ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 25, פרוטוקול מספר 56, 2023-06-05 00:00

יוסף טייב: בוקר טוב, אני מתכבד לפתוח את ועדת החינוך, התרבות והספורט, בנושא: הסעות לתלמידים עם מוגבלויות

יוסף טייב:  הוועדה מתרכזת בימים אלה בנושא תלמידים עם מוגבלויות, שילובם בחוק החינוך המיוחד בראש סדר העדיפויות של הוועדה

יוסף טייב:  אנחנו נתמקד ברצף של דיונים סביב הנושא, מעקב ודיווחים ובשיתוף פעולה גם מאחורי הקלעים עם הגורמים המקצועיים במשרד, ועם צוות השר, והשר בעצמו

יוסף טייב:       בבקשה, נירה, היועצת המשפטית לוועדה, סגנית ליועצת המשפטית, תיתן לנו מסגרת סביב הנושא

נירה לאמעי: על הפרק – חוק הסעה בטיחותית לילדים ולפעוטות עם מוגבלות מ-1994, שקובע בעצם את הזכאות של ילדים עם מוגבלות להסעה ממקום המגורים או סמוך לו למוסד חינוך

נירה לאמעי:  כנ"ל לגבי פעוטות עם מוגבלות, וקובע גם את הזכות לליווי בידי אדם מבוגר נוסף על הנהג למעון יום שיקומי

נירה לאמעי:  החוק קובע שהשר שאחראי יקבע כללים ומבחנים לעניין זכאות להסעה ולליווי והוראות לביצוע

נירה לאמעי:  מי שאחראי לעניין ילדים זה שר החינוך לילדים עם מוגבלות, ופעוטות עם מוגבלות זה שר הרווחה

נירה לאמעי:  שר הרווחה קבע – יש תקנות מ-2014, לגבי הסעת פעוטות עד גיל 3 עם מוגבלות למעון יום שיקומי

נירה לאמעי:  לעומת זאת בחינוך, מה שקרה בחינוך, התקנות שאמורות היו להגיע עד אמצע 2017, לא הגיעו לוועדה

נירה לאמעי:  במהלך הכנסת ה-20, הכנסת קיימה מספר דיונים, ובסוף 2018, הובאו תקנות

נירה לאמעי:  אושרו בינואר 2019 בוועדה, היו"ר היה חבר הכנסת מרגי

נירה לאמעי:  הם אושרו באיזשהו נוסח שונה ממה שהובא על-ידי השר

נירה לאמעי:  השר, בעצם, מעולם לא חתם על התקנות האלה

נירה לאמעי:  התקנות האלה מעולם לא פורסמו

נירה לאמעי:       היה כאן דיון בוועדה, והתקנות אושרו לפי מה שהתפרסם, אבל הם לא נחתמו על-ידי השר, ולכן, הם לא נכנסו לתוקף

נירה לאמעי:  זה לא משנה מה אישרנו פה, זה לא נכנס לתוקף

נירה לאמעי:  בעצם, זה המצב שאנחנו נמצאים בו כרגע

נירה לאמעי:  באמצע, יש שם דוח מבקר המדינה שהעלה בין היתר את הצורך בקיומן של תקנות כאמור

נירה לאמעי:  באוגוסט 2022, חוזר מנכ"ל משרד החינוך מפורט למדי קובע כללים לגבי הזכאות להסעות

נירה לאמעי:  אני לא חושבת שהחוזר הספיק להיבחן על-ידי מבקר המדינה, כי הדוח היה עוד קודם

נירה לאמעי:  אולי אנחנו נשמע, זה בעצם המסמך הרשמי, האחרון שעוסק בהסעות

נירה לאמעי:       יש מחלוקת עם חוזר מנכ"ל אם אותם כללים אמורים להיקבע בחוזר מנכ"ל

נירה לאמעי:  החוזר לא יכול להחליף ככל הנראה את התקנות

נירה לאמעי:  כלומר, צריכות להיות גם תקנות – אני מבינה שהוא לא ממצה את כל ההיבטים של הנושא הזה, למשל, הסעות המשך, בטיחות וכדומה

נירה לאמעי:  אולי נשמע ממשרד החינוך את הפער שקיים, איך מתכוונים למלא אותו

נירה לאמעי:  וגם על חוזר המנכ"ל הזה

יוסף טייב: תודה רבה

אילן שלגי: אני ממשרד החינוך

אילן שלגי:  אני רוצה להעמיד דברים על דיוקם

אילן שלגי:  משרד החינוך התקין תקנות שנה אחרי שנחקק החוק

אילן שלגי:  יש את תקנות הסעה בטיחותית לילדים נכים כללים ומבחנים לזכאות להסעה ולליווי מ-1995

נירה לאמעי: אבל התקנות האלה קשה ליישם אותן כי יש בהן דברים שלא מותאמים למציאות

אילן שלגי: התקנות האלה הן הרבה יותר רזות מהתקנות של משרד הרווחה

אילן שלגי:  הן עוסקות באמת רק בכללים ומבחנים להסעה

נירה לאמעי: ההגדרות שלהן לא עומדות כרגע בחוקים הקיימים לגבי קביעת הזכאות לאור חוק חינוך מיוחד

אילן שלגי: ההוראה הזאת שהיא מ-1995 היא כבר בחלקה, במיוחד לעניין הזכאות להסעה

אילן שלגי:  בעניין הזכאות לליווי כן

נירה לאמעי:   קשה ליישם אותן בהגדרות

נירה לאמעי:  פשוט מפנה להגדרות שלא קיימות כרגע בחוקים, ולאוכלוסיות מטרה שלא מוגדרות כרגע כמו שהן מוגדרות שם, אי-אפשר באמת ליישם אותן

אילן שלגי: נכון

אילן שלגי:  תקנות שניסחנו ושהן הרבה יותר רחבות, ועוסקות גם בנושאים של בטיחות, של ארגון ההסעה, אושרו בוועדה

אילן שלגי:  הנוסח שלהן לא עבר את האישור של חקיקת משנה במשרד המשפטים

אילן שלגי:  זאת אומרת, אחרי שהן אושרו בוועדה - לפני שהבאנו אותן לוועדה, הן עברו כמובן אישור של מחלקת חקיקת משנה במשרד המשפטים

אילן שלגי:  אבל חלק מהשינויים שהוכנסו בדיון בוועדה, לא היו מקובלים על מחלקת חקיקת משנה במשרד המשפטים

אילן שלגי:  הגענו לנוסח מוסכם עם מחלקת חקיקה משנה, ואז התפזרה הכנסת, ולא יכולנו להביא אותן שוב בפני ועדת החינוך, כי השינויים היו כאלה שמחלקת חקיקת משנה דרשה שיהיה אישור חוזר של הוועדה

אילן שלגי:  זאת אומרת, שזה לא אישור רק נוסחי, אלא אישור ברמה כזאת שצריך דיון נוסף בוועדה

אילן שלגי:       בעקבות תיקון 11 היישום של תיקון 11 וההבנה שרוצים ללכת למהלך חקיקה חדש, הבנו גם שהנוסח של התקנות כפי שאושר בוועדה, ועבר שינוי נוסף במחלקת חקיקת משנה, הוא כזה שבשלב מסוים רצינו לראות איזה שינויים יהיו בחוק אם יהיו כדי שהתקנות יהיו תואמות אם ייערך איזשהו שינוי בחוק

אילן שלגי:  באיזשהו שלב הבנו שאנחנו לא רוצים להמשיך להתעכב עם הדיונים לגבי שינוי של חוק חינוך מיוחד, ולכן, ערכנו שינוי בתקנות, בטיוטה של התקנות שתאפשר את ההעברה שלהן בלי תלות בשינויים שיהיו בחוק החינוך המיוחד

אילן שלגי:  אנחנו כרגע בדיון מול מרכז שלטון מקומי על השינוי שעשינו בנוסח התקנות כדי שנוכל להביא אותן לאישור הוועדה

נירה לאמעי:   אבל השינוי הזה לא הובא לכנסת שוב

אילן שלגי: כן

אילן שלגי:  הוא לא הובא לאישור

אילן שלגי:   אנחנו קודם נקיים את הדיון במרכז שלטון מקומי לפני שנפתח את זה

יהודית גידלי: יש לך הערכת זמן?     

אילן שלגי: של הדיון עם מרכז שלטון מקומי?     

מיכל מנקס: יש השבוע דיון משותף

מיכל מנקס:  אנחנו נקדם את זה ככל הניתן

מיכל מנקס:  אנחנו חושבים שזה דחוף

מיכל מנקס:  אני יכולה לבקש ממשרד החינוך להביא את זה לשולחנך עוד בכנס הזה

יוסף טייב: חשוב מאוד

נירה לאמעי: הדברים נפתרו מבחינת הסמכות לקבוע זכאות

נירה לאמעי:  הבנתי שהייתה מחלוקת בין חוק חינוך המיוחד לבין חוק ההסעות

אילן שלגי: השינוי המרכזי שעשינו כדי שזה לא יהיה תלוי בחוק החינוך המיוחד הוא לגבי - - -      

נירה לאמעי: אז בעצם ועדות הזכאות והאפיון לא צריכות היום לקבוע?     

אילן שלגי: כן

אילן שלגי:  הנוסח שאנחנו נביא, הנוסח שוועדות הזכאות והאפיון לא הצטרכו לקבוע את זה

אילן שלגי:  הכוונה היא לקבוע סוגי מוגבלויות שיהיה בהם זכאות - - -      

קריאות: לא

קריאות:  לא

רויטל לן כהן: לא

רויטל לן כהן:  היינו שם

רויטל לן כהן:  די

אילן שלגי: סוגי מוגבלויות מסוימים שבהם כל התלמידים גם בשילוב וגם בחינוך המיוחד, לכל התלמידים עם מוגבלות - - -      

רויטל לן כהן: לא

רויטל לן כהן:  היינו שם

רויטל לן כהן:  די

יוסף טייב: רויטל, אני לא רוצה להוציא אותך החוצה

יוסף טייב:  אילן, אני רוצה לומר לך באופן חד-משמעי, שלא משתמע לשתי פנים, אני לא מסכים עם הדבר הזה

יוסף טייב:  אי-אפשר לעשות הבדל בין תלמיד לתלמיד

יוסף טייב:  בסוף התלמיד הזה צריך להגיע, ואם לא תהיה לו הסעה  הוא פשוט לא יגיע

רויטל לן כהן: נכון

רויטל לן כהן:  לא מגיע

יוסף טייב: בוא נשים את הדברים על השולחן

יוסף טייב:  שמעון, מי כמוך יודע – תלמיד שבסוף לא מקבל את ההסעה הזאת – לא יגיע

יוסף טייב:  לא יקבל את הטיפול

יוסף טייב:  כמה כסף שאנחנו נשים בסל האישי, כמה שאנחנו נתקן את חוק החינוך המיוחד, עם הסיפור הזה של ההסעה, אם אנחנו נתחיל לעשות ועדות אפיון, או ועדה כזו או אחרת שתקבע בפגיעה כזו, ובנכות כזו הוא יכול, וזה הוא לא יכול, לא מקובל עליי

אילן שלגי: לא, זה לא שוועדה תקבע

אילן שלגי:  התקנות יקבעו זכאות לכל תלמיד

יוסף טייב: אני חושב שזו טעות

יוסף טייב:  כשנגיע לגשר, נחצה אותו

נירה לאמעי:   אבל אם ועדות החריגים לא יפעלו כמו שצריך, זה שוב נופל בין הכיסאות, אפרופו הדיון

דקלה מאיר: והיום אין שום שקיפות לכל התהליך הזה של ועדת ההסעות המרכזית

יוסף טייב: חברים, לא ביקשתי עזרה

יוסף טייב:  במה שאתם צודקים – אתם צודקים, אבל לא להתפרץ באמצע

יוסף טייב:       בבקשה, שמעון אבני

שמעון אבני: אני מנהל אגף הסעות במשרד החינוך

שמעון אבני:  קודם כל התקנות הן קריטיות

שמעון אבני:  זאת אומרת, מבחינתי, גם כאגף זה דבר שהוא יסייע רבות להסדיר גם בנושא של סמכויות, אחריות

שמעון אבני:  היו פה דיונים מאוד גדולים עם השר מרגי, ויש לנו טיוטת תקנות

שמעון אבני:  אני חושב שצריך עדיין לתקן אותה

שמעון אבני:  יש פה עוד דברים לעשות

שמעון אבני:  אגב, הכנסנו מאז שהוחלט על התקנות, הכנסנו עוד הרבה מאוד אוכלוסיות לזכאות – אני מדבר על תלמידי החינוך המיוחד שקיבלו זכאויות, כמו הסעות שלא מופיעות בתקנות

שמעון אבני:  בכל מקרה נצטרך לסדר את זה שוב, כי יש הרבה דברים שאנחנו עושים שלא מופיעים בתקנות, וחשוב שהם יהיו בתקנות, כמו הסעה משתי כתובות, כמו ליווי לילדי גנים בחינוך המיוחד

שמעון אבני:  יש לנו מכרז לרופא ופסיכיאטר שבוחן כל מיני פניות של הורים, מאפשרים הרבה מאוד הסעות נפרדות בהתאם לדבר הזה

שמעון אבני:  עשינו הסדרה להסעה למרכזים להפרעות אכילה במרכזי יום שיקומיים שלא היו

שמעון אבני:  הסעות לילדים עם מוגבלויות חושיות, כמו ילדים עם עיוורון או חירשות

שמעון אבני:  הגדלנו את הזכאויות שלהם

שמעון אבני:  ילדים בחינוך מיוחד חרדי בתקופת בין הזמנים, הסדרנו את זה שיוכלו לצאת לחופשה עם המשפחה בתקופת בין הזמנים ולקבל את ההשלמה הזאת אחרי בין הזמנים

שמעון אבני:  הסעות לילדים משולבים בחינוך ממלכתי דתי או חרדי שרוצים להגיע לתפילה בבוקר, זה הגדיל את מספר ההסעות

רויטל לן כהן: הוא מסרב לבקשות - - -      

יוסף טייב: לא נתתי לך זכות דיבור

יוסף טייב:  סתם, ההתפרצויות האלה לא תורמות כלום לדיון

שמעון אבני: סוגיה של מגמה לעתיד שזה חינוך טכנולוגי מקצועי לתלמידים עם מוגבלויות על מנת לאפשר להם השתלבות בחיים אחר-כך בצורה יותר טובה, כולל שירות לצה"ל, גם הסעות, כל הדברים האלה לא מופיעים

שמעון אבני:  אלה דברים שעשינו בשנים האחרונות, אגב, בלי התקנות

שמעון אבני:       לנושא חוזר המנכ"ל

שמעון אבני:  אני לקחתי חלק, לצערי, בגלל שאין תקנות

שמעון אבני:  רעננתי את חוזר המנכ"ל, ולקחתי חלק ממה שמופיע כבר בתקנות, ושתלתי את זה בחוזר המנכ"ל

שמעון אבני:  זאת אומרת, עקפתי את זה שאין בעצם תקנות, אז לא הצלחנו להכניס את הכול ויש סוגיות משפטיות שעד שלא ייפתרו, אז אנחנו לצערי לא נוכל להפעיל את התקנות

שמעון אבני:  אבל חלק מהדברים הכנסנו פנימה

שמעון אבני:  יש כמובן עוד סוגיות, עכשיו דיברתי רק על התקנות

שמעון אבני:  יש כמובן עוד טענות, שמעתי על הוועדה המרכזית, או ועדת החריגים שאני אשמח לענות גם על זה

שמעון אבני:  אבל אני חושב שאת התקנות חייבים מהר להסדיר

יוסף טייב: מה היקף התקציב שמיועד וצבוע להסעות של החינוך המיוחד ושילוב?     

שמעון אבני: מבחינתי, ילד בשילוב, הוא ילד בחינוך מיוחד

שמעון אבני:  אני סופר אותו כילד למרות שהוא לומד בכיתה רגילה

שמעון אבני:  אנחנו מדברים על תקציב של סך הכול להסעות - מתקרבים לשני מיליארד, בתשפ"ב - מיליארד תשע מאות, זו עלות מדינה

שמעון אבני:  על זה צריך להוסיף את ההשתתפות של השלטון המקומי, שלהערכתי זה סכום לא פחות מזה

שמעון אבני:  מתוכם, מתוך מיליארד 900 - 656 הסעות, חינוך מיוחד, רכב, שבא ולוקח את הילד

שמעון אבני:  עוד כמעט חצי מיליארד ליווי

שמעון אבני:  זה מתקרב למיליארד שקל הסעות רק על חינוך מיוחד של המדינה, כן, אני מדבר רק על המדינה

שמעון אבני:  זה בערך 60% מהתקציב הכולל של הסעות החינוך המיוחד

מיכל מנקס: אני היום באתי להקשיב גם בדיון הזה

מיכל מנקס:  אני חייבת לומר, התקנות כמו שאמר שמעון הן בנפשנו

מיכל מנקס:  בעצם, זה עשה ואל תעשה, ולכן הן חשובות

מיכל מנקס:  לא חשבתי לדבר פה על כסף

מיכל מנקס:  אבל היות ושמעון העלה את הכסף, רוצה לומר כך

מיכל מנקס:  הפער הוא כפול, אם לא משולש, גם משום שאחוזי ההשתתפות בחינוך המיוחד נמוכים מאוד מבחינת משרד החינוך, גם בגלל התעריפים, וגם שאין שיפוי על התייקרויות

מיכל מנקס:  יותר מזה, המפתח לתקצוב של מלווה, הוא לא מתאים למציאות

מיכל מנקס:  אני לא פותחת את זה כאן, אני רק רוצה לומר בוועדת הכלכלה היה דיון

מיכל מנקס:  אני יודעת שהיושב-ראש עדכן אותך, משום שהוא סבור שהדיון צריך להגיע לשולחנך, וכך נכון

מיכל מנקס:  מחר מתקיים דיון נוסף לבקשת המסיעים

מיכל מנקס:  שמעון, בוודאי ידבר על המצוקה שיש לנו עם המסיעים

מיכל מנקס:  על מספר הרכבים המצומצם

מיכל מנקס:  זאת אומרת, גם בבואנו לתקן תקנות, ולהרחיב את מספר ההסעות, אנחנו צריכים לראות אם המציאות יכולה להתמודד עם מה שכופים עליה

מיכל מנקס:  זאת אומרת, גם אם מחר תבוא המדינה ותגיד – אני מסיעה כל תלמיד מהבית למוסד חינוכי וחזרה, זה לא עומד ברמת היישום משום שאין רכבים

מיכל מנקס:  אז על הכול ניתן את הדעת גם על הדברים הללו

מיכל מנקס:  יש גם הכשרות שקשורות בתקנות, אני בקשר גם עם ארגוני ההורים, הכשרות לנהגים, הכשרות למלוות בהסעות, זה הכול תקציבים

מיכל מנקס:  אני שמה את זה פה

מיכל מנקס:  משרדי הממשלה צריכים להבין, זה לא יכול ליפול על מי שאחראי על ארגון ההסעה, ארגון, אני מדגישה, בסוף, מוציא מכיסו מיליארדים שאין לו במרחב הכפרי כמובן

יוסף טייב: משרד האוצר טוען שזה לא קשור אליו

יוסף טייב:  צריך החלטה של משרד החינוך, הכספים נמצאים במשרד החינוך, והם צריכים להחליט מה הם עושים עם זה - נכון, לא נכון, אגב, זו הסיבה שהם לא כאן בדיון

שמעון אבני: זו סוגיה שכבר דנים ומתעסקים איתה, ואני כל כך לא אוהב לדבר על כסף כשמדובר על ילדי חינוך מיוחד, אבל בסוף כנראה אין ברירה והתקציבים הם חלק מזה

שמעון אבני:  התקציב של הסעות חינוך מיוחד נמצא באוצר

שמעון אבני:  זאת אומרת, התקנה האחרונה באוצר, ואנחנו כמובן משתמשים בה

שמעון אבני:  עכשיו, כשאומרים למשרד החינוך – תיתן מתוך תקציבך, אז אולי בחדר הזה עכשיו היה דיון למה יש פחות סייעות, ולמה שכר עובדי ההוראה, זאת אומרת, בסוף יש תקציב מסומן במשרד החינוך

שמעון אבני:  בסוגיית ההסעות חייב לבוא פה תקציב תוספתי מסיבה אחת פשוטה, שלא יכול להיות שמשנת 2002 יש החלטת ממשלה שאתם צריכים לשחרר אותה לא אנחנו, שלא נותנים התייקרויות, ואתם תשמעו פה קבלנים, ורשויות מוציאות הון עתק על חשבון משלם המסים שלהם

יוסף טייב: הסוגיה הזאת עלתה בדיון הקודם

שמעון אבני: לא הייתי בדיון הקודם, אבל היא תעלה מחר בוועדת הכלכלה

יוסף טייב: לא, היית

יוסף טייב:  בדיון הקודם על ההסעות בכלל, והשלטון המקומי העלה את הפער הגדול, ואת חוסר השוויון

שמעון אבני: מדובר על מאות מיליונים, זה לא תקציב שאפשר לספוג אותו

שמעון אבני:  אנחנו מחויבים להחלטת ממשלה שאין

שמעון אבני:  כל עוד יש החלטת ממשלה היא עוצרת את כל התהליך הזה

שמעון אבני:     מאחר ומיכל דיברה, חשוב לי להגיד שאנחנו פתחנו את השנה, את תשפ"ג, בצרות צרורות עם ההסעות

שמעון אבני:  היה משבר ענק

שמעון אבני:  ומי שלא מבין את זה, והוא לא רק תקציבי, חלקו תקציבי, אין נהגים, אין מלווים, אין רכבים

שמעון אבני:  לא נפתחות כיתות חינוך מיוחד

שמעון אבני:  ההסעות מאוד רחוקות, ואז אין לנו לעשות סבבים, ואז הילדים יושבים שעתיים באוטו

שמעון אבני:  לגבי סוגיית המלווים חייב לקבל טיפול

שמעון אבני:  מלווה חייב לעבור הכשרה, הוא האיש הדומיננטי והמרכזי בהסעה

שמעון אבני:  נהג רק נוהג, אבל המלווה הוא זה שמטפל בילדים, ומכיר את הילדים ויודע לדבר עם ההורים

יוסף טייב: מי אחראי על המלווה?     

שמעון אבני: במקור, הרשות המקומית היא זו שאחראית לשים את המלווה

שמעון אבני:  אבל עוד פעם גם פה יש סוגיה של כסף

שמעון אבני:  זאת אומרת, אנחנו לא מצליחים למצוא מלווים

וליד אל-הואשלה: מי מפקח על זה שכל המוסעים יש להם מלווים או מלוות?     

קריאות: אף אחד

קריאות:  אין

קריאות:  גם בתקנות אין

קריאות:  גם בחוזר מנכ"ל אין

בני פרץ: כבודו, זה לא מדויק, חברת ההסעה היא זו שאחראית על המלוות

שמעון אבני: להגיד אף אחד, זו אמירה גם כן - - -      

יוסף טייב: חברים, חבר כנסת יכול לבוא, להתפרץ, וזה בסדר גמור ואני נותן

יוסף טייב:  אני לא ייתן לאף גורם, ולא משנה מה הסיבה לתקוף את הגורמים המקצועיים

יוסף טייב:  אפשר לדבר, אפשר להעלות שאלות, הם יענו תשובות

יוסף טייב:  לתקוף אני לא אתן, אני אומר חד-משמעית

וליד אל-הואשלה: אני מכיר סיפורים, לפחות מהחברה שלנו, החברה הבדואית שיש מוסעים בלי ליווי

שמעון אבני: יש כאלה

שמעון אבני:  בוא, אני לא מסתיר

שמעון אבני:  יש לנו היום ילדים שזכאים לליווי, שנוסעים בלי ליווי

שמעון אבני:  אני אומר לך שהמצב יחמיר בשנת הלימודים תשפ"ד

וליד אל-הואשלה: מה אמורים לעשות?     

שמעון אבני: אמורים להגדיל את השכר

שמעון אבני:  אמורים לסדר להן הסעות הלוך והסעות חזור אל המוסד, ולא לזרוק אותן לאיזה חור ולתת להן להסתדר לבד

שמעון אבני:  צריך להכשיר אותן

שמעון אבני:  צריך לראות שהן יודעות לטפל בילדים

שמעון אבני:  צריך להן את הכבוד הראוי למה שמגיע להן

שמעון אבני:  צריך לתת להן חופשות וכל התנאים הסוציאליים, בסוף, אני אומר לכם, המלווה היא הדומיננטית בהסעה

שמעון אבני:  אני אומר את זה שנים בכנסת, שנים

שמעון אבני:  לצערי, אנחנו לא מצליחים לסדר את זה

יוסף טייב: אני שמח שאתה מדליק את המנורה האדומה

יוסף טייב:  אבל אני רוצה להגיד האם משרד החינוך בנה תוכנית אופרטיבית, והיא לקחה בחשבון ובחנה את העלות של אותה תוכנית, או שאנחנו פשוט אומרים - יש מנורה אדומה דולקת, אבל שתישאר דולקת

שמעון אבני: אנחנו יודעים להגיד כמה חסר, ומה צריך, ואיזה הכשרות

שמעון אבני:  בנינו תוכנית מסודרת, בזמנו, גם עשינו את ההכשרות עם השלטון המקומי

שמעון אבני:  הבאנו את כל המלוות בארץ אספנו אותן, והיית צריך לראות כמה היה חסר להם החיבור הזה לקבל, ועשינו את זה במשותף עם מרכז השלטון המקומי

שמעון אבני:  הבאנו את כל המלוות בארץ, ועשינו הכשרות עזרה ראשונה

שמעון אבני:  והסברנו להן על חינוך מיוחד

שמעון אבני:  והסברנו להן על הזכויות המשפטיות שלהן, ועל האחריות שלהן, והן היו צמאות לדבר הזה

שמעון אבני:  בנינו תוכנית גם של הכשרות

שמעון אבני:  ואני יכול להגיד לך מה צריך לעשות

שמעון אבני:  אם תבקש ממני אני אבנה את זה

יוסף טייב: אני אשמח שמשרד החינוך יבנה תוכנית הוליסטית שתהיה אופרטיבית כולל עלויות

יוסף טייב:  אני רוצה לקחת את זה באופן אישי, גם ברמה תקציבית וגם ברמה אופרטיבית, כמובן, מול הגורמים המקצועיים

מיכל מנקס: אם יורשה לי להתייחס, רק שלא התפרש

מיכל מנקס:  אנחנו המעסיקים של המלוות

מיכל מנקס:  כמו שאמרתי, המפתח לתקצוב, ושמעון אמר את זה בגילוי לב גדול

מיכל מנקס:  התקצוב, או המפתח לתקצוב של המלווה, לא כולל את מה שאמר שמעון

מיכל מנקס:  זאת אומרת, אם אני מסיע ילד ממעלות תרשיחא לחיפה, עזוב שזה רחוק, ואין לי ברירה, וזה מה שנמצא, ולא נעמוד בתקנות כי הרי לא הגיוני שנשבץ ילד במרחק כזה – על זה נדבר בהזדמנות אחרת

מיכל מנקס:  אז שיבצתי את הילד, ומצאתי כבר מלווה, ויש לי מסיע, הוא ממשיך את המסלול שלו למקום אחר

מיכל מנקס:  עכשיו, המלווה נשארת בחיפה, מאבדת זמן

מיכל מנקס:  אני, הרשות המקומית לא משופה על אותו זמן, וצריכה ברור לשלם לה מכיסי משום שאי-אפשר לנצל אנשים

מיכל מנקס:  אמר נכון שמעון – בתקצוב שנצטרך לשים לפתחך, צריך לחשוב גם על השכר שלה שהיום הוא שכר מינימום, לא ראוי, לא מכבד

מיכל מנקס:  היא עובדת שעתית, נכון

מיכל מנקס:  לא     

וליד אל-הואשלה: מהו השכר שלהן כיום?     

מיכל מנקס: מינימום 30 שקלים

מיכל מנקס:       אבל גרוע מכך, מפתח התקצוב הוא שליש מלווה לילד

מיכל מנקס:  כשאתה מחלק את זה לפי הרכב, לעתים, אתה צריך להסיע ילד במונית כי הוא היחיד שנוסע ממעלות תרשיחא לחיפה - סתם נתתי דוגמה

מיכל מנקס:  אז אני שמה מלווה, אני לא אשלח ילד בלי ליווי

מיכל מנקס:   ואני מקבלת 30% מהמינימום שאני עוד משלמת יותר

מיכל מנקס:  ולכן, כשבא משרד האוצר ואומר – זה לא עסק שלי, זה נחמד

מיכל מנקס:  אבל גם אני יכולה להגיד – זה לא עסק שלי

מיכל מנקס:  אני מקבלת רק 30 שקל עבור ליווי בבוקר, וזה מה שאני משלמת

מיכל מנקס:  זה לא הגיוני

מיכל מנקס:  צריך פה את כל המשרדים, וצריכה להיעשות פה עבודה אמיתית כדי שנעשה את זה נכון

מיכל מנקס:  אנחנו לא מתחמקים מעבודה ולא מאחריות

מיכל מנקס:  אבל לא יכול להיות שהכול ייפול על הכתפיים של השלטון המקומי

אסנת אייל: אני מסכימה לגמרי עם מיכל

אסנת אייל:  אני רוצה להגיד שהנושא הזה נמצא על שולחנם של ראשי המועצות בכל דיון, בכל זמן, מפני שאין שום תקציב ייעודי, מתאים לנושא הזה

אסנת אייל:  ברשותך, אני רוצה להעלות מספר בעיות במרחב הכפרי

אסנת אייל:  קודם כל, מיכל נגעה בזה

אסנת אייל:  אני, ברשותך, אחזור על זה ביתר שאת

אסנת אייל:  אין ברירה, היישובים במועצות האזוריות מרוחקים, וצריך לפצל רכבים, מפני שעל-פי התקנות אפשר להסיע ילד רק שעה, זה לא קורה, של הפעוטות, סליחה

אסנת אייל:  אין הרבה ברירה

אסנת אייל:  מה שצריך לעשות זה בעצם לפצל רכבים, ובאמת, מי שנושא בהוצאות בסופו של יום זו המועצה

אסנת אייל:       מצאי הרכבים גם הוא מאוד נמוך

אסנת אייל:  אין לנו ברירה, מכיוון שאין הרבה מאוד רכבים, רכבי מעלונים עם שמונה, עשרה מושבים צריך לפצל למוניות

אסנת אייל:  ברגע שמפצלים למוניות, שוב, התקציב שמתקבל ממשרד החינוך הוא כ-10,000 שקל

אסנת אייל:  תקציב מלווה – 60-70 אלף שקל

אסנת אייל:  הפער הזה בעצם מושת על המועצה האזורית

אסנת אייל:       אני רוצה להגיד שאנחנו חושבים בכלל, גם תמחור קווי ההסעה, אנחנו יודעים בעצם שבשל ההתייקרות בשטח צפויה עלייה של 20%, 30% בתוצאות המכרז להסעת התלמידים

אסנת אייל:  אנחנו רוצים לבקש, לציין את זה ולחשוב על זה

אסנת אייל:  וכמובן, לחזור לנקודה שהועלתה כאן שוב

אסנת אייל:  מסיעים מלווה, משאירים אותה שם

אסנת אייל:  אנחנו לא יכולים להשאיר אותה במועצה האזורית, זה אומר להסיע אותה עם הילד

אסנת אייל:  להחזיר אותה, להסיע אותה שוב לבית-הספר, ולחזור לנקודת המוצא של הילד, ומשם בעצם היא יוצאת ומסיימת את עבודתה

אסנת אייל:  אני חוזרת ואומרת, למועצות האזוריות חסר הרבה מאוד כסף, שלא לדבר בכלל על ההסעות

טלי גוטליב: הם משלמים להם רק חמש שעות ליום, זה נורא

טלי גוטליב:  סליחה רגע, אני חייבת להתערב אדוני, כי זה מידע – אי אפשר לשמוע את זה

טלי גוטליב:  חמש שעות?  מי ילווה את הבת שלי? מי ילווה את הילדים האוטיסטים שיש להם בעיות בהתפתחות מינית שלא יודעים בכלל איך להתמודד עם זה? בושה

טלי גוטליב:  תתביישו

טלי גוטליב:  כולנו צריכים להתבייש פה

טלי גוטליב:  אדוני, אני מבקשת את זכות הדיבור אחר-כך כי זה לא נכון

טלי גוטליב:  יש להם מספיק כסף שלא יספרו לי סיפורים

יוסף טייב: תקבלי

אסנת אייל: ובשכר מינימום

אסנת אייל:  באמת, אמר פה שמעון, בסופו של יום מי שמלווה את הילד זו המלווה

אסנת אייל:  היא חייבת להיות מאוד מכילה, מאוד אוהבת

אסנת אייל:  ובאמת, בשכר מינימום

טלי גוטליב: בטח, בואי לעבוד בחמש שעות ביום

טלי גוטליב:  היא לא יכולה בעוד עבודה

טלי גוטליב:  מי יבוא לעבודה הזאת? כל הכבוד למלווים בהסעות

טלי גוטליב:  אני מסירה את הכובע בשם ילדי ישראל

יוסף טייב: טלי, מה עשתה לך אסנת?     

טלי גוטליב: זה לא אישי אסנת

טלי גוטליב:  זה לא מעניין אותי

טלי גוטליב:  לי אכפת מילדי ישראל

טלי גוטליב:  אכפת לי מעצמי? אכפת לי ממי שיושב פה? אנחנו לא באים לחזק אתכם

יוסף טייב: את מפריעה

טלי גוטליב: לא הפרעתי אפילו רגע

אסנת אייל: העובדה שאין נהגים, אין מלווים, אין רכבים ואנחנו אחראים על הילדים האלה

אסנת אייל:  הם בנפשנו ולעולם נדאג להם

אסנת אייל:  גם בלעדי היש

אסנת אייל:  אני מאוד מבקשת לייצר את האפשרות לכולם לעזור לילדים של כולנו

יוסף טייב: תודה רבה

יוסף טייב:       ברשותך, טלי, יש פה הורים שיושבים עוד מהדיון הקודם ולא הצלחנו לתת להם לדבר

נחמה רונן: תודה ליושב-ראש, תודה לנכבדים, אני אבא מיוחד לילדה משולבת, מוכרת ב-188% תפקוד גבוה סך הכול

נחמה רונן:  אני בעצם עברתי ועדת אפיון בתחילת שנה שעברה, בעצם, תחילת כיתה ג', כמה שנים בתוך משרד החינוך בלי ידיעה על כל ההטבות וכל הוועדות, וקצת מתחבר לישיבה הקודמת עם הוועדות והסלים והעזרה

נחמה רונן:  צריך לראות את הדברים במאקרו ובמיקרו

נחמה רונן:  במאקרו – אנשי מקצוע, חברי כנסת, התקצוב, למצוא תקצוב נכון

נחמה רונן:  לא ייתכן שקובעים דברים, מכלילים דברים, כביכול שזה מגיע בעצם לאותו תלמיד בסופו של יום

נחמה רונן:  אנחנו יכולים פה להחליט כל דבר, אבל בסופו של יום איך מיישמים את זה בשטח

נחמה רונן:  כמו שתלמיד מקבל תוצאות ועדת אפיון, אם הוא יקבל את זה תוך 21 יום נניח, אז כתוב יפה שחור על גבי לבן

נחמה רונן:  אבל למעשה אין לנו פר מקצועי מספיק

נחמה רונן:  אין לנו סייעות

נחמה רונן:  ליווי וכו'

נחמה רונן:  אני מירושלים, ויש עוד הרבה הורים שמוכרים לי מירושלים, הרבה מהם מוסעים

נחמה רונן:  אנחנו צריכים להבין, אין פה אופק תעסוקתי להורים

נחמה רונן:  ההורים, אנחנו, אני, אנחנו מתעסקים עם זה יום יום

נחמה רונן:  זה האל"ף, בי"ת שלנו

נחמה רונן:  אנחנו לא מסוגלים לצאת לעבוד בצורה נורמלית

נחמה רונן:  כל היום בדאגות, מי דואג, מי המלווה, מי יהיה? אני מרגיש שאני המפקח של ההסעה

נחמה רונן:  אני המפקח של חברת מלווים

נחמה רונן:  אני מתכלל הכול, שלמו לי משכורת וזהו, כך אני מרגיש בסופו של יום

נחמה רונן:       מר שמעון, אני יודע שאתה מתכלל את התקציבים שאתה מעביר לרשויות

נחמה רונן:  אני יושב פה עם ראשי עיר

נחמה רונן:  אני יושב פה עם עיריית ירושלים, עם בכירים, עם גיספן, עם אחרים, אומרים לי – חברים, אין מספיק כסף

נחמה רונן:  אז היה מ-2002, בואו, רק מהקורונה ספגו פה 20%, 30% יוקר מחיה

נחמה רונן:  אנשים צריכים לעבוד

נחמה רונן:  מלווים צריכים לתת דגש אישי כמו שאמרו פה, עם מה הם יעבדו? עם 30 שקלים לשעה, 40 שקלים לשעה? בואו, הם רוצים לעשות את זה מקצוע, הם רוצים לעשות את זה תוך כדי

נחמה רונן:  צריך למצוא אנשים שיכולים לתת את המענה הנצרך לאותו תלמיד או תלמידה באשר הוא

נחמה רונן:  יש מגבלה כזאת, ויש מגבלה כזאת

נחמה רונן:  יש אחד שהוא עם כיסא גלגלים, צריך מונית, אולי פרטנית, עם מלווה פרטני

נחמה רונן:  אבל לא ייתכן שייקחו לדוגמה מירושלים, יקבלו חצי מהסכום בערך ממשרד החינוך, והחצי השני שהוא כבר יותר מחצי, הוא כבר 60% או 70%, הם חופרים עמוק בכיס, ולמעשה, זה כואב להם, אז איפה זה הולך? זה הולך איפה שהם יכולים לחתוך

נחמה רונן:  אז הם חותכים במשכורות, הם חותכים ברכבים, מפצלים הסעות

נחמה רונן:  בסוף מה קורה בפועל? יש תלמידים שנוסעים שעה וחצי, שעתיים כמעט כל יום, והורים שמחכים בבית, ומפסידים יום יום חצי שעה, שעה עבודה, לא מדבר על זה שהם לא מצליחים לישון בלילה, או לא יודעים בשעות צהריים הילד חזר, לא חזר, הגיע, לא הגיע – זה אי-ודאות לכל החבילה הזאת, ומתכלל שוב לחבילה של הוועדה הקודמת

נחמה רונן:      מה קורה לאותם תלמידים שזכאים שהם לא ילד או ילדה רגילה, שהם צריכים קצת יותר

נחמה רונן:  צריכים את העזרה שלנו של אנשי מקצוע

טלי גוטליב: למה קצת? זה לא קצת הרבה, הרבה יותר

נחמה רונן: נכון, חברת הכנסת טלי

נחמה רונן:  אני מסכים מאוד, ואתם פה צריכים לקבל החלטה נבונה ומושכלת

נחמה רונן:  אנחנו משלמים יום יום את המחיר בירושלים בלבד

נחמה רונן:  יש פה המון נציגים מירושלים

נחמה רונן:  המצב בירושלים בתחילת השנה הזאת קטסטרופה שאני לא יכול לתאר, מלבד זה שאני יכול להגיד – תשמעו הורים, אנחנו הרימו ידיים, כך הרשות המקומית אומרת, תעשו אתם מה שנראה לכם

נחמה רונן:  ככה אני הרגשתי בתחילת השנה בלי אפס מענים משום מקום

נחמה רונן:  אני רואה שמנסים, אני רואה שמשתדלים

נחמה רונן:  אנחנו כן משתדלים לעבוד כפורום, יש פורום משפחות מיוחדות, יש פעילים חזקים

נחמה רונן:  יש אנשים שעוזרים בעלי מקצוע לעזור לרשות המקומית, לפחות בירושלים למצוא פתרונות

נחמה רונן:  אבל כשאין תקציב, ואין רכבים, ואין הסעות, ואין מלווים, אז עם מה יעבדו עם אוויר? אז אני מבקש פה בקשה מכל אחת ואחד מכם, לחשוב טוב בבקשה, אם זה היה הילד שלכם, הילדה שלכם, הקרוב משפחה, איך אתם הייתם רוצים שזה התנהל? איך אנחנו רוצים לעתיד? כבר הכינו אותי מראש תחילת השנה הקרובה, ה-1 לספטמבר הקרוב, אני כבר רואה חושך בעיניים

נחמה רונן:  אני באמת אומר שיש לנו עוד זמן לתקן, וזמן לסדר את זה לפני ה-1 לספטמבר, וזה המאני טיים שלנו

נחמה רונן:  אני מבקש מכולם לתת את כל מה שאפשר כדי שהנושא העיקרי הזה שזה מתחיל מההורה המיוחד, התלמיד המיוחד, מהבוקר שהוא יוצא לכיוון הלימודים בזמן סביר עם הסעה סבירה, עד שהוא חוזר הביתה לביתו הבטוח

נחמה רונן:  זה מה שאני רוצה לא פחות ולא יותר, השאר זה על המדינה

נחמה רונן:  תודה

יוסף טייב: תודה רבה

צגה מלקו: שמעון, אמרת בשנתיים הקרובות לא יהיו פתרונות, רק בעוד שנתיים יהיו פתרונות

צגה מלקו:  האם יש תוכנית מסודרת מתוכננת?     

שמעון אבני: לא אמרתי את זה

צגה מלקו: סליחה, כנראה לא הבנתי אותך

שמעון אבני: אני אמרתי ששנת הלימודים תשפ"ג נפתחה מאוד קשה עם הרבה מאוד ילדי חינוך מיוחד שנמצאים בבית, ושנת הלימודים תשפ"ד, לא הולכת להיות יותר קלה, לדעתי, אפילו יותר חמורה

שמעון אבני:  אגב, אנחנו מקבלים את זה מהרשויות, זאת אומרת, זו לא המצאה שלי, אנחנו מקבלים את זה מהמועצות, מהעיריות שאחריות לתפעל את ההסעות האלה

שמעון אבני:  אגב, זה מסוג הדברים שלא רק כסף פותר אותם

שמעון אבני:  חסרים כיתות לימוד

שמעון אבני:  חסרים סמלי הוראה

שמעון אבני:  חסרים רכבים

שמעון אבני:  חסרים מלווים

שמעון אבני:  חסרים מלווים

צגה מלקו: מתוכנן משהו לעתיד?     

טלי גוטליב: רגע, מה זה? לא הבנתי

טלי גוטליב:  אגיד לך, כשאני אומרת שלא הבנתי, זה אומר שהבנתי לגמרי, אבל לא חיה עם זה בנוח טוב

טלי גוטליב:  מה זה חסרות כיתות לימוד? אין חיה כזאת – חסרות כיתות לימוד

טלי גוטליב:  הילד שלך, הילד שלי הרגיל, הילדים הרגילים שלי הייתה חסרה להם אי-פעם כיתת לימוד? בחיים לא

טלי גוטליב:  היה חסר לילד הרגיל שלי, ולתאומים הרגילים שלי? אי פעם חסר סגל הוראה? לא חסר סגל הוראה

שמעון אבני: אני לא אחראי על בנייה של כיתות

טלי גוטליב: זה הגיוני? שמעון, זה לא אישי

טלי גוטליב:  אתה זוכר שאנחנו דואגים לעם ישראל

טלי גוטליב:  כן

צגה מלקו: אדוני היושב-ראש, השאלה שלי האם יש אופק תיקון? מה, אין, אין - - -      

טלי גוטליב: זה עוד לפני משרד האוצר

טלי גוטליב:  בואי אראה לך איך אני משיגה לך תקציב מהתקציב - - - אני אראה לך איך זה עובד

שמעון אבני: בגלל זה באנו הנה כדי להעלות את הסוגיות

שמעון אבני:  אין לי פתרון

טלי גוטליב: ישיבה שנייה בלי פתרון

שמעון אבני: אין לי פתרונות

שמעון אבני:  אני אומר לכם מה הבעיות ומה הכיוונים

שמעון אבני:  אני אשתף פעולה בכל מה שתצטרכו כדי שנפתור את הסוגיה כי היא באמת חשובה לי

שמעון אבני:  תראי, בסוף אנחנו צריכים להביא את הילדים לבתי הספר, אז אנחנו נסיע יותר ילדים בהסעה, והם ייסעו יותר זמן

שמעון אבני:  אני לא יכול להבטיח בנושאים האלה, אני רק יכול להגיד לך שזה יהיה כנראה יותר חמור

שמעון אבני:  אגב, הבעיה הכי קשה היא במרכז

שמעון אבני:  ככל שאתה מתרחק לפריפריה המצב הוא פחות קריטי, פחות קשה

שמעון אבני:  הבעיה במרכז, גוש דן, הוא אסון

שמעון אבני:  אני לא יכול לפתור את הפקקים

שמעון אבני:  את זה שאתה יוצא בבוקר גם אם אתה נוסע מרחק של קילומטר, שניים, לוקח לך חצי שעה, ושעה, ושעה וחצי

שמעון אבני:  אני מסיע ילדים, אדוני היושב-ראש מערד לאשדוד, כי אין להם כל הדרך הזאת מסגרות חינוך מיוחד

שמעון אבני:  אני מתריע על זה ואני צועק על זה וצריך לפתור את זה

שמעון אבני:  זה לא הכול, טלי, אצלי בחצר

שמעון אבני:  הלוואי

טלי גוטליב: אל תכעס, אני נותנת לך פתרון

טלי גוטליב:  אעלה רעיון

יוסף טייב: שמעון, מה קורה במגזר הבדואי ובכל אזור מחזור, שם הפריסה היא הרבה יותר רחבה?      

שמעון אבני: אנחנו מטפלים שם, ואנחנו מסיעים את הילדים

שמעון אבני:  עכשיו נתנו שם תוספת תקציבית מאוד גדולה לפזורה של נווה מדבר, ומועצה אזורית אל-קסום

שמעון אבני:  הקמנו גוף מיוחד שיסיע את הילדים

שמעון אבני:  אנחנו בקשר מאוד טוב עם הרשויות

שמעון אבני:  חבר'ה יש בעיות

שמעון אבני:  שם הפזורה אני מוציא ילד לפעמים 20, 30 קילומטר עם רכב ארבע על ארבע, כי אין סיכוי, מסיע אותו עד לנקודה שמחכה לו אוטובוס

שמעון אבני:  תשמעו זה צרות

שמעון אבני:  אני לא מספר לכם את כל האתגרים שאני מתמודד איתם

טלי גוטליב: תראו מה עובר על ההורים, זה הילד שלהם

טלי גוטליב:  קשה, קשה לשמוע את זה

יוסף טייב: בבקשה, חברת הכנסת טלי גוטליב

יוסף טייב:  בבקשה

טלי גוטליב: נעים מאוד, טלי גוטליב

טלי גוטליב:  אני אימא לילדה אוטיסטית בתפקוד נמוך מאוד

טלי גוטליב:  מושמת בבית-ספר "רעות" בפתח תקווה, בית-ספר מעולה לחינוך מיוחד

טלי גוטליב:  בואו נשים פה את הדברים על השולחן

טלי גוטליב:  מספיק עם התירוצים, הם לא מעניינים אותי כהוא זה

טלי גוטליב:  לא מעניין אותי לא משרד הרווחה, לא משרד החינוך

טלי גוטליב:  לא מעניין אותי כסף, תקציב, פשוט לא מעניין אותי

טלי גוטליב:  לא מעניין אותי, כי עם כל הכבוד לאלוקים, הוא הביא את הילדים האלה לעולם, ואנחנו מחויבים להם איש איש בתפקידו

טלי גוטליב:  לא יכול להיות שאני אצטרך לבוא לפה

טלי גוטליב:  דרך אגב, אני לא שופטת פה אף אחד

טלי גוטליב:  עד שלא הייתה לי ילדה אוטיסטית, לא ידעתי מה זה ויסות חושי, לא ידעתי מה זה להרביץ לעצמך

טלי גוטליב:  מה זה לשרוט את עצמך

טלי גוטליב:  מה זה להיות בהתקף זעם

טלי גוטליב:  מה זה להיות בסכנת בריחה

טלי גוטליב:  מה זה בעיה של מגע

טלי גוטליב:  מה זה בעיה של חוסר גבולות מיניות – לגעת באיברים מוצנעים, להתפשט, לא ידעתי מה זה הדברים האלה, ההזויים האלה

טלי גוטליב:  לא ידעתי מה זה לא לדבר ובכל זאת להבין

טלי גוטליב:  לא ידעתי מה זה טאבלט

טלי גוטליב:  לא ידעתי איך אני יכולה להבין מישהו שלא מדבר, ולא רק לא מדבר, אלא אה, אה, הוא צועק או מתעצבן, ולא ידעתי מה זה להתמודד עם השפלות, עם ביזיון, עם רעשי רקע, עם נהגים שכועסים על הילדה, צועקים על הילדה

טלי גוטליב:  היא אוכלת, היא לא אוכלת

טלי גוטליב:  למה היא ככה, ולמה היא אחרת

טלי גוטליב:       תראו, לי עצמי לקח המון זמן ללמוד מה זה אוטיזם

טלי גוטליב:  יש המון סוגים של מוגבלויות שאני שמתי לי למטרה להכיר, כי עד שלא חווית לא תבין ממילא, לכל הפחות שתכיר

טלי גוטליב:  מתוך המקום הזה אתה מוצא את עצמך באטימות בלתי רגילה

טלי גוטליב:  שואלים אותי על כוח אדם, סליחה, יותר חשוב לי בנות שירות לאומי שיהפכו להיות לדוגמה מלוות, שזה יוכר כשרות, אני לא יודעת איך להגדיר את זה

טלי גוטליב:  למה לא מאפשרים את זה לבנות השרות הלאומי? כי עבודה, לדוגמה, בהסעה שדורשת אגב לימוד של הילד הספציפי על הבעיות המורכבות המאוד מסוימות שלו – איך מכניסים אותו להסעה

טלי גוטליב:  איזה איתור סכנה לאותו ילד? יש לי המון בנות שרות, ויש לי גם המון חיילות

טלי גוטליב:  כמו שיש מורה חיילת, עם כל הכבוד למורות חיילות, אני רוצה את כל הדבר הזה אליי, לחינוך המיוחד

טלי גוטליב:  החינוך המיוחד צריך את הכוח הזה

טלי גוטליב:  זה כוח שמתוקצב ממילא, ואני אשתמש בו ככוח חשוב מאוד בעיקר להסעות

טלי גוטליב:       מה הבעיה היא שהצבא האטום לא מבין, ומערך השרות הלאומי למה זה לא חמש שעות

טלי גוטליב:  כי אם באים בבוקר לקחת את הילד, ונוסעים איתו למסגרת

טלי גוטליב:  חוזרים אחר לאיזשהו מקום, זו משרה מלאה, קשה מאוד, סיזיפית מאוד

טלי גוטליב:  יש בה אלמנטים משעממים מאוד שלא כל אחד יכול לספוג

טלי גוטליב:  לא יכול להיות מצב שאנחנו נכיר בעבודה הזאת לחמש שעות בלבד, אי-אפשר לקבל את זה

טלי גוטליב:  אגב, לא כל דבר יכולים לעשות בני ובנות השרות וגם לא החיילים, והחיילות, כי יש באמת לפעמים ילדים מורכבים מאוד שהגילאות חשובה מאוד

טלי גוטליב:  אני תמיד אומרת שככל שאנחנו בוגרים יותר, אנחנו סובלניים יותר ומכילים יותר, אין מה לעשות, לפחות אצלי

טלי גוטליב:  תזכרו, אפרופו תקצוב, בני ובנות שרות שמקבלים ממילא משכורת, חיילים וחיילות, עם כל הכבוד שמזיזים דף בשעה באיזה משרד, ועם כל הכבוד עכשיו גם החיילים יעמדו על הראש שלי, ואני אקבל גם מהם ברשתות החברתיות

טלי גוטליב:  מעל הראש שלי זה עובר, כי במקום להזיז דף בשעה – הם יהפכו להיות כמו מורים חיילים בתקופתנו

טלי גוטליב:  בגילנו, למי שזוכר, לפני 30 שנה הייתה עשייה אדירה בתוך מערכות החינוך, בבתי-הספר, בשילובים

טלי גוטליב:  אותו דבר כוח עזר, ליווי, שילוב של ילדים בתפקוד גבוה, כל הדבר הזה יש לי כוח אדם אדיר שלא דורש תקצוב כי הוא משולם ממילא, ועם זה נשמור על כבודם של חיילינו

טלי גוטליב:      אפרופו תקציב

טלי גוטליב:  אני מצפה מהרשויות המקומיות כמו שאמרתי תמיד

טלי גוטליב:  עם כל הכבוד – אני תמיד אומרת מה אתם עושים עם הכסף? אז עם כל הכבוד, כבודה של מדינת ישראל היא קודם כל ביחס שלה למאותגר

טלי גוטליב:  הרשויות המקומיות, שהרי התקצוב הוא שילוב של רווחה, חינוך, רשות, הכול, עם כל הכבוד, תיקחו את המיליונים, כי זה בדרך כלל כמה מיליונים שמושקעים ביום העצמאות בערב, וזה יחזיק לי, עם כל הכבוד, בכל הכבוד, תוותרו על שלושה זמרים, כבר תקבלו את הדלתה שאתם צריכים בעניין הזה

טלי גוטליב:  אז עם כל הכבוד, גם העיר שלי, ואם אני הייתי צריכה לשאול בעיר שלי בגבעת שמואל, להחזיק את בית-הספר לחינוך מיוחד שהיה כל כך קשה להקים, מה יותר חשוב זה או שלושה זמרים שכל אחד מהם עלה למעלה מ-100 אלף שקל בהופעות, וזיקוקי הדינור, וכל המערך המופרע הזה, אז הנה, השגתי לכם תקציב שמחזיק את הדלתה לשנה

טלי גוטליב:  לא לספר שאין כסף

טלי גוטליב:  בבקשה

טלי גוטליב:  תודה

יוסף טייב: טלי, מדובר בפער והתייקרות של למעלה ממיליארד שקל

טלי גוטליב: אם אין לי ברירה, צריך לבטל

טלי גוטליב:  אם אין לי כסף כמדינה, וילד חינוך מיוחד לא מושם במסגרת שמתאימה לו, אז הילד חינוך המיוחד יותר חשוב ממני וממך גם יחד

מיכל מנקס: יש המון כסף למדינה

יוסף טייב: משרד האוצר צריך להכניס את היד לכיס, ולהבין סוף סוף שהוא צריך לתת שיפוי על ההתייקרות הזאת

יוסף טייב:  מדובר בתוספת של כמעל למיליארד שקל

טלי גוטליב: לשלם כראוי, נכון

יוסף טייב: ותאמיני לי, גם אם תיקחי 290 רשויות, תורידו להם מיליון שקל, תגיעי ל-290 מיליון

יוסף טייב:  לא למדתי ליבה, ואני יודע קצת, את לא מגיעה למיליארד שקל

טלי גוטליב: רגע, שיהיה ברור, באמת

טלי גוטליב:  אני אסירת תודה לכל מי שלוקח חלק במערך החינוך המיוחד

טלי גוטליב:  מי שהולך ללמוד חינוך מיוחד, שמבין איזו עבודה קשה זאת, כמעט בלתי נתפסת בקושי שלהם

טלי גוטליב:  מורה לחינוך מיוחד, זה צדיקים וצדיקות עלי אדמות, שלא יהיה לכם בכלל ספק

טלי גוטליב:  ואני מודה לסייעות, ולכל צוותי הפרא-רפואי, וכל צוותי הטיפול, שמקלים, ושומרים על כבודם של ילדינו, ועל האפשרות שלהם באיזשהו אופן לחיות את החצי חיים שגזר עליהם אלוקים

יוסף טייב: אני רוצה להבהיר

יוסף טייב:  לא ייתכן שכל פעם שיש בעיה אנחנו נשתלח בשלטון המקומי

טלי גוטליב: ברור שלא

יוסף טייב: הם חלק אינטגרלי מזה

יוסף טייב:  הם צריכים לקחת על זה אחריות

יוסף טייב:  אבל אי-אפשר להגיד האוצר לא יעשה כלום, ושהשלטון המקומי יעשה מה שהוא צריך לעשות

טלי גוטליב: מסכימה

טלי גוטליב:  אבל מעל המשפט הזה - ההורים לא יישאו בזה

טלי גוטליב:  הילדים יקבלו פתרון לפני כל דבר אחר

טלי גוטליב:  זה המשפט

טלי גוטליב:  לפניי, לפניך, לפני הרשות, לפני הכול

צגה מלקו: אדוני היושב-ראש, טלי, כפי שאמרת שהרשויות המקומיות ביום העצמאות לא ייקחו אף זמר, זה לא יפתור את הבעיה

טלי גוטליב: אם יש לי בעיר מסוימת 20 ילדי חינוך מיוחד, ואני צריכה תוספת תקציב מאוד מסוימת, לא מעניין אותי מאיפה תביאו

יוסף טייב: אבל זה היה נכון אם השלטון המקומי לא היה עושה

יוסף טייב:  הבעיה היא שהשלטון המקומי עושה,  אבל הוא כבר לא יכול לעמוד באתגר הזה

יוסף טייב:  זהו

צגה מלקו: האוצר צריך לתת תקציבים

צגה מלקו:  פה מדובר על מיליארדים, לא על מיליונים, ולזה יש חשיבות

צגה מלקו:  אני מצטרפת למי שהולך ללמוד חינוך מיוחד, אני מצדיעה להם, באמת, הם נשמה טובה, גם אלה שמלווים

צגה מלקו:  זו לא עבודה פשוטה, והשכר לא מתגמל

צגה מלקו:  התקציב צריך לבוא מהאוצר

טלי גוטליב: תזכרו - חיילים חיילות בשרות לאומי

יוסף טייב: עם כל זאת הם לא הפסיקו את ההסעות

יוסף טייב:  הם נותנים את השרות

יוסף טייב:  אנחנו כגוף מפקח צריכים לדאוג לזה שאוצר יעשה את מה שהוא צריך לעשות

יוסף טייב:  שוב, אני לא מקבל את התשובה הזאת של האוצר שזה לא קשור אליהם, כי הנה אנחנו רואים שזה קשור אליהם בסוף

יוסף טייב:  צריך תקציב תוספתי ונקבל אותו

טלי גוטליב: תבדקו את הרעיון הזה על שרות לאומי וחיילים למשרה מלאה לתפקידים האלה

יוסף טייב: נרשם

יוסף טייב:  טלי

יוסף טייב:  תודה

ולרי זילכה: אני עורכת דין, בית "איזי שפירא", רכזת פורום ארגונים והורים למען ילדים עם מוגבלות

ולרי זילכה:  אני לא אומרת זה סתם, יש 60 ארגונים בפורום שלי, ועוד הורים רבים, וכל מי שאתה רואה פה מסביב לשולחן, הוא בפורום שהתאגדנו ביחד כדי לקדם את הנושא הזה, ואנחנו עושים את זה כבר 15 שנה

ולרי זילכה:      אני קודם כל רוצה להגיד תודה רבה לדברים שנאמרו פה, לשלטון המקומי

ולרי זילכה:  תודה רבה למשרד החינוך שקודם כל שמים על סדר היום מבחינתם את החסר הקיים, ובאים ואומרים – רבותיי, אנחנו את המצב הקיים לא מצליחים לתקצב

ולרי זילכה:  יש פה בעיה אחת שעומדת בפני עצמה שאנחנו צריכים לנהל אותה זה כל הלוגיסטיקה והתקצוב וכו'

ולרי זילכה:  אז, בבקשה, זה בהתייחס למצב הקיים, המשפטי הקיים והמיידי, שזה דיון אחד שצריך לנהל אותו עם האוצר, או עם מי שצריך לנהל אותו

ולרי זילכה:  אנחנו הארגונים, ההורים והמשפחות, באים להגיד משהו אחר

ולרי זילכה:  מעבר למצב הקיים שהוא לא מתפקד, יש פה בעיה גם של זכאויות

ולרי זילכה:  אני גם מודה, ותודה רבה למה שנאמר

ולרי זילכה:  יש פה הסכמה על זה שצריך לקדם תקנות, גם מבחינה משפטית, וגם אמירה שברורה, כי אני פחדתי שנבוא לפה ויגידו לנו – לא, גם  תקנות לא צריך

ולרי זילכה:  אז קודם כל, גם את המשוכה הזאת עברנו

ולרי זילכה:  אני גם מודה לשלטון המקומי ולמשרד החינוך על האמירה הזאת שהנוסח שיש לנו מ-2018, הוא לא מספק, הוא לא טוב, והוא צריך הרבה שיפצורים

ולרי זילכה:  אז כנקודת מוצא, אנחנו בנקודת מוצא טובה ותודה רבה

ולרי זילכה:      יחד עם זאת, החסר שקיים בזכאויות הקיימות היום, ובנוסח המוצע הוא גדול

ולרי זילכה:  לנו אין עניין שיבואו התקנות כמו שהיו אז

ולרי זילכה:  אנחנו נשים אותן על השולחן, ואלוקים יברך אותנו ונתקצב אותן גם ובזה תיפתר הבעיה

ולרי זילכה:  לא, תיפתר הבעיה

ולרי זילכה:  הפורום שלנו ב-2014, עבד עם משרד הרווחה בעיקר, ההסעות של מעונות היום השיקומיים, מה שהיועצת המשפטית דיברה עליו, לפעוטות במעונות יום שיקומיים עד גיל 3, אני רוצה להגיד לך שאנחנו קיבלנו אינספור תלונות על הדבר הזה

ולרי זילכה:  מאז שהותקנו תקנות, אין כמעט תלונות על העניין הזה

ולרי זילכה:  זאת אומרת, שתקנות יש להן ערך רב

ולרי זילכה:  אני רוצה לתת כמה דוגמאות

יוסף טייב: אני חושב שעל זה אין חולקין

יוסף טייב:  הבקשה לתקנות היא גם ממשרד החינוך

שמעון אבני: צריך לזכור שמשרד החינוך מסיע בכמויות אדירות

שמעון אבני:  אני אומר לך, זו הרווחה, בלי להעליב ובלי לפגוע, באמת - - -     

רויטל לן כהן: שתהיה הסדרה

שמעון אבני: אני אומר שצריך תקנות, וצריך להסדיר

שמעון אבני:  אבל צריך להבין שכמות התלמידים שאנחנו מסיעים היא ענקית

ולרי זילכה: זה ברור שההיקפים הם רבה יותר גדולים

ולרי זילכה:  אבל זה מראה כשיש הסדרה נורמטיבית אז המצב הוא יותר טוב

ולרי זילכה:  אנחנו בעצם כתבנו בדף עמדה

ולרי זילכה:  קודם כל אמר שמעון, אנחנו רוצים להתייחס לרשימה של מוגבלויות שבהתאם לזה הילדים ייסעו

ולרי זילכה:  לא

ולרי זילכה:  אנחנו לא מדברים על רשימה

ולרי זילכה:  החקיקה והתקינה מדברת על זה, והפסיקה של בג"צ, כמו שאדוני אמר, בהתאם לצרכיו

ולרי זילכה:  אם הילד אינו מסוגל לנסוע בכוחות עצמו הוא זכאי לזה

ולרי זילכה:  לא יכול להיות שעוד פעם ועוד פעם יסגרו אותנו לרשימה סגורה

ולרי זילכה:  הסוגיות האלה של הליווי, נשאלה פה שאלה של ליווי? הילדים אין להם זכאות אוטומטית לליווי

ולרי זילכה:  יש עוד פעם רשימה סגורה, יש כזה זכאי, ילד כזה זכאי

ולרי זילכה:  יכולות לצאת הסעות בלי ליווי, זה לא יכול להיות

ולרי זילכה:       אגיד משהו שפה כולם רוצים להגיד

ולרי זילכה:  אני אגיד את זה פעם אחת, ואחר-כך אדוני ישמע את זה עוד ועוד פעם

ולרי זילכה:  חלק מהעניין הזה של הילדים שלנו, זה שאין להם יום לימודים ארוך, ואז, הם צריכים להיות במסגרות המשך

ולרי זילכה:  אין הסעה מוסדרת למסגרת המשך

יוסף טייב: הסעה שנייה גמישה, במילים אחרות

ולרי זילכה: יפה

ולרי זילכה:  תודה

ולרי זילכה:  אני רוצה להגיד, זה מינוח שאנחנו הטבענו

ולרי זילכה:  ואני מאוד מקווה שהוא יהיה מינוח לעבודה – הסעה גמישה

ולרי זילכה:  אצלנו בבית איזי שפירא, יש לנו מסגרת של חינוך מיוחד

ולרי זילכה:  וחלק מהילדים מוגדרים קל, וחלק עם מוגבלות שכלית התפתחותית קלה, וחלק מהילדים גם עם מוגבלות מוטורית מורכבת, כולם עם מוגבלות מוטורית מורכבת, אבל המוגבלות השכלית שלהם לא עומדת בהגדרה של המוגבלות  הבינונית

ולרי זילכה:  ואז יוצא שיום הלימודים בשעה שתיים, או שתיים וחצי, הם זכאים להסעה הביתה

ולרי זילכה:  מי שמוגדר מוגבלות בינונית יכול לבחור להישאר לצהרון, ואז להיות מוסע בסוף היום בחזרה

טלי גוטליב: או

טלי גוטליב:  תודה

טלי גוטליב:  אפשר לשים עליו מפה עם כד

טלי גוטליב:  די

טלי גוטליב:  אני בכוונה אומרת את זה כך

טלי גוטליב:  תפסיקו

טלי גוטליב:  אתם יודעים מה זה להשאיר ילד מוגבל נמוך, קצת בינוני להמתין שעתיים וחצי? אני מדברת על הילד

ולרי זילכה: לא, הוא לא ממתין שעתיים וחצי

ולרי זילכה:  הילד עם המוגבלות המוטורית המורכבת - - -      

טלי גוטליב: אבל מה עושה הילד בזמן הזה עד ההסעה?     

ולרי זילכה: שנייה

ולרי זילכה:  אין לו את האופוזיציה בחירה הזאת, הוא חייב לנסוע הביתה בשעה שתיים וחצי

ולרי זילכה:  הוא לא יכול לקבל את ההסעה בשעה ארבע וחצי, אין לו בחירה

טלי גוטליב: זה אומר שגם להורים אין בחירה

ולרי זילכה: הוא יכול להישאר בצהרון ולא להיות מוסע

ולרי זילכה:  זה לא באמת בחירה

טלי גוטליב: תסבירו

טלי גוטליב:  לא הבנתי

ולרי זילכה: אני אסביר עוד פעם

ולרי זילכה:  אצלנו יש בית ספר לחינוך מיוחד

ולרי זילכה:  הילדים עם קטגוריות ראשונות של משרד החינוך

ולרי זילכה:  חלק מהילדים יש להם זכאות לבחור בהסעה הביתה, האם הם חוזרים הביתה בתוך יום הלימודים, או בתום יום הצהרון – למה? ככה

ולרי זילכה:  חלק מהילדים - - -      

טלי גוטליב: חוק החינוך המיוחד לא חל שם?     

ולרי זילכה: לא

ולרי זילכה:  וחלק מהילדים לא יכולים לבחור, ואז הילד לא יכול להישאר לצהרון כי לא תהיה לו הסעה

טלי גוטליב: אבל למה חוק החינוך המיוחד לא חל?     

ולרי זילכה: חוק החינוך המיוחד לא מתעסק בזה

ולרי זילכה:  טלי, זה יושב על התפר בין נושא הרווחה לנושא החינוך

ולרי זילכה:  ויחד עם זאת, אם היה יום לימודים ארוך לכולם כמו שיש לחלק מהילדים, ולחלק אין, אז לא הייתה הבעיה

טלי גוטליב: מה יוצר את החיץ הזה

טלי גוטליב:  אני מדברת על החוק, אני שואלת על חוק החינוך המיוחד למה הוא לא חל?      

מיכל מנקס: החוק חל, אלא שלאפיון של אוטיסטים, החוק מחייב חוזר מנכ"ל

יוסף טייב: שמעון, אתה יכול להתייחס ולעשות לנו סדר?     

שמעון אבני: אני אעשה לכם סדר, זה שני דברים שונים

שמעון אבני:  אנחנו מדברים על ילדים עם מוגבלות שכלית התפתחותית בינונית וקשה

שמעון אבני:  הילדים האלה זכאים, אנחנו קוראים לזה הסעה שלישית

שמעון אבני:  הם זכאים להישאר בצהרון עד סוף היום, זאת אומרת, להאריך את יום הלימודים, ואז הם מקבלים הסעה שתחזיר אותם הביתה

יוסף טייב: האם באותו מוסד אין יום לימודים, צריך להעביר אותו כדי לקבל - - -      

שמעון אבני: מרבית הילדים הארכת יום הלימודים מתקיימת במוסד שלו, וזה הכי טוב, כי אז לא צריך גם להוציא אותו, ולהסיע אותו, ולקלוט אותו, זה הרבה יותר בטיחותי

שמעון אבני:  ילדים שצריך להעביר אותם, צריך לזכור, המשרד לצורך העניין, נותן שתי הסעות ביום לילד, זאת אומרת הוא מביא אותו

רויטל לן כהן: לא

רויטל לן כהן:  שתי הסעות ביום למסגרת

רויטל לן כהן:  לא לילד

שמעון אבני: מסגרת לילד

שמעון אבני:  לילד

רויטל לן כהן: לא נכון

רויטל לן כהן:  אז אם הילד נשאר לצהרון, אתה תסיע אותו אחר-כך? לא

רויטל לן כהן:  ההסעה של בית הספר יצאה בזמן

שמעון אבני: אני מסביר

יוסף טייב: סליחה

יוסף טייב:  מה זאת הצורה הזאת

יוסף טייב:  יש פה איש מקצוע

שמעון אבני: אם תתנו לי דקה, אני אעשה לכם סדר, ואחר-כך תוכלו להגיד מה שאתם רוצים

שמעון אבני:  אני מביא את הילד בבוקר לבית-הספר, ומחזיר אותו הביתה

שמעון אבני:  ילד שנשאר לצהרון בבית הספר, אז אני מחזיר אותו במקום בשעה שתיים, או בשלוש, אני מחזיר אותו בארבע

קריאות: זה לא נכון

רויטל לן כהן: יש לי מיילים ממך שאומרים שאתה לא חייב לו כי זה פיצול הסעה

רויטל לן כהן:  כי ההסעה עם שאר הילדים יצאה בזמן, והוא כאילו מבקש הסעה שלישית

שמעון אבני: אז הוא מקבל אותה

רויטל לן כהן: לא נכון

שמעון אבני: כן נכון

רויטל לן כהן: שמעון, אתה אומר פה דברים שהם לא אמת

שמעון אבני: אני אומר לך, ואני אביא לכם דוגמאות ושמות של ילדים שהם במוגבלות שכלית התפתחותית שאני מחזיר אותם הביתה - - - מוטורית לא, אני אמרתי

קריאות: רק כשיוצאת ההסעה - - -      

יוסף טייב: חברים, אני לא רוצה להוציא אף אחד

יוסף טייב:  יש לי תחושה שבין מה שאתה מנחה לבין המציאות בשטח יש איזשהו פער, אנשים לא סתם קופצים

שמעון אבני: לא

שמעון אבני:  הם מדברים על מוגבלויות אחרות

שמעון אבני:  במה שהוא מוגבלות שכלית התפתחותית, בינונית וקשה, אני אומר לך בוודאות - - -      

רויטל לן כהן: זה החוק

רויטל לן כהן:  זה חוק

יוסף טייב: בבקשה, רויטל

יוסף טייב:  צאי החוצה אצלי בלשכה

יוסף טייב:  תשתי קפה ומים ותחזרי בעוד חמש דקות

יוסף טייב:  תתאווררי

שמעון אבני: עכשיו, מה שחשוב להגיד הוא שאנחנו רוצים להסיע למועדוניות את כל הילדים, והתחלנו עבודה עם הרווחה למפות את הילדים האלה, ולתת את ההסעה השלישית לא רק לילדים עם המוגבלות השכלית, בינונית וקשה, אלא גם ילדים עם נכויות פיזיות, ילדים עם עיוורון, ילדים עם חרשות

שמעון אבני:  בקיצור, כל מוגבלות קיימת שיש לה מועדונית, אנחנו בעד לעשות את זה

שמעון אבני:  התחלנו לעשות

שמעון אבני:  אהממה, נכנסו לצערי לקורונה, וכל התהליך הזה עצר

שמעון אבני:  עכשיו אנחנו מתניעים אותו

שמעון אבני:  בסוף זה כסף, זה כסף

שמעון אבני:  אני יודע לעשות כל דבר במידה ויהיה תקציב, אני יודע לעשות ולסדר כל הסעה כזאת

ולרי זילכה: אני אומרת למה אנחנו בחרנו לקרוא לזה הסעה שנייה גמישה, כי הילד זכאי בהינתן שהוא זכאי, הוא זכאי להסעה הביתה מתום מסגרת החינוך

ולרי זילכה:  אנחנו מבקשים שההסעה הזאת, השנייה, שמחזירה אותו הביתה, הוא יכול לבחור האם להישאר בתום יום הצהרון לכלל המוגבלויות ולא רק למוגבלות שכלית בינונית, ולחזור הביתה מהצהרון אם זה באותו מוסד, או אם הצהרון שלו נמצא במקום אחר, שהוא יוכל להיות מוסע בהסעה השנייה לצהרון, ואז בעצם אנחנו מאפשרים להורים את יום העבודה המלא, לפחות עד השעה ארבע אחר-הצהריים אם נתווכח על הסעה שלישית, כן או לא

ולרי זילכה:  ולכן, מבחינתנו זה משהו מהותי, לשילוב ולא לשילוב, לכל המסגרות

ולרי זילכה:  בלי הסעה אי אפשר להתנהל

ולרי זילכה:      נקודה אחרונה

ולרי זילכה:  יש בעיה של גורם פיקוח

ולרי זילכה:  בסוף ההורים לא מצליחים לקבל מענה

ולרי זילכה:  מה שאנחנו מבקשים פה

ולרי זילכה:  אני רוצה להתווכח עם משרד החינוך

ולרי זילכה:  אני רוצה שיהיו תקנות שיסדירו את הזכאות לא בטוב לב, לא בשיקול דעת, אנחנו רוצים שהדברים יהיו כתובים, וגם מפוקחים

יוסף טייב: על זה אין חולקין

יוסף טייב:  גם משרד החינוך רוצה בזה

ולרי זילכה: הבקשה שלנו מהוועדה שני דברים – ענייני התקצוב, אנחנו מבקשים שתקדמו את זה במסלולים שאנחנו מקדמים את זה, זה פחות רלבנטי לנו

ולרי זילכה:  הדבר השני, אנחנו מבקשים לשבת ביחד בכפיפות לפיקוח הוועדה להסדיר נוסח של תקנות, זה לא יקרה, זה לא יקרה מחרתיים, שנתחיל את העבודה כבר עכשיו, כדי שההסעה השנייה והשלישית לא תהיה תלויה בזה שהייתה קורונה לפני שנתיים והתכוונו ולא התכוונו

ולרי זילכה:  אלא שאנחנו יוצאים מפה עם נוסח מוסכם שאחר-כך הם אומדים את העלויות של הנוסח הזה, ולא יגידו אחר-כך זה יפה מאוד ואין לזה השלכות

ולרי זילכה:  תודה

טלי גוטליב: אדוני היושב-ראש, אני רק מבקשת לשאול רגע משהו אחד לומר לחלל האוויר

טלי גוטליב:  אני יודעת שיש הורים שמבקשים להיות המלווים של הילדים שלהם

טלי גוטליב:  כמו שמשלמים למלווים, באין ברירה - - -      

ענבל צוקרון דמרי: נותנים בהרבה רשויות

ענבל צוקרון דמרי:  משרד החינוך לא מתנגד לזה

ענבל צוקרון דמרי:  זה תלוי רשות

טלי גוטליב: אז אין דבר כזה תלוי רשות, כי עם כל הכבוד, לא מקובל מהסיבה הפשוטה, שעיקרון השוויון שבעיר ברשות אחת נותנים להורים להיות המלווים, וזאת הופכת להיות העבודה שלהם, לטובת הילד, צריך לאפשר את זה בכל רשות

טלי גוטליב:  אומרת את זה כאן לפרוטוקול

ענבל צוקרון דמרי: לכן צריך להסדיר את זה

טלי גוטליב: לא הכול צריך הסדרה

טלי גוטליב:  שיהיה ברור לרשויות שהן עומדות בפני חשיפה, אתה לא יכול שרשות אחת תאפשר ורשות אחרת לא

דקלה מאיר: המורים מכירים את הצרכים הרפואיים של הילדים יותר טוב מהמלווים, אין סיבה שלא יאפשרו להם

טלי גוטליב: כל הכבוד לכל הורה שעושה את זה

טלי גוטליב:  אני לא רואה את עצמי, זה ויתור על החיים

יוסף טייב: דקלה מאיר, יועצת משפטית, מנהלת מדיניות בעמותת איל"ן

יוסף טייב:  בבקשה

דקלה מאיר: תודה, אדוני

דקלה מאיר:  קודם כל, אני מתנצלת שקפצתי פה על הכיסא, זה נושא שהוא מאוד קרוב לליבי

דקלה מאיר:  גם קיבלתי בזכותו את התואר – נכה של כבוד

דקלה מאיר:  אני שמחה שעלה פה עיקרון השוויון

דקלה מאיר:  למי שלא יודע, עמותת איל"ן, מטפלת בתלמידים עם מוגבלות מוטורית

דקלה מאיר:  מוגבלות מוטורית זה לא שחסרה להם ציפורן בזרת, זה שאין להם רגליים

דקלה מאיר:  הסעות זה לא העניין של שילוב, או לא שילוב

דקלה מאיר:  הסעות זו האפשרות שלהם  להתקיים בעולם

דקלה מאיר:  האפשרות שלהם להגיע למוסד חינוכי ולחיות חיים רגילים כמו כולנו, לכן הדחיפות

דקלה מאיר:  אני מצטרפת לדברי חברתי ולרי, איל"ן גם חלק מהפורום שולרי הזכירה

דקלה מאיר:  אנחנו ישבנו שעות רבות וחודשים כל הארגונים לנסות להגיע לאיזשהו מתווה מוסכם

דקלה מאיר:  אתם יכולים להבין שכל אחד פה מייצג סוג מוגבלות אחרת

דקלה מאיר:  אנחנו נשכנו שפתיים, ובלענו את הרוק, והתגבשנו לעמדה אחת מגובשת

דקלה מאיר:  ברור לנו שזו טיוטה

דקלה מאיר:  ברור לנו שלמשרד החינוך יש מה להגיד, והעברנו להם את הטיוטה

דקלה מאיר:  ברור לנו שלרשות המקומית כמובן יש מה להגיד, והעברנו את הטיוטה

דקלה מאיר:  חרה לי מאוד לשמוע שהגורמים יושבים בלעדינו

דקלה מאיר:  אני מאוד מצטערת לשמוע שמשרד החינוך עדיין לא מבין שלא עלינו בלעדינו

דקלה מאיר:  למרות ועדת שפירא, ולמרות שהארגונים יושבים בתוך ועדת שפירא, עדיין לא עלינו – בלעדינו

דקלה מאיר:  אני מבקשת שבחסות הוועדה הזאת, הדיונים התנהלו גם איתנו

דקלה מאיר:  יש לנו מומחיות, ויש לנו מה לתרום לדיון הזה

דקלה מאיר:       חוזר המנכ"ל וטיוטת התקנות שהיו אינן נותנות מענה להמון סוגיות מקטן עד גדול, והרבה מהדברים עלו, ואני לא רוצה לבזבז את הזמן ולחזור לסוגיות שעלו – זמן הסעה, המלווה, הפיקוח וכו'

דקלה מאיר:  אבל מעל לכול, התקנות בחוזר מנכ"ל מקבעים אפליה בין מוגבלויות

דקלה מאיר:  אפליה פסולה

דקלה מאיר:  מתי משרד החינוך יבין לא להסתכל על התלמיד על-פי התיוג הרפואי שלו

דקלה מאיר:  התלמידים האלה הם מכלול של צרכים, וגם ההסעה צריכה להתבטא, והזכאות להסעה, וזמני ההסעה, וכל מה שנלווה להסעה על-פי הצרכים של התלמיד, ולא על-פי סיווג המוגבלות הרפואית

דקלה מאיר:       דיברנו פה על עניין של הסעה שנייה גמישה, או שלישית, משרד החינוך קורא לזה

דקלה מאיר:  דיברנו על מוגבלות שכלית התפתחותית והאוטיזם שיש להם יום לימודים ארוך

דקלה מאיר:  עם התלמידים שאני מייצגת אין כלום

דקלה מאיר:  אין יום לימודים ארוך, ואין הסעה שנייה גמישה

דקלה מאיר:  הורה שאיתרע מזלו ונולד לו ילד, רק עם מוגבלות פיזית, בלי יכולת להתנייד במרחב הציבורי, במרכאות כמובן, אינו זכאי להסעה בסוף הצהרון

דקלה מאיר:  גם אם הצהרון בתוך בית הספר, זאת אומרת, במקום להחזיר אותו בשעה שלוש, להחזיר אותו בשעה בחמש

יוסף טייב: שמעון, זה אכן כך?     

שמעון אבני: כן, זה אכן כך

שמעון אבני:  תראה, אתם חייבים להבין, אנחנו לא נגד להסיע ילדים

שמעון אבני:  אוי ואבוי אם יישמע שמשרד החינוך פוגע בילדים הנכים

שמעון אבני:  זה חשוב

שמעון אבני:  באמת, אנחנו רוצים להסיע את הילדים האלה

שמעון אבני:  חשוב להגיד שאנחנו משלבים הרבה, זאת אומרת, אם יש הסעה של ילדים עם אוטיזם שמסיימים בשעה חמש, ובית הספר שלו נמצא בקירבת מקום, אנחנו משלבים, ואנחנו עושים המון דברים כדי להכניס כמה שיותר ילדים בתוך המגבלות

שמעון אבני:  אנחנו מפעילים כל הזמן, אבל את כולם אנחנו לא יכולים לעשות

נירה לאמעי: איך פונים? זו פנייה אליכם?     

שמעון אבני: כן

שמעון אבני:  הרשויות, ההורים פונים אלינו

שמעון אבני:  כשהורה פונה אנחנו בודקים, ואנחנו מנסים, ואנחנו מדברים עם השלטון המקומי

שמעון אבני:  הרשויות המקומיות יוצאות מגדרן

שמעון אבני:  אבל בסוף יש כללים, יש נהלים, באמת, אני אומר בכאב עצום שהוא נשאר, וההורים שלו צריכים לקלוט אותו בשעה שתיים או בשעה שלוש, והוא יכול להישאר במסגרת שתתרום לו, ותוסיף לו, ותעצים אותו עד השעה חמש

דקלה מאיר: לפני כחודש, היה פה דיון על הסעות חודש, או חודשיים, נתנו לי את זכות הדיבור, למרות שהדיון לא היה מיוחד לתלמידים עם מוגבלות

דקלה מאיר:  העליתי סיפור, מקרה של תלמיד שלומד בישיבת "מש"י" בירושלים, ומתגורר ברשות אחרת שבכוונה אני לא מציינת את שמה, כי באמת אני מבינה את כל הרשויות המקומיות

דקלה מאיר:  לאחר הדיון, פנו אליי, אמרו לי: תפני לרשות המקומית

דקלה מאיר:  פניתי לרשות המקומית בשם איל"ן, קיבלתי סירוב להסעה שנייה גמישה

דקלה מאיר:  פניתי לוועדת ההסעות, שמר אבני יושב שם

דקלה מאיר:  אני חייבת להקריא שורה מהתשובה, מכיוון שאמרו שלא רוצים להתעסק במספרים כשמדובר בילדים מיוחדים

דקלה מאיר:  ואמרו שעושים כל מאמץ שבעולם לשלב בהסעות קיימות

דקלה מאיר:  אז בואו, אני אקריא לכם

דקלה מאיר:       	"כיום התלמיד מוסע בשעה שלוש ורבע ברכב מסוג מעלון עם תלמידה נוספת

דקלה מאיר:  בשעה שש, ישנה תלמידה השוהה במועדונית בבית ספר X ומוסעת חזרה ל-X במונית

דקלה מאיר:  עלות המונית הינה 222 שקלים, עלות מעלון היא תוספת של 145 שקלים, לעלות זו יש להוסיף תוספת חמישה קילומטרים

דקלה מאיר:  החלטת הוועדה: הוועדה אינה מאשרת השתתפות המשרד במימון הסעה נפרדת לתלמיד

דקלה מאיר:  תלמידים עם מוגבלות פיזית אינם זכאים להסעה בחזרה מיום שהייה ארוך"

דקלה מאיר:  סיום: "יום נפלא"

דקלה מאיר:  אז לא, לא – "יום נפלא" לילד שבשעה שלוש בבושת פנים הוא היחידי מ-25 נערים באותה ישיבה, שבבושת פנים יוצא בשעה שלוש ורבע

דקלה מאיר:  לא – "יום נפלא" להורים של התלמידים האחרים שצריכים לסיים את עבודתם בשעה שתיים, ולעבוד בשליש או חצי משרה

דקלה מאיר:  לא – "יום נפלא" לאנשים כמו יענקי שאין לו מימון להסעה לשום מקום

דקלה מאיר:  אז לא – "יום נפלא"

דקלה מאיר:   ולכן, אני מאוד מבקשת מהוועדה, ואני רוצה לתת גם זמן לחברותיי כאן לדבר

דקלה מאיר:  לנצל את זה שכבר עשינו חצי מהעבודה בזה שהתאחדנו

דקלה מאיר:  אדוני יודע לפחות מהדיון הקודם, שזה לא היה פשוט חודשים על חודשים לאגד את כולנו בדיון אחד

דקלה מאיר:  אלה לא היו דיונים פשוטים ועשינו את זה

דקלה מאיר:  אני מבקשת להצטרף לשולחן שמדברים על התקנות, ולהיות חלק בלתי נפרד מהתקנות

דקלה מאיר:  בבקשה, אם אפשר למצוא פתרון פרטני לתלמיד שאני העליתי

דקלה מאיר:  אני מאוד אשמח

דקלה מאיר:  אימא שלו שומעת אותנו בשידורי הכנסת

דקלה מאיר:  תודה

יוסף טייב: אשמח שתעבירי אליי את הפרטים

ולרי זילכה: אנחנו העברנו את הנוסח

ולרי זילכה:  אנחנו נשמח שזה יהיה הנוסח לדיון

יוסף טייב: שמעון, אני לא חושב שיש לכם התנגדות לפחות שיהיה נציג אחד מטעם כלל הארגונים שיבוא ויציג שם - - -       

קריאה: לא רק נציג אחד

יוסף טייב: תאמיני לי, שאם הדיונים האלה התנהלו כמו שמתנהל היום הדיון הזה, לא נצא משם בלי שום תקנות

יוסף טייב:  אז כן, שיהיה נציג אחד מטעם כולם שיעמוד מול משרד החינוך

יעקב רפאל שוורצר: תודה אדוני, על הזכות הדיבור, ראשית, אני מודה על הדיון החשוב הזה

יעקב רפאל שוורצר:  נושא ההסעות הוא לא רק חשוב בחינוך

יעקב רפאל שוורצר:  אני עם מוגבלות פיזית צריך להגיע עם ההסעה, ובשבילי קושי עצום להגיע, וגם כדי להגיע לכנסת היום

יעקב רפאל שוורצר:  היום לכנסת הייתי צריך לקחת מונית פרטית כדי להגיע מהישיבה עד לפה בשביל לשבת בדיון המכובד הזה

יעקב רפאל שוורצר:  אני רוצה להודות לך

יעקב רפאל שוורצר:  אתה שם את הדברים האלה על שולחן

יעקב רפאל שוורצר:  אני מבקש שגם נכויות פיזיות יהיו בראש סדרי עדיפויות, כי גם המדינה והרשויות לא צריכים להעניש אדם שיש לו מוגבלות פיזית אבל השכל שלו עובד, ולהגיד, בגלל שיש לך שכל, אנחנו לא נתמוך בך, תסתדר לב

יעקב רפאל שוורצר:  אלוקים נתן לך שכל כדי שתסתדר אותו

יעקב רפאל שוורצר:  אבל הוא הביא שכל כדי שנפתח אותו

יעקב רפאל שוורצר:  אבל כדי לפתח אותו, אנחנו צריכים את העזרה שלכם

יעקב רפאל שוורצר:  תודה רבה, אדוני

טלי גוטליב: אנחנו מחויבים לכם

יוסף טייב: אני רוצה לומר שאני פגשתי את יענקי מספר פעמים

יוסף טייב:  הכישרון שלו, עד כמה שהוא מוביל את המאבק הזה - - -      

טלי גוטליב: יחד עם דיקלה

יוסף טייב: יחד עם כולם

יוסף טייב:  כלל הארגונים נמצאים פה, וגם הגורמים המקצועיים של משרד החינוך

יוסף טייב:  בהחלט, הדברים שלך אמרת בצורה הכי ברורה שאפשר

יוסף טייב:  לכן לא אחזור עליהם

יוסף טייב:       בבקשה, יהודה איינהורן, הורה לילד עם שיתוק מוחין

יוסף טייב:  בבקשה

יהודה איינהורן: צהריים מבורכים

יהודה איינהורן:  אני מכיר קצת את יושב-ראש הוועדה, חבר הכנסת יוסי טייב היקר, שהשקיע המון בנושא של החינוך המיוחד

יהודה איינהורן:  אני אבא לילד עם שיתוק מוחין פיזי מאוד מורכב, שלומד גם ב"גני מש"י", מכיר את הפעילויות של מש"י, גם את ההורים שלו קצת

יהודה איינהורן:  בנוסף, לכל הפעילות שלי אני גם פעיל בכנסת, רווחה, עיריית ירושלים

יהודה איינהורן:  יש לי גם ארגון שקוראים לו "הורה מיוחד"

יהודה איינהורן:  פונים אליי המון הורים

יהודה איינהורן:  אתמול פנה אליי אבא שהגיע אליי לפגישה לבדוק מה האופציות שלו בכל התחומים בכל הזכויות

יהודה איינהורן:  אומר לי: יהודה, מה אני עושה? הילד שלי חוזר מהמוסד בשעה ארבע, ואני שומע מהטנדר צרחות, כולם בוכים

יהודה איינהורן:  קודם כל, הקשבתי, אמרתי לו: אם אתה מרחם על הילד שלך, קח אותו לבד

יהודה איינהורן:  עכשיו, מה הסיפור

יהודה איינהורן:  אני רוצה להגיד מצד אחד, תודה רבה למשרד החינוך, תודה רבה לעיריית ירושלים, כי מגיע להם והם משקיעים המון

יהודה איינהורן:  ומצד שני, יש דברים שהם לא אופציונליים – חסר הסעות, חסר מלווים

יהודה איינהורן:  קח כזה ילד, כמו הילד שלי, ועוד המון ילדים

יהודה איינהורן:  הם לא יכולים לעשות כלום, זה אומר כלום

יהודה איינהורן:  הם לא יכולים לקחת כוס ליד

יהודה איינהורן:  הם לא יכולים לקחת מוצץ

יהודה איינהורן:  הם לא יכולים לקחת שום דבר

יהודה איינהורן:  הם מגיעים שעתיים צמאים, והמטפל לא יכול לטפל בכל כך הרבה ילדים

יהודה איינהורן:  עם כל הכבוד לו שהוא משקיע המון

יהודה איינהורן:  יש פתרונות

יהודה איינהורן:  והשאלה היא אם רוצים להגיע לפתרון

יהודה איינהורן:  אני נותן פה פתרון שהוא הכי יישומי, הכי מהיר, שנקרא הפתרון שההורים מסיעים

יהודה איינהורן:  אם אנחנו נותנים כזה פתרון שהורים מסיעים, יורדים 50% מההסעות

יהודה איינהורן:  יש עודף הסעות כבר

יהודה איינהורן:  רק תעשו את הפתרון הקטן הזה, הכול שוחרר, נגמר הסיפור

יהודה איינהורן:  זה פשוט לחשוב טיפה, לראות את המציאות

יהודה איינהורן:  יש הרבה הורים שרוצים להסיע, כמובן, בתגמול הולם

יהודה איינהורן:  דרך אגב, יש הורים שמסיעים היום גם בהתנדבות מלאה כי מרחמים על הילדים שלהם

יהודה איינהורן:  אני גם עושה את זה

יהודה איינהורן:  אני אומר, ריבונו של עולם הילד שלי לא עולה להסעה

יהודה איינהורן:  כשהיו לו הסעות פרטניות במעון, שלחתי אותו

יהודה איינהורן:  היום אני לא מעלה אותו להסעה, אין כזה סיכוי

יוסף טייב: שמעון, האפשרות הזאת נשקלה?     

שמעון אבני: האפשרות הזאת נשקלת

שמעון אבני:  אנחנו בתשפ"ד, אנחנו צריכים להוציא מסמך הנחיות מאוד מפורט שהורים יסיעו את הילדים כדי לפתור חלק מהבעיות שאנחנו מזהים שלא יהיו הסעות

שמעון אבני:  אני יכול להגיד לך שנתנו את האפשרות הזאת גם השנה, והורים לא רצו להסיע

ענבל צוקרון דמרי: זה בניגוד לחוזר מנכ"ל

ענבל צוקרון דמרי:  בחוזר מנכ"ל יש סעיף שאומר שהם אוסרים שהורה יסיע את הילד

קריאות: - - -     

יוסף טייב: מה זה כל ההתפרצויות האלה? מה קרה לכם היום

ענבל צוקרון דמרי: תודה על רשות הדיבור, אני מנהלת תחום זכויות בעמותת "יד לילד המיוחד", אימא לילד עם תסמונת אנגלמן, מוגבלות קשה ומורכבת מאוד, וחברה בפורום המדהים, פורום הארגונים של בית "איזי שפירא"

ענבל צוקרון דמרי:  ברשותך, אני רוצה להעלות כאן מספר דברים שלא דיברו עליהם

ענבל צוקרון דמרי:  שמעון אמר שהם אישרו להורים הסעות באופן חריג להסיע את הילדים

ענבל צוקרון דמרי:  בחוזר מנכ"ל שלהם, רשום מפורשות: "למען הסר ספק, משרד החינוך לא השתתף בהסעות"

ענבל צוקרון דמרי:  אגב, כאימא שהילד שלה איבד את הזכות להסעה, אני אגיע לזה, אני רוצה להגיד לך שכולם מדברים טוב ויפה על התקנות ועל כל מה שצריך

ענבל צוקרון דמרי:       בנוגע לחוזר מנכ"ל

ענבל צוקרון דמרי:  רשום מפורשות: "למען הסר ספק משרד החינוך לא השתתף בהוצאות של הורה שבוחר להסיע את הילד לבד"

ענבל צוקרון דמרי:  זה רשום מפורשות

ענבל צוקרון דמרי:  אז איך משרד החינוך אומר שהם מאשרים דברים כאלה?      

יוסף טייב: שמעון, אתה יכול להתייחס לזה?     

שמעון אבני: כן

שמעון אבני:  זה נכון

שמעון אבני:  זה כתוב בחוזר המנכ"ל שהורה לא יכול להסיע, אבל אנחנו אפשרנו את זה בצורה חריגה השנה בשתי רשויות כפיילוט

שמעון אבני:  ועכשיו, בתשפ"ד, כל רשויות מדינת ישראל כבר קיבלו את ההנחיה, קיבלו את ההנחיה לאפשר להורים להסיע

שמעון אבני:  אנחנו רק צריכים לסגור יחד עם השלטון המקומי

שמעון אבני:  זו סוגיה מאוד רגישה, היא לא פשוטה

מיכל מנקס: אנחנו מאוד בעד

מיכל מנקס:  זה גם פתרון נכון והגיוני להורה שיכול

מיכל מנקס:  אני רוצה להאמין, אבל יכול

מיכל מנקס:  יש בעיה וסוגיה משפטית שצריך לבדוק אותה

טלי גוטליב: מה הבעיה המשפטית?      

מיכל מנקס: על האחריות

מיכל מנקס:  אם אני משלמת לך, אני בעצם מעסיקה אותך

מיכל מנקס:  אם קרה משהו בדרך - - -     

טלי גוטליב: זה אותו דבר כמו נהג

טלי גוטליב:  אנחנו לא צריכים לשנות

מיכל מנקס: אין לי תשובות

מיכל מנקס:  אני לא איש משפטי, אנחנו דנים בזה באור חיובי כדי לאפשר את זה

מיכל מנקס:  אני כבר לא מדברת על הכסף, עזבו שנייה

מיכל מנקס:  לא מעניין

טלי גוטליב: זה אותו כסף

יוסף טייב: האחריות בסוף על השלטון המקומי, אני מבין

יוסף טייב:  מיכל, מה השתנה, אם השלטון המקומי לוקח אחריות על זה שאדם זר - - -      

מיכל מנקס: לא אדם זר

מיכל מנקס:  הוא בכל זאת נהג מנוסה

יוסף טייב: כשאני אומר אדם זר, אני מתכוון זר לתלמיד ולילד, ולא בן משפחה, לזה שבן משפחה מסיע אותו

יוסף טייב:  אם האחריות היא בכל זאת על השלטון המקומי אז - - -      

מיכל מנקס: אבל יש הבדל בין אם אני לוקחת אחריות על נהג שיש לו רישיון נהיגה, שהוא נהג מסיע, לבין נהג שהוא לא נהג מומחה, זה לא המקצועיות שלו

מיכל מנקס:  אין ספק בכלל שההורה, או קרוב משפחה, זה הדבר האולטימטיבי לילד אין ויכוח

מיכל מנקס:  יש סוגיות, אנחנו נדון בהן, למשל, אני כאימא מסיעה את ילדי, אבל גם מסיעה את בנו של עמוס כי אנחנו נוסעים לאותו מוסד

מיכל מנקס:  מה, האחריות שאם חלילה קרה משהו לבנו של עמוס חלה עליי כמסיעה?      

רויטל לן כהן: - - - מה זה קשור?     

טלי גוטליב: רויטל צודקת

יוסף טייב: אני מבין

יוסף טייב:  יחד עם זאת, מיכל מעלה פה איזושהי נקודה

יוסף טייב:  היא לא אמרה שהיא לא רוצה להגיע לפתרון

טלי גוטליב: זה דברים שהייעוץ המשפטי שם חסמים מיותרים

טלי גוטליב:  אין הבדל, זה אותו דבר

טלי גוטליב:  ההורה שעובד עכשיו בהסעת הילד שלו, הוא בדיוק כמו נהג שעובד בהסעת הילד

טלי גוטליב:  ככה פשוט

רויטל לן כהן: אדוני, אני הייתי - - - במשטרת ישראל לפני 20 שנה, ואני אומרת לך, אין שום הבדל, שום בעיה, כלום

נירה לאמעי: מיכל, אולי שלא יהיה נהג חדש

נירה לאמעי:  שיהיה איזשהו מינימום של שנות רישיון

ענבל צוקרון דמרי: ברשותך, אדוני היושב-ראש, להשלים את דבריי, כמו שאמרתי, אני שומעת את הדברים של משרד החינוך ושל הרשות המקומית

ענבל צוקרון דמרי:  אני דווקא רוצה לדבר כאיש שטח שמקבל אלפי פניות מהורים בשנה שזקוקים לסיוע מול משרדי ממשלה שונים

ענבל צוקרון דמרי:  לעמותה שלי מגיעות עשרות פניות בנוגע להורים שיש להן בעיות בהסעות החינוך המיוחד

ענבל צוקרון דמרי:  לעומת זאת, הפנייה לגבי הסעות פעוטות, אני יכולה לספור אותן על יד אחת

ענבל צוקרון דמרי:  גם כאשר אני פונה למשרד הרווחה, הן מטופלות פה במקום מהסיבה הפשוטה, שברגע שיש התייחסות, ואני לא אחזור על זה שוב, כל הנושא של משך זמן נסיעה, התאמה לצרכים רפואיים מורכבים, וכל מה שצריך כשזה מוסדר בתקנות רואים תוצאות וזאת עובדה

ענבל צוקרון דמרי:  אני מרגישה, וזה לתחושתי בלבד, שמשרד החינוך כיום - עזבו מה יהיה אחרי התקנות החדשות

ענבל צוקרון דמרי:  כיום מתנהל על-פי חוזר מנכ"ל שהוא מתקן לנוחיותו, יש איזשהו משחק פינג פונג אינסופי בין הרשות המקומית לבין משרד החינוך בזריקת אחריות

ענבל צוקרון דמרי:  אין אף אחד שבא ואומר – חברים, אני מפקח זה לא תקין

ענבל צוקרון דמרי:  אתה מעלה פנייה לאלה, הם אומרים לך – חובת הארגונים בביצועם חלה על הרשות, אבל מה קורה כאשר הרשות לא מבצעת את חובתה? התשובה היא אין תשובה, ככה זה, וזה מה יש

ענבל צוקרון דמרי:  אין שום גורם מפקח

ענבל צוקרון דמרי:  יש הסרת אחריות

ענבל צוקרון דמרי:  משרד החינוך פשוט מתקן חוזר מנכ"ל שהוא עצמו לא מיישם אותו

ענבל צוקרון דמרי:       	ברשותכם, אני רוצה לדבר על עוד נושא שלא דיברו עליו, או שדיברו עליו בקצרה שזה המכרזים מול חברות ההסעות

ענבל צוקרון דמרי:  אני כאימא שעבדה כמלווה ברשות המקומית הקודמת שגרתי בה, זאת אומרת, שאני מכירה את כל הכובעים

ענבל צוקרון דמרי:  אני יכולה להגיד לכם שכהורה לילד עם מוגבלות, לשבת ולחכות כל יום להסעה, זה ברמת התקפת לב

ענבל צוקרון דמרי:  הוא יבוא, הוא לא יבוא, ישלחו לי גט טקסי, לא ישלחו לי

ענבל צוקרון דמרי:  הוא יסמס תוך כדי נהיגה

ענבל צוקרון דמרי:  הוא יהיה אליי נחמד

ענבל צוקרון דמרי:  הוא ידבר אליי יפה

ענבל צוקרון דמרי:  ברגע שיש תלונות על הסעות שמאחרות כל הזמן, הרשויות המקומיות לא מיישמות לעניות דעתי מספיק את נושא הקנסות מחשש שאותם חברות יבטלו מולם את המכרזים

ענבל צוקרון דמרי:  אני לא מכירה שום קנס שאחד המלווים שאיי פעם ליוו אותי קיבל

ענבל צוקרון דמרי:  אני יכולה להגיד לכם שאני אושרתי על ידי ועדת ההסעות המרכזית הבן שלי במשך שנתיים לקבל מונית קטנה לצרכיו הרפואיים, בשנה השלישית הוא סורב - למה? אף אחד לא יודע

ענבל צוקרון דמרי:  אין פרוטוקול, אין תשובות, אין שום דבר

ענבל צוקרון דמרי:  לא משנה

ענבל צוקרון דמרי:  היום אני מסיעה את הבן שלי כבר שלוש שנים לבד

ענבל צוקרון דמרי:  אין שקיפות

ענבל צוקרון דמרי:  אין תשובות להורים

ענבל צוקרון דמרי:  ההורה נופל פה במשחק פינג-פונג

ענבל צוקרון דמרי:  חברים, אתם מסיעים את היקר לנו מכול

ענבל צוקרון דמרי:  תיקחו אחריות

ענבל צוקרון דמרי:  אתם יושבים שעה שלמה וזורקים אחד על השני את האחריות, אז מי אחראי? אני? ההורה? אני ממש מבקשת מכם

ענבל צוקרון דמרי:  פורום הארגונים של בית "איזי שפירא", יש לו ניסיון מספיק גדול ורב

ענבל צוקרון דמרי:  נציג אחד, אדוני כבוד היושב-ראש, זה לא מספיק

ענבל צוקרון דמרי:  כפי שאתה רואה, אנחנו כמה כובעים

ענבל צוקרון דמרי:  אנחנו גם הורים

ענבל צוקרון דמרי:  אנחנו גם ארגונים

ענבל צוקרון דמרי:  יש לנו ניסיון, אנחנו מכירים את השטח

ענבל צוקרון דמרי:  אני איש שטח שמכיר הכול, יכול לתת לך מיליון דוגמאות, ואני לא אלאה אותך ביותר מדי דוגמאות כי אני כן רוצה שהחברים שלי יתנו להם את זכות הדיבור

ענבל צוקרון דמרי:  בבקשה מכם, תנו לנו להיות שותפים מלאים בכתיבת התקנות זו חובה, באמת, זו לא רשות, ולהיעזר בנוסח החדש שהצענו

ענבל צוקרון דמרי:  תודה לכם

יהודה איינהורן: פתחתי פה נושא, אבל נראה לי שהכנתי גם אסטרטגיה, ודברים שאפשר ליישם

יהודה איינהורן:  נושא ההסעות של ההורים, מצד אחד, היועצים המשפטיים באמת לא נתנו לזה אישור, ויש בזה גם סיבה, כי ברגע שיש נהג שמסיע בתשלום, יש בעיה חוקית אם קורה משהו, דבר הכי גרוע

יהודה איינהורן:  אפשר לעשות את זה באופן אחר לגמרי

יהודה איינהורן:  אפשר להביא את התשלום כמלווה לאחד מההורים, ואחר-כך, פתרנו את הנושא של הנהג המסיע בתשלום

יהודה איינהורן:   אם צריך להעסיק את כל ההורים האלה, לי אין בעיה להעסיק אותי דרך הארגון שלי, וככה פתרנו את בעיית ההסעות מכל הכיוונים, השאלה אם רוצים

יהודה איינהורן:  את זה נדע רק אחרי שנראה את התוצאות

יהודה איינהורן:  תודה רבה לכם

רבקה מורוביץ: גם כשיש זכויות לא מבצעים את הזכות, ואני חושבת שחשוב להעלות את זה, כי הם נתנו לנו להרגיש שלילדים שיש להם זכות, לוקחים מהם את הזכות

רבקה מורוביץ:  הם עושים כל תרגיל בעולם כדי לא לתת

רבקה מורוביץ:       אני אימא של מאיר, אני באה כחלק מארגון ההורים, הקואליציה עצמה

רבקה מורוביץ:  מאיר שלי הוא עם מוגבלות שכלית בינונית

רבקה מורוביץ:  יש לו תסמונת דאון, ויש לו כבדות שמיעה

רבקה מורוביץ:  כל השנה משרד החינוך משרך רגליים, וכל פעם ממציא המצאות ותירוצים של ממש, שהם פליליים, כי הוא ילד מאומץ, אמרו, או, הוא מאומץ

רבקה מורוביץ:  מה זאת אומרת מה הקשר? משתמשים בתעודת הזהות הקודמת שלו

רבקה מורוביץ:  ממתי משתמשים בתעודת זהות קודמת כשזה אימוץ סגור? אומרים שיש לו מוגבלות שכלית קלה, לא, יש לו בינונית, זה באבחון שלו

רבקה מורוביץ:  הוא ילד רק כבד שמיעה, לא, עם מוגבלות שכלית התפתחותית, וגם כבדות שמיעה ואוטיזם

רבקה מורוביץ:  איך יכול להיות שהילד שלי לא מקבל הסעה? אה, עוד שבועיים נחליט

רבקה מורוביץ:  עכשיו יוני, הוא לומד עד סוף יולי - מה קורה? למה אני צריכה לרדת במשרה, אני אחות בריאות התלמיד

רבקה מורוביץ:  אני צריכה להוריד משרה כשאין לי אחיות ממחוז ירושלים

רבקה מורוביץ:  לא יכולה להגיע לכל ילדי ישראל במחוז ירושלים בעת פוליו שמסתובב, שעלת, חזרת, ואני לא מגיעה לכל התלמידים שלי, ואני צריכה להוריד משרה, כי אני צריכה להסיע את הילד שלי חזרה מהצהרון, כי אני לא מוכנה לוותר על הצהרון שהוא אמור לקבל

רבקה מורוביץ:  בכל מקרה הוא לא מקבל את ההסעה הזאת

רבקה מורוביץ:  כולם אישרו, רק משרד החינוך החליט שהילד שלי לא זכאי

רבקה מורוביץ:  למה הוא לא זכאי? הם נתנו לי תשובה שהיא לא עניינית

יוסף טייב: אני לא מתייחס למקרה הספציפי

יוסף טייב:  אני כן מבקש ממך להעביר אליי את אותו מקרה ואני אפעל מאחורי הקלעים, אבל אני נוהג בדיון לא לפעול ולהתייחס למקרים ספציפיים כאלה ואחרים, ויותר בתופעה הרחבה

יוסף טייב:  אגב, המקרה שלך עלה פה מספר פעמים - ישנה איזושהי תופעה

יוסף טייב:  אני כן רוצה לומר שאני אקבע דיון המשך על נושא ההסעות

יוסף טייב:  בשבועות האחרונים והבאים הוועדה תתרכז בנושא תלמידי החינוך המיוחד ותלמידי השילוב, וכל מה שכרוך בכך – הסעות, בטיחות הסעות שלא הספקנו לדבר עליהן, ואני חושב שזה חשוב, לצערי, אנחנו מוגבלים בזמן

יוסף טייב:        הוועדה מעריכה ומברכת  את כל הצוות שמטפל בתלמידי החינוך המיוחד והמשולב במערכת החינוך הפורמלית והבלתי פורמלית

יוסף טייב:   יש מחסור גם בהסעות וגם במלווים

יוסף טייב:       הוועדה מצפה ממשרד החינוך להביא בפניה עוד במושב הזה, תקנות מתוקנות להסעה בחינוך המיוחד והשילוב, עבור כל התלמידים ועבור כל המוגבלויות,  וכן, הגדרה לזכאות לליווי, והסעה שניה גמישה למסגרות חינוך אחר-הצהריים

יוסף טייב:  יש להתייחס לתלמידים כמכלול ולא להתייחס רק למוגבלות הרפואית

יוסף טייב:  הוועדה מבקשת שבגיבוש הנוסח ישותפו גם  הארגונים העוסקים בתלמידים אלה – קיבלתי את ההערה שלכם

רויטל לן כהן: גם הורים לא רק ארגונים

יוסף טייב: אני חושב שההורים יכולים להיות מיוצגים על-ידי חלק מההורים

יוסף טייב:  ואגיד לך למה, אני לא יכול לתת אפשרות בוועדה מקצועית שיגיעו לשם פתאום מההורים, זה לא מקצועי

יוסף טייב:  חלק מהאנשים של הארגונים הם הורים בעצמם, וזה בסדר גמור

יוסף טייב:  אני חושב שיכולים לייצג את זה נאמנה

רויטל לן כהן: אדוני, ממש דבר אחד שחשוב שעוד יהיה בישיבה של היום, בבקשה, ההסעות עכשיו בתקופת שיבוצים, זה חייב להיאמר היום

רויטל לן כהן:  אדוני, זה חייב להיאמר היום

יוסף טייב: רויטל, את קראת את כל הסיכום שלי?     אני מבקש ממשרד החינוך להתייחס לטיוטה שנשלחה על-ידי פורום הארגונים

יוסף טייב:       הוועדה קוראת להכיר בעבודת המלווים בהסעות כעבודה במשרה מלאה, עם השכר ההולם לכך

יוסף טייב:       הוועדה קוראת להפנות חיילים וחיילות, מורים חיילים, ומורות חיילות, ובני ובנות שירות לאומי ללווי הסעות  של תלמידי החינוך המיוחד במשרה מלאה

יוסף טייב:        הוועדה דורשת ממשרד האוצר לתת למשרד החינוך תקציב תוספתי עבור הסעות

יוסף טייב:  התקציב נקבע  לפני שנים והוא חייב להתעדכן ובמהירה, ולתת את השיפוי להתייקרות

יוסף טייב:      עד תחילת שנה"ל תשפ"ד, הוועדה מבקשת ממשרד החינוך וממרכז השלטון המקומי לפתור את הבעיה המשפטית בנושא ההסעות של תלמידי החינוך המיוחד על ידי בני משפחה

יוסף טייב:       הוועדה מבקשת ממשרד החינוך, בשיתוף מרכז השלטון המקומי ,להגיש לה תכנית כוללנית להסעות, כולל עלויות

יוסף טייב:       עד תחילת שנה"ל תשפ"ד, הוועדה מבקשת ממשרד החינוך ומרכז השלטון המקומי, ומרכז השלטון האזורי גם כן, לפתור את הבעיה המשפטית של ההסעות לתלמידים בחינוך המיוחד על ידי בני משפחה, וכמובן, לשלם להם עבור ההסעה

יוסף טייב:       בעקבות נושאים רבים שעדיין לא עלו בוועדה, אני רוצה לכנס את הוועדה בשלושת השבועות הקרובים כדי להעלות את נושא הבטיחות

יוסף טייב:       רויטל העלתה נקודה חשובה מאוד, שבעקבות הסיפור של השיבוש להסעות, ייקבעו גם השיבוצים לאותם מוסדות

יוסף טייב:  אנחנו לא יכולים לחכות לשנת תשפ"ד, לראות האם ילד ייכנס להסעה, או לא ייכנס להסעה כדי לחכות לשיבוץ

יוסף טייב:  לכן, נסו להיות יצירתיים ולראות איך אפשר

שמעון אבני: אני לא מונע

רויטל לן כהן: אתה מונע שיבוץ

רויטל לן כהן:  אדוני, לפני שיבוץ פונים אליו לשאול אם הוא יאשר הסעה, וכשהוא אומר לא, לא משבצים, גם אם זה מתאים לילד

יוסף טייב: אני מבין

יוסף טייב:  שמעון, אני מבקש לראות איך אנחנו מטפלים בבעיה הנקודתית הזאת

יוסף טייב:       
     לדיון הבא, אני מבקש שמשרד החינוך יביא גם את הגורמים של החינוך הכללי בכלל הדיונים גם של החינוך המיוחד וגם של ההסעות, כדי שנוכל לראות לגבי השילובים, ולגבי השיבוצים למוסדות איך אנחנו מטפלים בנושא

יוסף טייב:  תודה רבה לכולם