וחרם

עינב לוק:  התוכנית מורכבת ממספר מרכיבים

עינב לוק:  אחד המרכיבים המשמעותיים שעלו כאן, גם מהדברים שאתם תיארתם ושהילדים תיארו, זה לבסס את העבודה החינוכית – זאת תוכנית חינוכית – לבסס את העבודה החינוכית בתוך שעות החינוך

עינב לוק:  לדאוג שיקיימו שיח חינוכי בנושא הזה ולשנת הלימודים הבאה אנחנו מדברים על נושא חובה לשיח בשעות החינוך, לעסוק בסוגיות של לכידות חברתית, מיומנויות בין-אישיות

עינב לוק:  עלה כל הנושא של המיומנויות הרכות, מיומנויות תוך אישיות ובין-אישיות, כחלק מהתוכנית החדשה שפרסמנו, הכוחות שבדרך, אבל באמת לשים דגש בתוך התוכנית

עינב לוק:  כמובן מותאם לשלב ההתפתחותי, מה שאנחנו נלמד ב-א', לא דומה למה שנלמד ב-ד' וכו', מותאם לשלב ההתפתחותי ומותאם לגיל ולמאפיינים של החברה

עינב לוק:  זה מרכיב אחד בתוך התוכנית

עינב לוק:  מרכיב נוסף בתוך התוכנית, שלא רק המחנכים יעסקו בתהליך הזה אלא בעצם לגייס את התלמידים וההורים בתוך התהליך

עינב לוק:  אנחנו מדברים על מהלך שהולך להיות עם הנהגת ההורים, שההורים יהיו שותפים ותיכתב אמנה משותפת יחד עם ההורים, שהם יהיו שותפים ויגידו מסר חינוכי

עינב לוק:  אנחנו יודעים שכדי להתמודד עם תופעות של דחייה חברתית, של שקיפות, של חרם, אנחנו חייבים את ההורים, אנחנו רואים את ההורים כשותפים מאוד משמעותיים בהעברת המסר, את מי מזמינים, איך מזמינים, איזה מסרים אנחנו מעבירים בבית, כשאנחנו שומעים מסרים כאלה, מה אנחנו עושים איתם? אז בהחלט מתחיל משותף יחד עם ההורים כדי שיהיו שותפים לתהליך הזה

עינב לוק:  והתלמידים, מועצת התלמידים, מנהיגות התלמידים, יהיו שותפים בתוכנית

עינב לוק:  קיימנו שולחנות עגולים גם עם מנהיגות התלמידים, מועצת התלמידים, לשמוע את דעתם מה הם חושבים

עינב לוק:  שומרי הסף של התלמידים הם קריטיים בתוך הדבר הזה

עינב לוק:  דיברתם על העומדים מן הצד, דיברתם על התלמידים שיעבירו בעצמם מסר, שלא יעמדו מהצד כשיראו תופעות כאלה, אז התלמידים הם דרמטיים בתהליך הזה

עינב לוק:  אגיד עוד בהקשר של התלמידים והנהגת התלמידים, אחת הדוגמאות בתוכנית תהיה, כשבמנהיגות הקיץ, בסמינרים של הקיץ, כל המנהיגות של הנוער תעבור הכשרה בנושאים האלה של לכידות חברתית, התמודדות עם דחייה חברתית כדי שהם אלה שיוכלו גם להביא את זה בחלקים הבלתי פורמליים ובמנהיגות בתוך בתי הספר

עינב לוק:       בנוסף, אנחנו מדברים על הנושא של ליווי ותמיכה ומענים, קווי סיוע

עינב לוק:  כחלק מהתהליך, נפרסם ונדגיש את קווי הסיוע - - -      

יוסף טייב: קווי הסיוע מפורסמים?      

עינב לוק: הם מפורסמים, לא מספיק

עינב לוק:  אנחנו הולכים לתת לזה במה גדולה תקשורתית גם בקמפיין תקשורתי, קווי סיוע, גם מוקד 105 שהוזכר כאן וכמובן מוקד סיוע רגשי של משרד החינוך

עינב לוק:  פתחנו מוקד סיוע - - -      

יוסף טייב: מוקד 105 מתעסק בחרמות?      

יפעת שאשא ביטון: לא

עינב לוק: הוא לא מתעסק בחרמות אבל אני אגיד - - -      

אלעד עמיר: הוא מתעסק בבריונות

יוסף טייב: עמיר, צא החוצה

יוסף טייב:  להוציא אותו החוצה, בבקשה

יוסף טייב:  הזהרתי אותך

יוסף טייב:  תירגע חמש דקות ותחזור

עינב לוק: ברשותך, אני אתייחס למוקד 105 ואני אגיד, שמוקד 105 עוסק בפגיעות ברשת, זה המנדט שלו, הגנה על ילדים וקטינים ברשת ויש כאן נציגות ממוקד 105

עינב לוק:  אלינו מגיעות לא מעט פניות למוקד, יש לנו מפקחות בתוך מוקד 105, בדסק השותפויות, שמגיעים מקרים של ילדים שמושפלים ברשת או קבוצות נגד ילד מסוים

עינב לוק:  אמירות כאלה מגיעות למוקד 105, ודרך מפקחות שפ"י מגיעות לטיפול דרכינו

עינב לוק:  אנחנו מעבירים את זה למפקחים על הייעוץ, ליועצים, לפסיכולוגים, זו השרשרת

עינב לוק:  לכן אני אומרת, שכן מגיעים אלינו, יש פגיעות ברשתות החברתיות שהן הדרה ופגיעה ובריונות כנגד ילדים

עינב לוק:  ולכן אנחנו בהחלט רואים במוקד 105 מוקד חשוב לפרסם אותו

עינב לוק:  בנוסף, יש לנו את מוקד הסיוע הרגשי של משרד החינוך, שבו עונות למוקד מומחיות מהשירות הפסיכולוגי ייעוצי, מומחיות מהיחידה למצבי לחץ, חירום, משבר ומניעת אובדנות

עינב לוק:  מגיעות אלינו לא מעט פניות למוקד הזה

עינב לוק:  אני אגיד שכרבע מהפניות שהגיעו השנה, עסקו בנושא של דחייה חברתית וחרם

עינב לוק:  רבע מהפניות, זאת אומרת, שאנשים, ילדים, הורים, צוותי חינוך, מוצאים כתובת במוקד הזה שיכול לסייע בתחום הזה

עינב לוק:  היתרון הגדול של המוקד הזה, בעצם מי שעונה הם מדריכים של השירות הפסיכולוגי ייעוצי והתהליך ממשיך לא רק במוקד

עינב לוק:  אלא במידה וההורים מעוניינים, והילדים מעוניינים, המדריכה יוצרת קשר עם המוסד החינוכי, עם היועצת, עם בית ספר, עם מנהלת בית הספר ואנחנו ממשיכים את התהליך החינוכי

עינב לוק:  לכן הפרסום של המוקדים האלה, לתת להם מקום, הם חשובים

יוסף טייב: מה השעות שהמוקד הזה פתוח?      

עינב לוק: המוקד עובד כל יום מ-8 עד 8 בערב

עינב לוק:  ביום שישי, מ-8 עד 2 בצוהריים

עינב לוק:  אלה השעות

עינב לוק:  אני אגיד שבמצבים מסוימים אנחנו גם מתגברים אותו

עינב לוק:  בתקופת החירום האחרונה אנחנו תגברנו את המוקד גם בשעות בחופשים

עינב לוק:  במידת הצורך אנחנו מתגברים את המוקד

יוסף טייב: מה המספר של המוקד? סליחה על הבורות

עינב לוק: 6522* שלוחה 5

עינב לוק:  אתם מוזמנים להתקשר ואנחנו נותנים מענה

עינב לוק:  הנושאים הנוספים שחשוב להתייחס אליהם בתוכנית הוא הנושא של ליווי והדרכה של מוסדות החינוך

עינב לוק:  אחד הרכיבים החשובים בתוכנית, להכשיר את צוותי החינוך, להכשיר את היועצים החינוכיים

עינב לוק:  אמרה נציגת מועצת התלמידים ובצדק, טיפול בחרם ובדחייה חברתית הוא טיפול מורכב

עינב לוק:  הוא לא טיפול כמו בכל אירוע אלימות אחר

עינב לוק:  צריך לייצר גם את האמירה החד משמעית, שזה גבול מאוד ברור שאנחנו לא מחמירים

עינב לוק:  ומצד שני, לייצר תהליכים של שומרי סף, שהילדים הם אלה שמסייעים בתהליכים האלה

עינב לוק:  אנחנו רוצים לייצר לכידות חברתית, לייצר אמפתיה, תחושת לראות את האחר, אלה הדברים החשובים ולכן התהליך הזה הוא תהליך מורכב

עינב לוק:  ככל שהוא יעשה באופן מוקדם, בפרואקטיבי, אנחנו נצליח לטפל גם ברה-אקטיבי

עינב לוק:  צריך לתת למורים כלים גם לאתר ולזהות מצוקה וסיכון, וגם כשזה קורה, איך מטפלים

עינב לוק:  אנחנו נקדיש לזה זמן בתהליך בשנה הבאה

עינב לוק:  אנחנו יודעים גם להגיד, שיש בתי ספר שאנחנו מאתרים, ששם רמת האלימות גבוהה יותר ולכן בבתי הספר האלה, אנחנו נלווה אותם בתהליכי הדרכה, במתן מענים, נתגבר את שעות הייעוץ החינוכי בשנה הבאה כדי לתת מענים

עינב לוק:  זאת אומרת, התוכנית רחבה, הולכת ממקום של קמפיין, גיוס שותפים, הורים, תלמידים, בלתי פורמלי

עינב לוק:  התהליכים הבלתי פורמליים עלו בשולחנות העגולים כדרך משמעותית מאוד בלכידות חברתית

עינב לוק:  זאת אומרת, שהתכנים של הבלתי פורמליים יהיו גם אחר הצוהריים אבל גם ייכנסו לתוך שעות הבוקר

עינב לוק:  אנחנו נרחיב את הפעילות הבלתי פורמלית בתוך שעות הלימודים

עינב לוק:  אז התוכנית התגבשה מתוך תהליך משותף של שולחנות עגולים, ששמענו את כולם, הורים, מורים, תלמידים, רשויות מקומיות, מתנ"סים, הרבה מאוד שותפים היו בשולחנות העגולים

עינב לוק:  מתוך כל מה שעלה גיבשנו את התוכנית, תוכנית רחבה ועכשיו אנחנו יורדים לרזולוציה של איך היא תיראה בתוך מוסדות החינוך, הכשרות, תהליכים, כדי שבשנת הלימודים תשפ"ד נתחיל באמירה מאוד ברורה שאנחנו מדברים על לכידות חברתית, על מניעת הדרה, דחייה וחרם, מניעת אלימות, כדי להוביל קודם כל לתחושת מוגנות, תחושת ביטחון של הילדים בתוך מערכת החינוך ולתת להם את הכלים ואת היכולת גם לשמוע, ללמוד, לדבר על הדברים בתוך בית הספר

עינב לוק:       נאמרו כאן כמה דברים על האם לפנות, האם לדווח, אני יכולה להגיד כיועצת חינוכית, שבכל פעם שנכנסתי לכיתה ודיברתי על הנושאים האלה, אחר כך היו ילדים שפנו אליי

עינב לוק:  כאשר אתה מבוגר משמעותי, פותח את השיח, מדבר על זה, אתה נותן לגיטימציה לבוא ולדבר ולטפל

עינב לוק:  אם אנחנו לא נדבר עם הילדים, לא כשקוראת הבעיה, כל הזמן, יום יום, את מי מזמינים, איך מתייחסים, עם מי מדברים, אם אנחנו לא נגיד כשאנחנו נותנים פידבק, אפילו באסיפת הורים, בתעודה, אם אנחנו לא נגיד שזה דבר חשוב לנו ולא נדבר על זה ביום יום, זה לא ייקרה

עינב לוק:  לכן אני אומרת, שהדרך העיקרית לעשות את זה, זה לדבר, לדבר, לדבר ולהשתמש בסיטואציות שמתרחשות כאן ועכשיו כדי לדבר על הדברים ולהדגים אותם ובעודם קטנים

עינב לוק:  אנחנו צריכים את כל התהליך הזה לכנס יחד, יש לנו משימות מאוד גדולות, חשוב שנהיה כולנו ביחד, הורים, מורים, תלמידים, מערכת החינוך הפורמלית, הבלתי פורמלית, בעיקר המבוגרים באשר הם לתת דוגמה אישית, כל הזמן להיות מהשפה המילולית, ההתנהגות החברתית ולהעביר מסרים משותפים של לכידות, של לראות את האחר, אמפתיה ולהיות שומרי סף כשאנחנו שומעים

עינב לוק:  לדאוג ולהעביר את המסר שמבחין בין דיווח להלשנה

עינב לוק:  לפעמים ילדים מתבלבלים ואומרים, שאם אני פונה ואומר, זאת הלשנה

עינב לוק:  וזה דבר שאנחנו כל הזמן חייבים לדבר עם הילדים

עינב לוק:  זה מציל חיים

עינב לוק:  הדיווח הוא דיווח מציל חיים

עינב לוק:       אני מודה מאוד על הדיון הזה כאן בכנסת

עינב לוק:  אני מודה על השותפות ואני מודה על ההתגייסות של כולם

עינב לוק:  אני רק אגיד, שכמעט כל האנשים שיושבים כאן, יש לנו איתם דיאלוג מתמיד וחשוב והם שותפים לנו, מהעמותות השונות, משרדי הממשלה השונים

עינב לוק:  אנחנו מרגישים שיש לנו שותפים אמיתיים בכל משרדי הממשלה והעמותות, אנחנו נמשיך לשתף פעולה לטובת השגת מטרה משותפת גדולה

עינב לוק:  תודה רבה

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:  דבי צפתי, בבקשה

דבי צפתי: תודה רבה ותודה לכל הדוברים

דבי צפתי:  לפני שאגע בדברים שאני רוצה לומר פה סביב השולחן, אני מבקשת גם לשתף

דבי צפתי:  היום, ממש בשעה שהדיון הזה מתנהל, לפני 32 שנה, אני ילדתי את בתי ליאור, פה בירושלים על הר הצופים

דבי צפתי:  18 שנים חגגנו עם ליאור

דבי צפתי:  ומזה 14 שנים אני שמחה ועצובה ביום הזה

דבי צפתי:  שמחה על מה שהיה ומאוד עצובה שהיה יכול להיות ולא ייקרה לעולם

דבי צפתי:  בתנו ליאור, חלתה בדיכאון, לא בגלל חרם, כי היא חלתה

דבי צפתי:  וזו מחלה שהורגת ואנחנו היינו עיוורים לסימנים

דבי צפתי:  אני, יחד עם הורים שכולים ובני משפחה שכולים שאיבדו את יקיריהם באובדנות, מתנדבת בעמותת בשביל החיים

דבי צפתי:  מהמקום הזה אני רוצה לעבור ולשאול

דבי צפתי:  אנחנו מדברים פה בשולחן ואומרים שהמספרים של בני נוער שמתאבדים עולים

דבי צפתי:  אנחנו אומרים שהם עולים אבל אנחנו לא יודעים

דבי צפתי:  אנחנו לא יודעים כי אין נתונים רשמיים

דבי צפתי:  אנחנו מבקשים שגם מהוועדה הזאת ייצא קול קורא ויברר מדוע הנושא של רשם למקרה אובדנות, שהיה אמור להתחיל בשנה הזאת, ינואר 2023, טרם התחיל לפעול

דבי צפתי:  ואנחנו לא יודעים אם יש עלייה, אם ירידה או אם אין שינוי

דבי צפתי:       הדבר הנוסף שאני מבקשת להביא, לשתף שאכן אנו שותפים לתוכנית בוחרים בחיים

דבי צפתי:  הורים מטעמינו ומתנדבים, שותפים להכשרה של היועצים ואנחנו מוצאים שהעשייה היא מצוינת אבל אנחנו יודעים שאפילו לא רבע משנתון שלם במדינת ישראל נחשף לתוכנית הזאת

דבי צפתי:  וכן, צריך עוד תקציב

דבי צפתי:  התוכנית החדשה, עינב, שדיברת עליה, נשמעת מצוינת ואני מברכת עליה

דבי צפתי:  אני מדגישה יחד איתכם, שהתאבדות היא לא הפתרון לחרם וחרם זה דבר איום ונורא

דבי צפתי:  כל מי שאי פעם נפגש בפוסט או מי שמדבר על חרם, הוא צריך להגיד, לא כמה זה נורא אלא גם להגיד מה עושים כשזה קורה, למי לפנות ואיך לבקש עזרה

דבי צפתי:  ולבקש עזרה זה חלק מהחיים שלנו

דבי צפתי:  כל אחד מאיתנו, בכל שלב, אוהב להושיט יד לעזרה, אבל לבקש עזרה זה יותר מורכב ואת זה אנחנו צריכים ללמד את עצמנו וללמד את כל מי שסובב אותנו

דבי צפתי:  אני כאן מבקשת את עזרת חברי הכנסת ואת הבית, לעזור לתוכנית בוחרים בחיים, להגיע לכל השנתון כבר בשנת הלימודים הבאה

דבי צפתי:  אנחנו יודעים כשמדברים מניעת אובדנות, מונעים אובדנות

דבי צפתי:  תודה רבה לכולם

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:  אלעד עמיר, בבקשה

אלעד עמיר: אני אלעד, בן 34, מבאר שבע, אני אקטיביסט ביום יום בנושא שוויון מגדרי ואלימות מינית

אלעד עמיר:  הסיבה שאני מקשר את זה לחרם ואובדנות, כי אני בגיל 11 עברתי חרם כתוצאה מזה שהותקפתי מינית על ידי תלמידים מהכיתה שלי

אלעד עמיר:  הרגשתי מושפל, קפאתי במקום, ההורים ניסו לתחקר אותי, מה היה בבית הספר היום, גילו ששלושה ילדים מהכיתה שלי תקפו אותי והלכנו להגיש תלונה במשטרה

אלעד עמיר:  קיימנו שיחה עם מנהלת בית הספר ועם המחנכת

אלעד עמיר:  למחרת הלכתי להגיש תלונה במשטרה וחזרתי לכיתה באותו היום

אלעד עמיר:  עשו להם שימוע מולי ומול כל הכיתה, שזה משהו קצת חריג כי הוא היה אמור להיסגר ביני לבינם ולא בפומבי

אלעד עמיר:  הם עשו שיחה על התקרית הספציפית והייתי בשוק, למה אתם עושים את זה בצורה כזאת? אחרי חודש עצרו את שלושת הילדים

אלעד עמיר:  למחרת אני מגיע לבית הספר, מחכה לי חרם

אלעד עמיר:  חרם על מה? הגשתי תלונה כי תקפו אותי

אלעד עמיר:  זה נמשך לפחות שלוש שנים ומעלה, מכיתה ה' עד כיתה י"א, כי כל פעם שעברתי בית ספר, הם היו עוברים יחד איתי לאותם בתי ספר

אלעד עמיר:  האלימות הייתה מתמשכת, גם מינית, גם פיזית

אלעד עמיר:  הייתי אדם בודד, ילד בודד, נער בודד

אלעד עמיר:  מה שקרה, לא היה טיפול בבית הספר, השעו אותם ליומיים בלבד ואני נשארתי עם חרדות, לא יכולתי להתרכז בלימודים, אני אנאלפבית כרגע, בקושי אני יודע קרוא וכתוב, יש לי דיסלקציה כתוצאה מכך שלא הייתי מרוכז בלימודים כי התוקפים יחד איתי בכיתה, אז אי אפשר להתרכז בלימודים ובחומר הנלמד

אלעד עמיר:       בנוסף לזה, הצוות הפדגוגי באותה תקופה לא באמת פעל בחומרה, השעה אותם ליומיים בלבד

אלעד עמיר:  לדעתי, היו צריכים להעיף אותם מבית הספר, אבל לא עשו את זה

אלעד עמיר:  הם פתחו את זה ככה, כמו שאני מולכם כרגע, ככה הם פתחו את זה בכיתה

אלעד עמיר:  במקום לתת הרצאה על חרם, על קבלת האחר, קבלת השונה, זה מה שהם בחרו לעשות באותה תקופה

אלעד עמיר:       ההשלכות שאני מתמודד איתן היום בשל מצב חברתי נוראי, כמו שאמרתי, לא תפקדתי, אני מתמודד עם פוסט טראומה מורכבת, גם עם פגיעות מיניות, גם מאלימות וגם מחרם

אלעד עמיר:  אני מתמודד עם שנים של סבל נוראי

אלעד עמיר:  למזלי, אני עוד איכשהו מתקיים מקצבת נכות, אני מוכר בביטוח הלאומי, אבל רק לאחרונה, בחמש השנים האחרונות הכירו בי בסל שיקום וכך התחלתי לקבל טיפול

אלעד עמיר:  כי בבית הספר לא באמת קיבלתי טיפול

אלעד עמיר:  אפילו יועצת בית הספר, רק בכיתה ט' ניגשה אליי, אבל זה מעט מדי ומאוחר מדי כי המשכתי לסבול

אלעד עמיר:       המסר שלי אליכם, מהי פוסט טראומה? הדחקה

אלעד עמיר:  מהו פחד מאיומים והשתקה וחוסר רצון לחיות? מה עם הצלקות שלא ניתן להעלים? מה עם הנפש הפצועה שלא ניתן לרפא? שבע שנים אני מנסה להתאבד ולא מצליח

אלעד עמיר:  אשפוזים כמעט כל יומיים

אלעד עמיר:  אבל תודה לאל יש לי משהו אחד שמנחם אותי וזה המוזיקה, לכתוב, להלחין

אלעד עמיר:  זה הדבר היחידי שמחייה אותי, בשביל זה אני נשאר בחיים

אלעד עמיר:  תודה רבה לכם

יוסף טייב: תודה לך

יוסף טייב:  אני רוצה רק לומר, שאתה יכול למצוא אצלי דלת פתוחה לכל דבר ועניין

יוסף טייב:  מיכל ישראל, עמותת מצמיחים

מיכל ישראל: מיכל ישראל, עמותת מצמיחים

מיכל ישראל:  צוהריים טובים, אני מייצגת פה את המרכז להפחתת אלימות ובריונות בקרב ילדים ובני נוער

מיכל ישראל:  המומחיות שלנו היא בשיפור האקלים החברתי בקרב ילדים, מיסודי ועד י"ב ואנחנו פועלים מזה 19 שנה

מיכל ישראל:  אני אגיד זאת בפשטות, לנו יש כלים

מיכל ישראל:  כולם סביב השולחן משוועים לכלים, לנו יש כלים

מיכל ישראל:  יש לנו משנה סדורה, יש לנו פדגוגיה מעמיקה ורצינית והכול מגובה במחקר אקדמי

מיכל ישראל:  יש לנו כלים שעובדים

מיכל ישראל:  אנחנו פוגשים ילדים, הורים, מורים, צוותי חינוך בלתי פורמליים, רכזי מוגנות, מדריכי נוער, מנהלים, מורים, יועצות, וכל מה שמשותף ביניהם זה שהם מעידים כי הם לראשונה, לאחר ההכשרה שלנו והפעילויות שלנו, קיבלו כלים משמעותיים ויעילים להתמודדות בכיתה

מיכל ישראל:  הבעיה היא שאנחנו עמותה ואנחנו עובדים בממד קטן, מה שאנחנו מצליחים להרים בעצמנו

מיכל ישראל:  אנחנו יכולים לעבוד עם כל אחד ואחד מכם

מיכל ישראל:  אנחנו מזמינים אתכם לקרוא לנו לעבוד איתכם בממד ארצי ורחב הרבה יותר

מיכל ישראל:  אני מזמינה כל אחד סביב השולחן לבוא לעבוד איתנו, לשאול אותנו, להתייעץ איתנו

מיכל ישראל:  יותר מזה, לבוא ולאמץ אותנו

מיכל ישראל:  יש לנו כלים שעובדים ויש לנו הוכחות, אנחנו בודקים את עצמנו בצורה אובייקטיבית לחלוטין

מיכל ישראל:  אם אנחנו קוראים לזה שעת חירום, תאפשרו לנו להכשיר מורים באופן ארצי לקראת השנה הבאה

מיכל ישראל:  אנחנו שלכם, הידע שלנו הוא פה עבורכם

מיכל ישראל:  המורים משוועים לזה, הם פונים אלינו באופן עצמאי

מיכל ישראל:  אני לא יכולה לתת מענה אחד אחד, אני חייבת לרכז אותם כי אני מוגבלת במשאבים

מיכל ישראל:  אני קוראת לכם, תעזרו לנו לעזור לכם

מיכל ישראל:  קחו את זה, זה שלכם, מציון תבוא תורה, נכון? קחו, אנחנו יצרנו את זה עבור המדינה הזאת

מיכל ישראל:  אנשים מחו"ל קוראים לנו, אנחנו באים ועושים סדנאות בימים אלה בגרמניה, בארצות הברית, למה לא פה בארץ? אז אני מזמינה אתכם לפנות אליי, אני מזמינה אתכם לעבוד איתי ואני מאמינה שאנחנו יכולים ביחד לתת לכם א הפתרון שאנחנו צריכים

מיכל ישראל:  הוא לא הפתרון היחידי אבל הוא כן פתרון יעיל ויסודי

מיכל ישראל:  תודה רבה

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:  מיטל, המועצה לשלום הילד, בבקשה

מיטל בק: אדוני היושב-ראש, תודה על הדיון החשוב הזה ועל המעקב, התכנסו כאן לפני כשלושה חודשים, כמה חשוב שהוועדה על זה וממשיכה לעקוב אחרי זה פעם אחרי פעם

מיטל בק:  אני רוצה להודות למשפחות ולבני הנוער, שבאו ושיתפו, אנחנו מחבקים אתכם ואנחנו עומדים יחד אתכם בחזית המאבק הזה

מיטל בק:  אנחנו גם מפעילים מוקד לפניות, גם עו"ד וגם עובדות סוציאליות וילדים מוזמנים לפנות אלינו גם באופן אנונימי

מיטל בק:  אנחנו מברכים על המוקד החדש שאנחנו שומעים עליו היום, של משרד החינוך ואנחנו נשמח להעביר את הפניות שלנו אליכם ולהמשיך לעבוד איתכם בשיתוף פעולה

מיטל בק:  ילדים ובני נוער משוועים לזה

מיטל בק:  גם בלילות, גם בערבים, גם בחופשים, הם לא ערים בשמונה בבוקר, לרוב הם לא יפנו אליכם בשמונה בבוקר, אז אנחנו מבקשים להגביר את הזמינות שלכם

מיטל בק:       אני רוצה רגע לחזור לנתונים כי הם כל כך חשובים

מיטל בק:  בשנתון שאנחנו פרסמנו בינואר האחרון, אנחנו רואים עלייה חדה בניסיונות האובדנות של בני נוער, בהגעה למיון פסיכיאטרי של בני נוער ובעלייה של עשרות אחוזים של בני נוער שמאובחנים עם דיכאון, חרדות, הפרעות אכילה, לחץ והפרעות נפשיות

מיטל בק:  כמובן גם מצוקות חברתיות כאלה ואחרות

מיטל בק:  המציאות הזאת היא בלתי נסבלת ואי אפשר להתעלם ממנה, אבל אם רוצים להתמודד עם התופעות האלה, חייבים להבין שמערכת החינוך היא במוקד לטיפול בתופעות האלה

מיטל בק:       אני רוצה להתייחס למחסור הגדול של הפסיכולוגיים החינוכיים

מיטל בק:  הערכה שלנו שמדובר ב-2,500 פסיכולוגיים חינוכיים שחסרים במערכת

מיטל בק:  זה גם בגלל תת איוש וגם בגלל תקינה שהיא לא מעודכנת

מיטל בק:  וגם כמובן התקנים של הייעוץ החינוכי שחסרים

מיטל בק:  המשרד מכיר את הנתונים, עובד בשביל לאייש ועושה הכול, ועדיין חשוב להבין שזה הקו הראשון עבור הילדים ובני הנוער, לפגוש מישהו שיכול לסייע להם, יכול לאתר את המצוקות שלהם

מיטל בק:  הילדים לא תמיד משתפים את ההורים, אולי רק את החברים שלהם וגם זה לא תמיד

מיטל בק:  מהנוער שאנחנו פוגשים בפרלמנט שלנו, אנחנו שומעים שהם בכל לא רוצים לגשת, לא לפסיכולוגית, לא ליועצת בבית הספר, הם לא מכירים אותה

מיטל בק:  יש יועצת אחת על מאות תלמידים, אין להם אפשרות לגשת אליה

מיטל בק:  כמו שנאמר כאן, ילדים זקוקים למבוגר משמעותי שירגישו בנוח לפנות אליו

מיטל בק:  זה יכול להיות המחנך, זה יכול להיות היועצת או הפסיכולוגית

מיטל בק:  מה עם המדריכים בתנועות הנוער, מה עם מדריכי הספורט בחוגים? איפה נמצאת אחות בית הספר? איפה כל הגורמים האלה שמקיפים את הילדים? כולם חייבים להיות שם וזה מענה שהוא באמת הוליסטי אבל אי אפשר להטיל את מרכז הכובד, לא על המורים, לא על היועצות ולא על הפסיכולוגיות

מיטל בק:  כל הגורמים שעכשיו הזכרתי ועוד, חייבים לעבור הכשרה לאיתור ומניעה של מצבי סיכון בקרב ילדים

מיטל בק:  זו הצעת חוק שאנחנו מנסים להגיש אותה פעם אחר פעם, היא לא מספיק מקודמת בכנסת הזאת

מיטל בק:  יחד עם זאת, כמובן שצריך להכשיר גם ממונה מוגנות בכל מסגרת שבה הילדים נמצאים וגם בזה אנחנו פועלים

מיטל בק:       נבנתה תוכנית בין-משרדית לבריאות הנפש בעלות כוללת של כמיליארד שקלים

מיטל בק:  אולי באתי כאן לשאול, אנחנו בעצם רוצים לוודא שהתוכנית הזאת תתוקצב ותיושם

מיטל בק:  אני מנסה להבין מהנתונים שנמסרו כאן קודם, מה מתוך התוכנית הזאת בעצם מוקדש לתוכנית החינוכית שאתם תיארתם, של מניעת אלימות וחרמות, כמה לאובדנות, או שבכלל מדובר בתקציבים אחרים שהם לא קשורים לתוכנית לבריאות הנפש? אנחנו נשמח להבין את החלוקה הבין-משרדית וכמה מתוך זה שייך לתקציב משרד החינוך

מיטל בק:  אולי אסיים בזה שהחשיבות של המניעה היא של כולנו, של כל מי שיושב פה בדיון, לילדים, להורים, כל מי שסובב את הילדים במסגרות החינוך הפורמליות והבלתי פורמליות, בבית, ברחוב, בבית החולים

מיטל בק:  בכל מקום אנחנו פוגשים אלימות והתנהגות, לנו יש אחריות מתוך הדוגמה האישית שלנו, של עולם המבוגרים, לבוא ולעזור ולמנוע

מיטל בק:  זה מתחיל ומסתיים גם בנו ופשוט להיות אקטיביים ולא לעמוד מן הצד

מיטל בק:       אני אסיים ואומר, כל ילד שלא מרגיש בטוח או שרוצה להתייעץ, מוזמן לפנות לכל המוקדים שציינו כאן וגם למוקד שלנו במועצה לשלום הילד

מיטל בק:  אשמח לתשובות לגבי התקצוב, תודה

יוסף טייב: משרד החינוך, אתם יכולים להתייחס לשאלה בנוגע לתקצוב, לגבי התוכנית לבריאות הנפש? או משרד הבריאות

יוסף טייב:  מה אמור להגיע, אם בכלל, למשרד החינוך, מתוך התקציב?      

מירי כהן: דיברתם קודם על התוכנית למניעת אובדנות

מירי כהן:  אמרתי, אנחנו מעבירים את התקציבים

מירי כהן:  אנחנו פועלים ומקווים שהתקציב יגדל השנה

מירי כהן:  בשבוע שעבר עבר תקציב, אני יודעת שסגנית שר האוצר גם פעלה בנושא כדי להעביר את התקציב למניעת אובדנות וחלק ניכר ומשמעותי ממנו גם יועד עבור משרד החינוך

מירי כהן:  אבל מה שדובר כאן והבעיה המרכזית היא תוכנית החירום להתמודדות עם המצוקות הנפשיות של ילדים ונוער, זה עלה בדיון הקודם אצלך בוועדה, גם בוועדה לזכויות הילד וזה הדבר המשמעותי

מירי כהן:  התוכנית הזאת שהיא רב משרדית, כלומר, משותפת עם משרד הבריאות, עם משרד החינוך, משרד הרווחה, שזה נדבכים שמשלימים אחד את השני ולכן היא חשובה

מירי כהן:  דווקא השותפות הזאת היא קריטית להצלחת התוכנית ולהצלת נפשותיהם של הילדים

מירי כהן:  אני לא מגזימה

מירי כהן:  התוכנית הזאת, העלות שלה מיליארד שקל בשנה וזה קריטי

מירי כהן:  הנושא הזה עלה, גם השרים בממשלה הקודמת, זה עלה גם בדיון ועדת מנכ"לים חדשה שהוקמה בראשות מנכ"ל משרד המשפטים, כדי לראות איך מתקצבים את התוכנית הזאת, איך מוציאים אותה אל הפועל

מירי כהן:  אנחנו, במגרש הקטן שלנו, משרד הבריאות, פעלנו ביכולות שלנו, בתקציבים שלנו, כדי לממש חלקים מהתוכנית וזה מומש בסכום של כ-60 מיליון שקל, מתוכנו

מירי כהן:  אבל שוב, אם אנחנו מדברים על מיליארד שקל, אתם מבינים שהפער משמעותי וצריכה להיות איזה שהיא מעורבות, תוכנית לאומית, תקציב חיצוני

מירי כהן:  לכן זה עלה גם למנכ"ל משרד המשפטים בוועדת מנכ"לים שהוא מוביל

מירי כהן:  אבל לנושא הזה, כדי שהתוכנית תצא לפועל, משותפת, כי כל נדבך משמעותי והחלק של משרד החינוך הוא קריטי, הוא הנדבך הראשון

מירי כהן:  אתם מבינים את הפערים

יוסף טייב: תודה רבה

עינב לוק: הערה נוספת למה שמירי כהן אומרת, התוכנית לבריאות נפש של ילדים ובני נוער, תוכנית החירום, למעלה ממחציתה, מבחינה תקציבית, מיועדת למשרד החינוך כי עלה כאן שוב ושוב הנושא של האיתור

עינב לוק:  כשיש עלייה בדיכאון וחרדה והפרעות אכילה ומצוקה נפשית, השלב שבו מגיעים לבתים מאזנים ולאשפוז הוא שלב של קצה הפירמידה הסיכונית ביותר

עינב לוק:  הרעיון הוא שזה רצף שירותים של חינוך, בריאות ורווחה שימנע את המצב הזה

עינב לוק:  זאת אומרת, שנוכל להגיע למצב שאנחנו מאתרים את הילדים האלה ונותנים להם מענה מידי

עינב לוק:  לכן זה בנוי על חינוך, בריאות ורווחה

יוסף טייב: תודה על התשובה המדויקת

לאה רחלי יעקוב: אני מרפאה בעיסוק ויועצת חינוכית ומומחית לתחום של אוטיזם, עובדת במשרד החינוך כבר 32 שנים

לאה רחלי יעקוב:  אני ממש מתרגשת להיות כאן היום

לאה רחלי יעקוב:  אני עברתי בילדותי חרם שהשאיר לי זיכרון עגום וצלקת לכל חיי, אבל אני עברתי איתו

לאה רחלי יעקוב:  אני אימא לילדה שעברה חרם קשה והחרם עליה הוא אחד מהדברים הקשים שעברתי בחיי

לאה רחלי יעקוב:  את חייה הצלנו מכיוון שהילדה שיתפה אותנו, אבל היינו צריכים להילחם במערכת, לשלם כספים רבים לפסיכולוגית מומחית מחוץ לבית הספר, כדי שהמנהלת תסכים להעביר אותה כיתה וכך לשבור את החרם שעברה

לאה רחלי יעקוב:  סליחה שעכשיו אני אשתמש במושג קשה, מאז הרצח של ------, אני לא מפסיקה לחשוב, לקרוא, להיוועץ ולחשוב על מה נכון עוד לעשות בנוסף לכל הדברים שנעשו ונעשים או אמורים להיעשות ונשארים במגירה

לאה רחלי יעקוב:  מכיוון שאני מודעת לזמני הקצר, אני אהיה פרגמטית ואני אניח כאן כמה כיווני פעולה

לאה רחלי יעקוב:  לא דיברו כאן על רמת החקיקה

לאה רחלי יעקוב:  אני חושבת שצריך שיהיה חוק שישווה בין הטרדה פיזית, שהיום אנחנו חייבים להודיע, לדווח, אנחנו אחראים, אם אנחנו יודעים על כזה דבר, לפגיעה חברתית, להטרדה נפשית

לאה רחלי יעקוב:  אני חושבת שחייב להיות סוג של הרתעה, מעבר לחינוך

לאה רחלי יעקוב:  ילדים שמשתתפים בקמפיין כזה של התעללות, צריכים לדעת שהם יישאו באיזשהו מחיר

לאה רחלי יעקוב:  וגם ילדים שיודעים על זה ולא מדווחים, הם גם צריכים לדעת שהם חלק מזה

לאה רחלי יעקוב:  בהגדרה של חוק צריך להימצא איש חינוך שמוכשר ואחראי לנושא חרם והטרדה מינית בכל בית ספר בארץ

לאה רחלי יעקוב:  ליועצות – ודיברתי עם הרבה יועצות – אין להן זמן

לאה רחלי יעקוב:  הייתה כאן מישהי שדיברה על סך 24 שעות שיש להן והחלוקה

לאה רחלי יעקוב:  אני רוצה לציין את הרמה של הכשרת צוותי הוראה

לאה רחלי יעקוב:  להכניס קורס חובה לפרחי ההוראה, הן בנושא היבטים פסיכולוגיים של גיל החביון והן בנושא החרמות

לאה רחלי יעקוב:  לימוד של תוכנית שומרי הסף בסמינרים למורים וכהשתלמות חובה למורים, אחרי שהם כבר מורים ולהכניס לגנים את תוכנית הגן המכיל או מודל דומה של זה, ובעצם מה שדיברתם על מיומנויות רכות, לימוד של אמפתיה ברמה של המודעות ההורית והציבורית

לאה רחלי יעקוב:  אני חושב שצריך קמפיין גדול, קמפיין של טלוויזיה, של רדיו ורשתות חברתיות למבוגרים, כמעט כמו המרב"ד למניעת תאונות דרכים

לאה רחלי יעקוב:  אני חושבת שזה צריך להיכנס חזק לתודעה

לאה רחלי יעקוב:  כמו שמישהי אמרה היום, אף אחד לא יעז לקטוף פרח בר, אני חושבת שזה צריך להיות ככה, לא לקטוף נפש

לאה רחלי יעקוב:       הייתי רוצה שיהיה קמפיין של מובילי רשת של ילדים, הילדים שלנו פחות רואים תוכניות טלוויזיה, הם חשופים לרשת, ליוטיוברים

לאה רחלי יעקוב:  הבת שלי שהוחרמה היא יוטיוברית מצליחה והיא מדברת הרבה על החרם שלה וילדים פונים אליה

לאה רחלי יעקוב:  אני חושבת שכמו שגוגל עשתה בנושא של התמודדות נפשית, היא עשתה קמפיין בין-עולמי וזה היה מדהים, עם עידוד לחוסר שיתוף פעולה ושיתוף מבוגר אחראי

לאה רחלי יעקוב:       אני אסיים ברמה של למידה מסקטור אחר

לאה רחלי יעקוב:  אני חושבת שיש מה ללמוד מפורום מיכל סלע, אותה מובילה הגברת לילי בן עמי

לאה רחלי יעקוב:  ממש לקחת את המודל שלהם שמסביר את הסימנים לכך שאישה נמצאת בסכנה, לאתר ולדייק ולכתוב את הסימנים לכך שילד נמצא בתהליך של החרמה, במצוקה נפשית ומה אמורים לעשות במצב הזה ולמי לפנות

לאה רחלי יעקוב:  הילדה שלי היא כבר בת 26, את החרם שעברה היא לא תשכח לעולם וגם אני לא

לאה רחלי יעקוב:  אבל מצבנו טוב כי היא נשארה בחיים

לאה רחלי יעקוב:  בתור לגרדום החרם עומדות נשמות זכות שעדיין לא הגיעו אליו אך עתידות להגיע אם לא נעשה משהו אחר בנוסף

לאה רחלי יעקוב:  תודה רבה

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:  דנה רוטשילד, משרד המשפטים, בבקשה

דנה רוטשילד: אני עו"ד דנה רוטשילד, מיחידת התיאום הממשלתית לזכויות ילדים ונוער במשרד המשפטים

דנה רוטשילד:  כיוון שהוזכר כאן הפורום של ועדת המנכ"לים, אני רוצה לנצל את ההזדמנות ולהסביר במשפט על הפורום, שהוא רלוונטי גם לוועדה

דנה רוטשילד:  לפני כשנה עברה החלטת ממשלה 1652, שמינתה ועדת מנכ"לים לעניין זכויות ילדים ונוער, בראשות מנכ"ל משרד המשפטים ובהשתתפות מנכ"לי המשרדים השונים הרלוונטיים לתחומים האלה: חינוך, רווחה, בריאות, אוצר, ביטחון לאומי

דנה רוטשילד:  נמצאות כאן גם החברות שהשתתפו בוועדה

דנה רוטשילד:  הוועדה התכנסה לראשונה בתחילת החודש, אחד הנושאים המרכזיים שראינו חשיבות, כל המשרדים יחד, להציף בפני הוועדה, היה הנושא של בריאות הנפש של ילדים ונוער, שגם הוצף כאן

דנה רוטשילד:  חשוב לי שגם הוועדה תכיר את ועדת המנכ"לים באופן כללי ואת המטרה שלה להוות פורום בכיר לתיאום עבודה בין-משרדית בנושאים שרלוונטיים לילדים ונוער

דנה רוטשילד:  במסגרת הוועדה הוחלט, לטווח הארוך יוקם צוות עבודה למשך כמה חודשים, בראשות נציג בכיר ממשרד הבריאות ובהשתתפות כל הנציגים הרלוונטיים כדי לדון בנושא המאוד חשוב הזה וגם לחזור לוועדת המנכ"לים, מתוך כוונה לעשות עבודה מתואמת בין המשרדים, כפי שכבר גם נעשתה עד היום ולצרף לזה גם משרדים נוספים

דנה רוטשילד:  תוך הבנה שהנושא הזה דורש שותפות לכולנו יחד

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:  יולי כלפון, בבקשה

יולי כלפון: אני נציגת מועצת התלמידים והנוער הארצית, שמי יולי כלפון, אני תלמידת כיתה י"א ועברתי חרם מכיתה א' עד ד'

יולי כלפון:  אבקש להעלות פה שתי נקודות שהן נורא חשובות

יולי כלפון:  קודם כל, כולם דיברו פה על מיגור, מה עושים עם הילדים שכרגע מוחרמים? יש ילדים שעוברים את זה היום

יולי כלפון:  היום החרם קורה בכל מובן, ברשתות החברתיות, ביום יום

יולי כלפון:  אני הייתי הולכת, אחרי בית הספר הייתי נשארת בבית, לא הייתי יוצאת מהבית, לא היה לי לאן

יולי כלפון:  גם אחרי שעברתי בית ספר, החרם אומנם נפסק בבית ספר ההוא, אבל הייתי בתוך חבורת בנות שהייתי מחוץ

יולי כלפון:  היום חרם יכול להתבטא מהרבה סיבות וצריך לשים לב לזה

יולי כלפון:  דיברנו על מה שקורה עם הילדים המוחרמים, אמרנו מיגור, מה קורה תוך כדי ומה עם היום שאחרי

יולי כלפון:  היום שאחרי זה היום הכי קריטי

יולי כלפון:  ילדים עוברים את זה, בני נוער עובדים את זה, והיום שאחרי הם שואלים את עצמם, למה זה קרה לי? איפה אני אשם? איפה אני פותר את זה? לוקח שנים ולוקח יותר מדי גורמים ויותר מדי משאבים כדי לגרום ולתת לילד את התחושה, לא אני אשם, אתה לא היית הסיבה

יולי כלפון:  אני מבקשת, בוא נתעסק בעניין של היום שאחרי, ההתנהגויות הסיכוניות

יולי כלפון:  ילדים מחפשים מקום אחר לפרוק

יולי כלפון:  אינטרנט, גילינו שזה לא המקום הכי בטוח

יולי כלפון:  יכול להיות החינוך הבלתי פורמלי ושומרי סף, אבל ילדים לא מוצאים את מערכת החינוך כמקום בטוח לפרוק

יולי כלפון:  והרצאות לא נותנות כלום, אני תלמידת כיתה י"א, סליחה, שמים פס

יולי כלפון:  מה אתם רוצים ממני, תעזבו אותי מהשעה הזאת, רק בא לי לסיים את בית הספר ולסיים את היום הזה

יפעת שאשא ביטון: בתוך הסיפור זה אורח חיים

יפעת שאשא ביטון:  זה לא שעה במערכת, זה לא הרתעה, זה אורח חיים

שייקה אל עמי: זה מכלול שינוי חברתי קהילתי עמוק

יוסף טייב: מכלול של דברים

יוסף טייב:  אם את מתכוונת לספר משהו אישי, אז בלי שם

אורחת: אני, לפני שבוע, יחד עם משפחתי, בעלי ואחיו, קברנו את יקירתנו בדיוק לפני שבוע

אורחת:  השיח הזה לה כבר לא יעזור אבל לאחרים, שלצערי גיליתי שהם נמצאים במצב שהיא הייתה, זה כן יכול לעזור

אורחת:  היום מדברים על חרם כמושג גדול, אבל לא יודעים ממה הוא מורכב

אורחת:  זה מורכב מנידוי חברתי, זה מורכב מבריונות ברשת, זה מורכב מהרחקה, גם הטרדה מינית, הרבה גורמים שנכנסים תחת חרם וילדים לא יודעים להצביע ולהגיד את זה

אורחת:  אנחנו היום יודעים להגיד, במידה וילדים היו יודעים שניתן למנוע את ההתאבדות הבאה, יכולנו להציל את יקירתנו

אורחת:  היום ילדים חושבים שהם מספיק בוגרים כדי לקחת את החיים לידיים שלהם, לקבל החלטות

אורחת:  הם חושבים שהם יודעים לקבל את ההחלטה הנכונה ביותר עבורם

אורחת:  במידה והם חושבים ככה, בתור המבוגרים האחראים, אם זה משרד החינוך, אם זה הממשלה, ההורים או האחים, כן חשוב לקדם את הידע שלהם למי לפנות כשיש נורות אזהרה, ויש נורות אזהרה, בעיקר בפני חברים

אורחת:  ילדים לא יודעים

אורחת:  אני לצערי נתקלתי מול ילדים שאומרים, שיש עליהם שמועות

אורחת:  שמועות זה דבר הגיוני כי אין מה לעשות, אין להם איך להתמודד

אורחת:  כשילדים באים בפני חברים אחרים ואומרים להם, איך היית מתאבד, ככה או ככה? הם חושבים שזה בצחוק ופה הבעיה, אין צחוק

אורחת:  אם בצבא יודעים שחייל אומר דבר כזה, אז חייבים לרוץ למפקד כדי לדווח על זה

אורחת:  גם ילדים צריכים לדעת שחווה לדווח על זה

אורחת:  לצערי, יכולנו למנוע מוות של היקירה שלנו ועדיין אפשר למנוע עוד המון מקרים אחרים שעשויים להתבצע

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:  עו"ד סיון פדידה, בבקשה

סיון פדידה: אני חייבת להגיד, שזה אחד הדיונים הכי חשובים שהיו בוועדה בתקופה האחרונה

סיון פדידה:  אני עסקתי בנושא הזה בעבר בעבודה עם בני נוער ובממשלה הקודמת, עם סגן שרת החינוך, מאיר יצחק הלוי, שלקח את הנושא בשתי ידיים, בפרט אלימות ברשתות החברתיות

סיון פדידה:  שמחה שהשרה לשעבר כאן, שגיבתה כל פעולה שלנו בתחום של החינוך הבלתי פורמלי, כי זה לא נגמר בבתי ספר וזה מלווה הלאה את הילדים

סיון פדידה:  לפני שלושה שבועות אירחתי אצלי במרכז, באגמים, אירוע לבני נוער וילדים, מובל על ידם, ללא הורים

סיון פדידה:  הם הרגישו בנוח להיחשף ולספר את הסיפורים שהם עוברים בבית ספר, שפשוט הזדעזענו, לא ידענו את גודל התופעה וכמה היא קשה

סיון פדידה:  נאמר פה משהו מאוד חשוב על ידי חבר הכנסת עידן רול, החרם ממשיך הלאה כשהם מגיעים הביתה, זה לא מסתיים בבית הספר

סיון פדידה:  הם נמצאים בקבוצות וואטסאפ, הם שולחים סרטונים מזעזעים אחד לשני

סיון פדידה:  אני אישית ראיתי סרטונים כאלה

סיון פדידה:  הם מעלים דברים לרשת הטיק-טוק

סיון פדידה:  הילד לוקח איתו חבילה הביתה, לא מספר להורים, ממשיך איתה הלאה

סיון פדידה:  אני אישית לקחתי על עצמי את הנושא הזה

סיון פדידה:  בנתניה גם הגשנו בקשה להיכנס לפיילוט של כנפי דרור והחברה למתנ"סים, שבעיניי היא זרוע ביצוע הכי חשובה של המשרד היום ואנחנו לוקחים את זה בכל הכוח

סיון פדידה:  צריך מוקד בכל מרכז קהילתי, מוקד סיוע או מוקד עירוני, רכז רשות מוגנות שיהיה בכל מקום

סיון פדידה:  חשוב להזכיר, דיברתם על מוקדי סיוע, שזה מצוין וזה מדהים, יש הרבה קבוצות, יש קבוצה שנקראת ים של חברים, שמסייעת לעשרות אלפי בני נוער ברשת, שמגיעים ופונים אליהם וזה גם כלי נכון להפנות את הילדים לשם, שירגישו שיש להם עם מי לדבר

סיון פדידה:  הם נעשים חברים אחד של השני

סיון פדידה:  ילדים שעוברים חרמות מוצאים נחמה אצל השני, שזה דבר מדהים

סיון פדידה:  אז כדאי להשתמש גם בכלים האלה

סיון פדידה:  ואני אגיד שאפו על התוכנית הלאומית שמתגבשת עם החברה

סיון פדידה:  ותודה רבה על הדיון הזה, באמת דברים חשובים

א. ב.: כמו שנאמר פה, לצערנו אנחנו נושאים בעול הזה מזה שבוע

א. ב.:  אנחנו פה למרות הקושי, אנחנו מבינים את החשיבות של זה, אני לא אכביר במילים, הכול נאמר, קטונתי, אנחנו לא יודעים מהי הדרך הנכונה

א. ב.:  אני רק רוצה לשתף אתכם מהכאב שאנחנו חווים בשבוע האחרון ולייצג את הצד של הילדים

א. ב.:  הילדים הגיעו, אלה שבחרו להגיע אלינו לשבעה, והם חיבקו אותנו ושיתפו

א. ב.:  הם רק חיכו לרגע לפרוק ולשתף מה באמת קורה, דברים שאנחנו לא רואים, דברים שאין לנו דרך, גם אם ניגש לילד בכל יום חול רגיל ונשאל אותו מה קורה? הוא יגיד, הכול בסדר

א. ב.:  אבל אנחנו נחשפנו לדברים שלא ציפינו, כמו פברוק של תכנים מיניים והפצה שלהם ברשתות כאלה ואחרות, שזה נמחק, נמחק מהטלפון אבל כולם כבר ראו את זה, כולם כבר הפיצו את השמועה, כולם השתמשו בזה והעבירו הלאה

א. ב.:  והילדים האלה לפעמים לא יודעים למי לפנות

א. ב.:  בזמן נתון, עכשיו, יש ילדים שחווים את זה, שסיפרו לנו, הם סיפרו לנו אבל הם לא רוצים לשתף כי אין להם את הפלטפורמה

א. ב.:  אנחנו נחשפנו לאפליקציות נוראיות של כמה ימים לא פגעתי בעצמי או איך אני רוצה או מעוניין לשים קץ לחיי

א. ב.:  זה נורא

א. ב.:  להוריד פלטפורמה כזאת לוקח בדיוק שתי דקות, אבל למצוא את המקום של לפרוק ולשתף ומישהו שאני יכול לסמוך עליו לוקח הרבה יותר זמן

א. ב.:  את הזמנים האלה צריך לקצר כי ברגע נתון זה יש המון ילדים כאלה

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:  אני רוצה לסכם

יוסף טייב:  ראשית, אני רוצה להודות לכל מי שהשתתף בדיון, הורי הילדים, תלמידים שעברו בעצמם חרמות, באמת תלמידים אמיצים שחשפו את הסיפור שלהם, ולמשפחות השכולות שהגיעו לדיון

יוסף טייב:  נאמר פה בדיון, שמה שילד צריך זה מבוגר אחד שיאמין בו

יוסף טייב:  כל ילד צריך לדעת, שיש מי שמאמין בו

יוסף טייב:  בנושא הדיון דיברנו על חרמות והתאבדויות ואני רוצה לחדד

יוסף טייב:  לא כל התאבדות של ילד קשורה לחרמות

יוסף טייב:  שמענו את זה גם מהגורמים המקצועיים של המשרד

יוסף טייב:  אני חושב שלא ראוי להגיד את זה

יוסף טייב:  יחד עם זאת, לצערי, לאחרונה התאבדו מספר ילדים

יוסף טייב:  ייתכן שזה כן היה קשור לחרמות ולכן אני אומר, אסור שהמעגל הזה יתרחב

יוסף טייב:  כל ילד הוא עולם בפני עצמו, מערכת החינוך צריכה לשים את הנושא כל הזמן בראש סדר העדיפויות ואני שמח על התוכנית

יוסף טייב:  כולם צריכים להיות קשובים לבעיות התלמידים, אם קיימות בעיות, הן חייבות לצוף, חייבים לזהות אותן

יוסף טייב:  לא ייתכן שיימשך המצב בו מדי שנה עשרות תלמידים במערכת החינוך מתאבדים

יוסף טייב:  אסור לעבור על זה לסדר היום

יוסף טייב:       כינסתי דיון לפני מספר חודשים, היום מדובר בדיון מעקב ואני רוצה שנצא עם בשורות

יוסף טייב:  אגב, הייתה התקדמות מאוד גדולה מאז הדיון הקודם ואני שמח על כך

יוסף טייב:  יש חרם, יש התאבדויות אבל הדבר הזה הוא לא גזירה משמיים

יוסף טייב:  אפשר וצריך להילחם בדבר הזה בכל הכוח, אם זה פה בכנסת, אם זה בהצעות חוק, בימי ציון, במערכת החינוך, בפורמלי ובבלתי פורמלי

יוסף טייב:       הוועדה קוראת למשרד החינוך לשתף פעולה עם כל הגורמים ששותפים ועוסקים בנושא, כולל עמותות

יוסף טייב:  שמענו על מספר עמותות שיש להן תוכנית, אני קורא לכם לשבת בשולחן עגול ולראות מה אפשר לקחת מהתוכניות, אם הושקעו משאבים לבניית תוכניות ואם הן טובות אז למה לא להשתמש בהן? כל תלמיד שעובר חרם או שיש לו בעיה רגשית, צריך לדעת שיש לו מערכת תמיכה ומקום לפניות אליו, מערכת החינוך הפורמלית ובמערכת החינוך הלא פורמלית, הורים, חברים, נציגי ציבור

יוסף טייב:  לכן הוועדה גם פונה למשרד החינוך, להביא לידיעת כל תלמיד את הכתובות, מספרי טלפון, שהוא יכול לפנות אליהם בכל בעיה, לא משנה אם זה קשור לחרם או למשהו אחר

יוסף טייב:  הוועדה מברכת על קיום קווים לתמיכה רגשית לתלמידים

יוסף טייב:  כמו כן במשרד הבריאות וקו 105 של המשטרה

יוסף טייב:  הוועדה מברכת את משרד החינוך על הקו החדש לתמיכה נפשית

יוסף טייב:  הוועדה קוראת להגדיל את שעות הפעילות של הקו

יפעת שאשא ביטון: זה לא קו חדש

יוסף טייב: שמעתי ששעות הפעילות של הקו הן מהבוקר עד 8 בערב

יוסף טייב:  אני קורא לכם לשקול שוב, כי בסוף תלמיד, בין 8 ל-12, אמור להיות במערכת החינוך ואני לא מאמין שהוא ירים טלפון

יוסף טייב:  לכן אני אומר, גם לא צריך להוסיף משאבים, יכול להיות שתצמצמו שם את כוח האדם, תשאירו את זה פתוח, ותשימו כוח אדם נוסף בלילות

יוסף טייב:  כנראה שהתלמיד שיושב מתחת לשמיכה והוא בוכה בלילה, זה הזמן שאולי הוא ירים טלפון וינסה למצוא פתרון

יוסף טייב:  על משרד החינוך לשנות את הגישה לטיפול בבעיה

יוסף טייב:  לפעמים דווקא כשהתלמיד פונה לעזרה או ליועצת בית הספר, לא רק שזה לא עוזר לו, לעיתים אף מעצים את הבעיה

יוסף טייב:  אני לא גורם מקצועי, אבל הגורמים המקצועיים, שבו ותנסו לשנות את הגישה

יוסף טייב:  שמענו שרשם התאבדויות היה צריך להתחיל בעבודתו בתחילת השנה

יוסף טייב:  הוועדה קוראת להתחיל מידית ברישום

יוסף טייב:  ואם אכן התחיל הרישום, נשמח לקבל את הנתונים ומה נעשה עד היום

יוסף טייב:  בלי נתונים מדויקים, היקף הבעיה לא ידוע, לא לנו ולא למערכת החינוך

יוסף טייב:  הפועל היוצא מכך, שגם הטיפול, אנחנו לא יודעים היכן להשקיע ובאיזה גודל משאבים צריך להשקיע

יוסף טייב:  לכן, איסוף הנתונים הוא ראשון במעלה וצריך להתחיל אתו כמה שיותר מהר

יוסף טייב:       אני קורא להשוות את חובת הדיווח על חרמות כמו חובת הדיווח על אלימות והטרדה מינית במערכת החינוך

יוסף טייב:  הנושא מבחינתי, אסור שיעבור על סדר היום

יוסף טייב:  ילד שעבר חרם, יש לנו חובת דיווח עליו כמו ילד שעבר הטרדה מינית

יוסף טייב:  אני רוצה לברך גם את שר החינוך, הצוות המקצועי, החברה למתנ"סים, ארגונים, מנהלי בתי ספר, צוות היועצים וצוות המורים

יוסף טייב:  יש לנו מורים נפלאים במערכת החינוך, מכל המגזרים, תפקחו עיניים, אם אתם רואים שיש משהו שלא הולך כשורה, תדווחו

יוסף טייב:  משרד החינוך ידאג לטפל, השלטון המקומי, נציגי הציבור, הדבר הזה לא ירד מסדר-היום

יוסף טייב:  בקרוב מאוד אני אכנס ועדה, לקראת פתיחת שנת הלימודים, לראות איפה אנחנו עומדים

יוסף טייב:  בעניין הקמפיין, מתי אתם מתכוונים להעלות אותו לאוויר ובאיזה היקפים? אני מקווה שבשנת הלימודים הזאת נפסיק לשמוע על ילדים ונוער שמתאבדים

יוסף טייב:  כמובן שנאחל הצלחה למערכת החינוך בכללותה בשנת הלימודים הבאה תשפ"ד

יוסף טייב:  אני שמח שמשרד החינוך עסק המון בנושא, אבל יש לנו עוד עבודה גדולה

יוסף טייב:  משרד המשפטים, תודה על השולחן העגול וועדת המנכ"לים שהתכנסה

יוסף טייב:  משרד הבריאות, תהיה לי שיחה עם השר גם בנושא הזה

יוסף טייב:  גם שם צריך להוסיף תקצוב למערכת

יוסף טייב:  תקצוב רב ניתן בסיפור הזה של בריאות הנפש, אבל לסיפור של חרמות, טיפול בתוך מערכת החינוך - - -      

מירי כהן: ותקציב לאובדנות

יוסף טייב: כן, ותקציב לאובדנות, ברור

יוסף טייב:  אנחנו נמצא יחד את הפתרון

יוסף טייב:  אני רוצה לעודד את הורי הילדים והמשפחות

יוסף טייב:  תודה רבה על העוצמות, זה לא פשוט להגיע לפה וזה פצע שנפתח פעם אחר פעם, וכל סיפור שעולה, הפצע נפתח עוד ועוד

יוסף טייב:  שוב, תודה רבה, אנחנו מקווים שזאת תהיה הפעם האחרונה שנצטרך לפרסם או לדעת שילד במערכת החינוך בישראל, בפורמלי ובבלתי פורמלי, שם קץ לחייו

יוסף טייב:  תודה רבה, הישיבה נעולה