ועדת הבריאות, כנסת 25, פרוטוקול מספר 57, 2023-06-06 00:00

אוריאל בוסו: צוהריים טובים

אוריאל בוסו:  אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת הבריאות

אוריאל בוסו:  על סדר-היום: סיוע נפשי למשפחות השכול האזרחי, במסגרת היום המיוחד לשכול האזרחי בכנסת, שמוביל חבר הכנסת חילי טרופר

אוריאל בוסו:      בכל שנה נפטרים בישראל למעלה מ-1,300 ילדים, נוער וצעירים מלידה עד גיל 24, והורים שכולים המאבדים את בניהם או בנותיהם נותרים עם חלל ונכות נפשית לשארית חייהם

אוריאל בוסו:  בעקבות פטירת הילד, נקלעות משפחות רבות למצוקה רגשית וכלכלית קשה, והן זקוקות לתמיכה וטיפול במטרה לחזור לתפקוד בסיסי

אוריאל בוסו:  במקרה של פטירת ילדים לאחר מחלה ארוכה, המשפחה מגיעה לזמן הפטירה כאשר היא מרוקנת מבחינת משאבים נפשיים וכלכליים, ולעיתים קיים חוסר מסוגלות לחזור לשוק העבודה ולשגרת החיים   הקודמת

אוריאל בוסו:       כיום מוכרות במדינת ישראל רק שלוש קטגוריות מתוך השכול האזרחי של זכאויות לטיפול וסיוע המותאמות לטיפול בשכול: עבירות המתה, תאונות דרכים והתאבדויות

אוריאל בוסו:  לשאר המשפחות בשכול האזרחי כמו: מחלות, תאונות בית ופנאי, אין זכאות

אוריאל בוסו:  נתמקד היום בדיון בהתמודדות של משפחות השכול האזרחי עם המענים הקיימים במערכת הבריאות לסיוע נפשי, ונפעל כדי שהמשפחות השכולות יזכו לקבל את המענה המקצועי הטוב ביותר שניתן

אוריאל בוסו:       נבקש לשמוע את הערכות משרד הבריאות וקופות החולים למתן מענה זמין ומהיר לטיפולים רגשיים ונפשיים, זמני המתנה לקבלת תורים, הכשרות המטפלים לסיוע למשפחות השכול האזרחי, היצע הטיפולים והמטפלים ופריסתם הגיאוגרפית

אוריאל בוסו:       אני מבקש לומר למשפחות השכול האזרחי: יש לכם בית ועוגן בכנסת

אוריאל בוסו:  אנחנו כאן, בוועדת הבריאות, זמינים עבורכם

אוריאל בוסו:  נסייע בכל מה שנוכל

אוריאל בוסו:       תודה שלוחה לעמותת יקיר לי - יד ולב לשכול האזרחי שהוקמה מכאב, על ידי פיני, אביה של דסי רבינוביץ', שנפטרה לאחר מאבק ארוך וקשה במחלת הסרטן, והשאירה לנו תובנות להמשך עשיית חסד בעולמנו הרחב

אוריאל בוסו:       פיני, "עיגולי השמחה" של דסי רבינוביץ': לכל דם יש עיגול בלב, עיגול השמחה"  נמצא מול עינינו, ואנחנו בהחלט מכירים את זה ויודעים

אוריאל בוסו:  "לפעמים העיגול הוא קטן, אך הוא יכול לגדול ולגדול ולגדול

אוריאל בוסו:  כאשר עיגול השמחה הוא גדול, הוא שולח עיגולים קטנים למקומות נסתרים בגוף

אוריאל בוסו:  מקומות שלפעמים כואבים

אוריאל בוסו:  וככל שיש יותר עיגולים קטנים, פחות מקומות כואבים

אוריאל בוסו:  יש אנשים שעיגול השמחה שלהם קטן, ולנו יש תפקיד לעזור לו ולגדול

אוריאל בוסו:  ודאי שואלים אתם איך

אוריאל בוסו:  כל אחד מאיתנו חושב על דרך

אוריאל בוסו:  אפשר להביא לו סוכריה, לתת לו פרח, לשיר לו שיר, לצייר לו ציור, או אפילו פשוט לומר לו בוקר טוב, מה שלומך היום? והכי חשוב לעשות את זה בכיף, בשמחה ומכל הלב

אוריאל בוסו:  שתזכו לעשות הרבה עיגולי שמחה לאחרים

אוריאל בוסו:  ובזכות שתגדילו עיגולי שמחה של אחרים, גם העיגול שלכם יגדל

אוריאל בוסו: "

אוריאל בוסו:  זהו בהחלט משפט מכונן

אוריאל בוסו:  אני רוצה להודות לך

אוריאל בוסו:       	תחילה חבר הכנסת חילי טרופר

אוריאל בוסו:  בבקשה

חילי טרופר: האמת, אנחנו כבר עושים יום ארוך ביחד

חילי טרופר:  הם שמעו אותי, ולכן לא אחזור על הדברים

חילי טרופר:  אני רק אגיד לך תודה, אדוני היושב-ראש, גם על ההיערכות לקראת הדיון הזה

חילי טרופר:  הצוותים שעבדו אמרו לי עד כמה אתם רציניים ומחויבים

חילי טרופר:  אני מניח שגם מהדיון הזה יעלו דברים

חילי טרופר:  אני רק רוצה להגיד לאנשים: אם יש לכם משהו רגיש לומר, אז תדעו  שהדיון הוא בשידור ישיר

אוריאל בוסו: אני אקריא את הנוסח להקראה בתחילת ישיבה בהשתתפות קטינים או קטינות או כל נושא שיעלה בשם

אוריאל בוסו:  כידוע, ישיבת הוועדה מוקלטת ומשודרת, והפרוטוקול וגם שידור הישיבה יפורסמו באתר האינטרנט של הכנסת

אוריאל בוסו:  לאור העובדה שעלולים לעלות בישיבה נושאים הנוגעים לצנעת הפרט של קטינים, אנו מבקשים את כלל הגורמים, כולל ההורים, להקפיד על שמירת פרטיותם ולהימנע מלחשוף מעבר לנדרש

אוריאל בוסו:  כמו כן, אם יעלה דבר הנוגע לקטינים וקטינות המקשר אותם לבדיקה, טיפול או אשפוז פסיכיאטרי ולטיפול בהשגחה של עובד סוציאלי לפי חוק, או חלילה התאבדות או ניסיון התאבדות או להליך פלילי בבית המשפט, חל איסור פרסום על פרטים מזהים שלהם, ולכן הם לא יצולמו או יוקלטו ולא יכללו פרטים מזהים שלהם בפרוטוקול הדיון

אוריאל בוסו:  כמו כן, לאור האמור, אני קובע כי בהתאם לסעיף 120 לתקנון הכנסת, ככל שתהיה בקשה מטעם חבר כנסת, שר או נציגו, או אם יעלה צורך לשם הגנה על הקטין או על חסר הישע, יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של קטינים או דוברים לבקשתם או לבקשת משתתף אחר, אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עלולה לגרום להם נזק

אוריאל בוסו:  תודה רבה

אוריאל בוסו:      מר פיני רבינוביץ', יושב-ראש עמותת יקיר לי, בבקשה

פיני רבינוביץ': תודה רבה, אדוני

פיני רבינוביץ':  ריגשת אותנו ב"עיגולי השמחה" שדסי השאירה

פיני רבינוביץ':  נכון, אנחנו באים עם עיגול שמחה קטן, שאני מאמין שהוא יגדל ויגדל ויגדל

פיני רבינוביץ':       תודה רבה גם לחבר הכנסת חילי טרופר

פיני רבינוביץ':  ותודה ענקית לשר יעקב מרגי, שמלווה אותנו כבר הרבה זמן, וגם לאורית סטרוק

פיני רבינוביץ':  ישבנו פה לפני שבוע עם חוק האמבולנס של אורית סטרוק שקידמתי אותו

פיני רבינוביץ':  אומנם אתי עטייה העבירה אותו, אבל זה גם חוק שיצא מבית מדרשה של עמותת יקיר לי

פיני רבינוביץ':       אני רוצה להעלות נושא שנתקלתי בו גם באופן אישי גם לפני קרוב ל-27 שנה כשדסי נפטרה, וגם בזמן האחרון

פיני רבינוביץ':  אני גם בן-אדם וגם אני מחפש טיפול שירגיע אותי

פיני רבינוביץ':  מה שמרגיע אותי בינתיים זה רק העשייה במיזם הזה

פיני רבינוביץ':  אני לא מדבר על שלושת הקטגוריות שיש להן מענים טיפוליים, וזה מגיע דרך משרד הרווחה

פיני רבינוביץ':  בכל מה שאני אומר, אני בא לפי נתונים שקיבלתי גם מהשטח וגם ממטפלים, פסיכולוגים ועובדים סוציאליים, ומבתי החולים, וגם נציג בכיר במשרד הבריאות

פיני רבינוביץ':       מה המצוקה של המשפחות? קופות חולים קופות החולים לא ערוכות לתת טיפול רגשי למשפחות שחוו שכול ואובדן

פיני רבינוביץ':  רוב המטפלים לא עברו הכשרה של אובדן ושכול, וזה מאוד מאוד חשוב

פיני רבינוביץ':  לא כל עובד סוציאלי קליני, יכול לעשות זאת אלא רק מי שעבר הכשרה

פיני רבינוביץ':  שתי הרויטליות שיושבות פה יכולות להעיד על זה

פיני רבינוביץ':  יש טיפול באומנות, יש טיפול בבעלי חיים

פיני רבינוביץ':  המרחב של בעלי המקצוע היום, לא קיים בקופות החולים

פיני רבינוביץ':  זה לא ניתן

פיני רבינוביץ':  יש קופת חולים שכן נותנת משהו

פיני רבינוביץ':  מכבי לא נותנת

פיני רבינוביץ':  אני לא רוצה כרגע להיכנס לזה, אבל יש קופות חולים שכן רשום שם או לא רשום שם

פיני רבינוביץ':  בשורה התחתונה, בגדול, לוקח שלושה חודשים או חודשיים עד שמקבלים את הטיפול הראשון, ואחרי זה חודש

פיני רבינוביץ':  למה? התשובה: אין מטפלים

פיני רבינוביץ':  תיכף אומר לכם איפה המטפלים נמצאים

פיני רבינוביץ':      אמרתי: זמני קבלת תורים ארוכים

פיני רבינוביץ':  כשלאנשים אין טיפול והם לא נמצאים באף אחת מהקטגוריות, הם הולכים למטפלים פרטיים

פיני רבינוביץ':  הם רואים אותם בפייסבוק

פיני רבינוביץ':  הם לא באים למטפלים  האמיתיים

פיני רבינוביץ':  ויש היום המון המון המון מטפלים באובדן ובשכול

פיני רבינוביץ':  משלמים בין 350 – 400 שקל

פיני רבינוביץ':  הולכים למאמנים

פיני רבינוביץ':  הם לא מקבלים

פיני רבינוביץ':  בסופו של יום, הם נתלים באותו מאמן או מטפל

פיני רבינוביץ':  הם לא מסודרים

פיני רבינוביץ':  אנחנו מדברים על משפחה שבה יש זוג עם שלושה ילדים

פיני רבינוביץ':  אני רוצה להגיד באופן אישי שאנחנו כעמותה הגענו להסדרים עם מטפלים שיקבלו

פיני רבינוביץ':  כולל, למשל, רשת אמונה

פיני רבינוביץ':  לאמונה יש 11 מרכזים לטיפול גוף-נפש ב-11 מקומות בארץ

פיני רבינוביץ':  הם מקבלים בהמלצה שלנו

פיני רבינוביץ':  הם לא מבקשים את שמות האנשים שבאים אליהם

פיני רבינוביץ':  בא הורה שכול והוא משלם 180 שקל

פיני רבינוביץ':  מי שאין לו, משלם 50 שקל

פיני רבינוביץ':  לגבי היתר - או שפונים אליי

פיני רבינוביץ':  עכשיו השגנו להם תרומה של 20,000 שקל

פיני רבינוביץ':  הם רק מחכים למשפחות

פיני רבינוביץ':  המטפלים שלהם מקבלים 200 שקל

פיני רבינוביץ':  לפי מה שידוע לי, המטפלים במשרד הרווחה גם מקבלים קרוב ל-200 שקל

פיני רבינוביץ':  נמצא פה אילן

פיני רבינוביץ':  זאת אומרת, אין איזשהו קשר בין משרד הבריאות למשרד הרווחה לגבי המטפלים

פיני רבינוביץ':  מטפלים עוברים היום הכשרות של אתי אבלין, ויש עוד כמה בתי ספר שמעבירים הכשרה של אובדן ושכול

פיני רבינוביץ':  כלומר, יש

פיני רבינוביץ':       מה אנחנו מבקשים? ואנחנו פה מוכנים לתת כתף

פיני רבינוביץ':  עמותת יקיר לי מוכנה לתת ערבויות נכונות

פיני רבינוביץ':  יש מטפלים

פיני רבינוביץ':  נפרסם קול קורא: בוא, תטפלו במשפחות האלה גם ב-200 שקל

פיני רבינוביץ':  יש עמותה שנקראת יה"ת

פיני רבינוביץ':  יש עמותות שמוכנות

פיני רבינוביץ':  מטפלים באובדן ובשכול בכל המקצועות, ובתואר שני מסודר, לא מהפייסבוק

פיני רבינוביץ':  יש מטפלים של שנים שמוכנים לתת טיפול

פיני רבינוביץ':  על משרד הבריאות לשבת פה עם משרד הרווחה על מנת לראות איך אפשר לעשות את זה

פיני רבינוביץ':  צריך גם לשמוע מה קופות החולים אומרות לגבי הנושא הזה

פיני רבינוביץ':  יש מטפלים

אוריאל בוסו: תודה רבה

אוריאל בוסו:  זה בהחלט חשוב

אוריאל בוסו:  קולך נשמע

אוריאל בוסו:  שלחתם נייר עמדה בדיוק על הפירוט: גם מבחינת קופות החולים, הזמנים הארוכים בקבלת התורים, ולמה אתם זקוקים

אוריאל בוסו:  אנחנו מבינים שאין הרבה מזור ומרפא לכאב ולאובדן ולחוסר

אוריאל בוסו:  אבל אלו הדברים המינימאליים שאפשר לתת תוך כדי נסיעה

פיני רבינוביץ': דאגה בלב איש ישיחנה

אוריאל בוסו: אנחנו מודים לך שאתה מפיג את השכול שלך בעשייה הזו למען האחרים ורואה את האחר

אוריאל בוסו:       רויטל מרדכי, עובדת סוציאלית, שלום

רויטל מרדכי: שמי רויטל מרדכי

רויטל מרדכי:  אני עובדת סוציאלית וההתמחות שלי מזה עשרות שנים היא בשכול ואובדן מזה

רויטל מרדכי:  אני מאוד מצטרפת לדבריו של פיני שכשיש איזשהו כאב פיזי, הולכים לרופא ומקבלים טיפול

רויטל מרדכי:  ככל שהוא יותר מדויק, הכאב מקבל איזושהי הקלה ואפשר להמשיך לתפקד

רויטל מרדכי:  כנ"ל, כשאנחנו מדברים על כאב נפשי

רויטל מרדכי:  כשאדם לא מקבל את המענה, אנחנו רואים שזה אחר כך מתגלגל לכל מיני מקומות אחרים ולשולחנות אחרים

רויטל מרדכי:  לגבי אדם שלא מקבל מענה נפשי נכון ומדויק אחרי שכול ואובדן - אנחנו יכולים לראות הרבה תחלואי גוף, אבל בעיקר תחלואי נפש וחוסר תפקוד

רויטל מרדכי:  אם אנחנו מסתכלים לטווח רחוק יותר, בזה שאנחנו נותנים מענה שכזה לכל אדם באשר הוא מטעם קופות החולים או מטעם כל מסגרת בריאותית, שיכולה באמת לקחת תחת המטריה שלה את המקום הזה, אנחנו מונעים אחר כך המון המון תחלואים, גם ברמה הפיזית וגם ברמה התפקודית, של אותם אנשים שחוו אובדן

רויטל מרדכי:  לא כולם זקוקים, אבל מי שכן זקוק צריך שתהיה לו היכולת לבחור, והיכולת באמת להגיע ולקבל את מה שהוא צריך

רויטל מרדכי:  ושוב, אנחנו מדברים על התערבות בשלב שהוא קריטי ובנקודה שהיא קריטית, שאלמלא זה מתבצע, אנחנו רואים אחר כך הדרדרות ומורכבויות אחרות

אוריאל בוסו: אחר כך זה הולך כבר לפסיכולוגיה, פסיכיאטריה, CBT וכו'

רויטל מרדכי: לגמרי

רויטל מרדכי:  כשאנחנו מדברים על מטפלים, אנחנו צריכים לדבר ולדייק כך שאלו יהיו אנשים שיש להם איזושהי הכשרה בתחום הזה

רויטל מרדכי:  התחום הוא מאוד מאוד פרוץ, ולכן אני חושבת שתחת המסגרת של קופות החולים זה בהחלט יכול להיות מקום שגם מפקח על המקום הזה ורואה שאותם אנשים שנותנים את הטיפול הם האנשים שיש להם את ההכשרה המתאימה לכך

רויטל מרדכי:      בנימה אישית, אני אחות שכולה, בת שכולה

רויטל מרדכי:  אני תחת הקטגוריה של תאונות דרכים

רויטל מרדכי:  לפני כ-13 שנה איבדתי בתאונת דרכים את אחותי שהיתה הרה בחודש חמישי, את אימא שלי ואת דודתי

רויטל מרדכי:  שלושתן בתאונה אחת

רויטל מרדכי:  אני מגיעה לכאן בכובע שאומר שאני יודעת שזה עוזר

רויטל מרדכי:  עסקתי לפני כן בשכול

רויטל מרדכי:  בחרתי לעסוק אחר כך בשכול כי אני מבינה את המשמעות

רויטל מרדכי:  מבחינתי, היום זו שליחות

רויטל מרדכי:  ההגעה שלי לכאן היא שליחות כדי להגיד: אני יודעת שהסיוע שניתן לי ולבני המשפחה שלי באמצעות מרכזי הסיוע הרגשי מאוד עזר

רויטל מרדכי:  ולכן, אני יודעת שכל אדם שחווה אובדן צריך לקבל את המקום הזה כדי שהוא יוכל להתמודד לצד האובדן בתוך מציאות החיים החדשה שיש לו

רויטל מרדכי:  תודה

אוריאל בוסו: תודה רבה

אוריאל בוסו:      נמצאת איתנו כאן חגית בן סימון, אם שכולה

חגית בן סימון:   צוהריים טובים

חגית בן סימון:  אני חגית בן סימון

חגית בן סימון:  אני אימא של אלמוג שירה

חגית בן סימון:  לפני שנה ותשעה חודשים נפטרה ממחלת הסרטן אלמוג שירה, מושתלת הכבד הראשונה בארץ עם מחלת הסרטן

חגית בן סימון:  כשאנחנו התחלנו את הטיפולים, עשינו שימור פוריות

חגית בן סימון:  כשהיא חלתה קיבלתי טלפון שמבקשים ממנה להגיע במיידי

חגית בן סימון:  סיפרתי שהיא כבר לא איתנו

חגית בן סימון:  נאמר לי אז שאנחנו לא יכולים לעשות שימוש בביציות

אוריאל בוסו: בת כמה היא הייתה כשהיא נפטרה?     

חגית בן סימון:   היא היתה בת 23

חגית בן סימון:  אני לא אוהבת לעשות השוואה לחיילים

חגית בן סימון:  יש עניין של קצירת זרע

חגית בן סימון:  במה אני שונה מאם שכולה בשכול הצבאי ששם יש אפשרות – כן או לא? אבל אני רוצה שייתנו לי את הזכות לבחור אם אני רוצה להמשיך ולהשתמש, ולא שיחליטו לי ויגידו: אין לך מה לעשות עם זה

חגית בן סימון:  זו ילדה שהיתה כולה נתינה

חגית בן סימון:  למרות המחלה שלה, שלא תמיד ראו אותה, היא נתנה לאחרים

חגית בן סימון:  אני חושבת שראוי שייראו אותנו ושלא יגידו במחי יד שמשמידים את זה

חגית בן סימון:  היא עברה שני סבבים של שימור פוריות

חגית בן סימון:  מי שיודע, שימור פוריות הוא דבר מאוד מאוד קשה

אוריאל בוסו: תודה רבה על הסיפור האישי

אוריאל בוסו:      יונתן הוכמן, אב שכול, בבקשה

רונן הופמן: שלום

רונן הופמן:  לפני כשנה וחצי הבת הקטנה שלנו נפלה בבית ונפטרה

רונן הופמן:  לקח קצת זמן, אבל הרגשתי מאוד מאוד שונה ובודד אחרי השבעה, והתחלתי להרגיש התחלה של מצוקה

רונן הופמן:  פניתי למרכז בריאות הנפש בנתניה בתור שלב ראשון

רונן הופמן:  התשובה שלהם היתה: יש לנו רשימות המתנה

רונן הופמן:  זה היה באוקטובר 2021

רונן הופמן:  עד עכשיו לא התחלתי טיפול

רונן הופמן:  אני עכשיו בשיחות איתם, מדי פעם מפגשים

רונן הופמן:  אולי אינטייק, אולי טיפול כזה

רונן הופמן:  המסר שלהם היה מאוד ברור: אם יהיה ניסיון אובדני, תקודם ברשימה

רונן הופמן:  פניתי לקופת חולים כללית: זה המצב שלי, יש כבר פוסט טראומתיים

רונן הופמן:  איזה עזרה אני יכול לקבל? אמרו לי: יש עובדת סוציאלית

רונן הופמן:  תחפש אותה

רונן הופמן:  אתה ברשימת המתנה

רונן הופמן:  חצי שנה נוספת לרשימת המתנה של עובדת סוציאלית

רונן הופמן:  הגעתי אליה והיא אמרה: תקשיב, אתה זכאי ל-12 טיפולים

רונן הופמן:  12 הטיפולים האלה יכולים לעזור במקרים מסוימים

רונן הופמן:  אצלך, במקרה כזה של אובדן, אני לא יכולה ב-12 טיפולים

רונן הופמן:  אין לי איך לעזור לך עם 12 טיפולים

רונן הופמן:  גם את זה אין

רונן הופמן:  ואז אתה הולך הביתה

רונן הופמן:       אין שום דבר מבחוץ, ולכן התחלתי לחפש מה יש באופן פרטי, בדיוק כמו שפיני אמר

רונן הופמן:  מצאתי באופן פרטי

רונן הופמן:  מצאנו מומחה לטראומה

רונן הופמן:  הגענו למומחה לטראומה ליומיים שלמים של סדנה

רונן הופמן:  זה מה שחיפשתי כי שעה פה ושם שיחה לא מספיקים טובים

רונן הופמן:  המומחה הזה, בלי שום אישור, בלי הסמכה, בלי שום ידע בטראומה, עשה לי נזקים הרבה יותר גדולים

רונן הופמן:       מה קורה עם הדחייה הזו מכל גוף אפשרי, עם הנזקים הנוספים, עם התחושה הקודמת שיש לי? יש תשובה אחת: כשיהיו מחשבות אובדניות

רונן הופמן:  ועכשיו מה עושים עם מחשבות אובדניות? פונים לבשביל החיים, נכון? במשרד הבריאות יש שאלון הערכת סיכונים מדהים, יש תוכניות מדהימות, בציניות מלאה, לכל נושא של מניעת אובדנות

רונן הופמן:  אין שם כלום

רונן הופמן:  מסמכים שמובילים לכלום

רונן הופמן:  אין שורה אחת בכל אתר משרד הבריאות, בכל הניירת למניעת אובדנות אין משפט אחד ישים שאפשר לקבל שם עזרה

רונן הופמן:  אין כלום

רונן הופמן:  פניתי לבשביל החיים – אין עזרה

רונן הופמן:  התקשרתי לער"ן מדי פעם

רונן הופמן:  הם עמוסים

רונן הופמן:  אם אתה במצוקה ואתה מתקשר לער"ן, אז יש איזשהו מענה קולי אוטומטי, ואחרי חמש דקות מנתקים

רונן הופמן:  מה אני אמור לעשות עם הדבר הזה? זה המצב הנתון היום בשטח

רונן הופמן:  כל אחד מהגורמים בתוך משרד הבריאות לא עושה כלום, שום דבר

רונן הופמן:  זה רק עושה נזק להורים שכולים – זה המצב בשטח

אוריאל בוסו:   תודה רבה

אוריאל בוסו:  האם רעייתך, הגברת הוכמן, רוצה להוסיף?      

סבטה הוכמן: כן

סבטה הוכמן:  כחלק מתהליך לאחר האובדן שלנו ולאחר ההתמודדות המשותפת, כולל ההשלכות של מה שנגרם ליונתן, וכמי שצריכה להיות בצד השני התומך, אני חושבת שצריך להיות מענה מקצועי לאנשים שחווים אובדן, מענה שהוא יותר דחוף אולי ממקרים אחרים שהם שנים במעקב

סבטה הוכמן:  גם במרפאה לבריאות הנפש יש תורים מאוד ארוכים

סבטה הוכמן:  גם לאינטייק זה חודש-חודשיים, וגם אחרי זה למפגש היכרות חודש-חודשיים

סבטה הוכמן:  ואז מתחילים לחפש תורים לטיפול

סבטה הוכמן:  וכשכבר מגיעים לטיפול, המטפל בכלל לא מומחה בשכול ואובדן

סבטה הוכמן:  נוצר אז מצב שנגררת פה טראומה, שהופכת לפוסט טראומה, ומי שסובל מזה הם שאר בני המשפחה

סבטה הוכמן:  שני בני הזוג סובלים, הזוגיות סובלת, הילדים סובלים

סבטה הוכמן:  הילדים לא מקבלים מענה ומעטפת כי המקרה שלנו לא מוכר בשום סעיף שמוגדר על ידי הממשלה

סבטה הוכמן:  זה גם מהדהד מסביב

סבטה הוכמן:   אני לא יודעת אם זה קשור לוועדה הזו, אבל אולי מעטפת חברתית כחלק מבריאות חברתית וכקהילה

סבטה הוכמן:  אולי איזשהם מעגלי תמיכה

סבטה הוכמן:  אולי מעגלי תמיכה לאנשים שנמצאים ליד מי שחווה אובדן

סבטה הוכמן:  כי הבדידות שחווה מי שאיבד מישהו וההתמוטטות של החיים ושל הביטחון בחיים

סבטה הוכמן:  בחיפוש המשמעות, פתאום מקבלים גב מהאנשים מהסביבה, שלא יודעים להתמודד עם זה, שלא יודעים להיות אוזן קשבת, שלא יודעים להיות חברים באותו רגע, ואז חווים דחייה נוספת והחמרה בכל התסמינים

סבטה הוכמן:  תודה

אוריאל בוסו: בהחלט

אוריאל בוסו:  אני מקווה שזעקתכם נשמעה היטב

אוריאל בוסו:      שרון גור, אימא שכולה, אחות במקצועה

שרון גל:   אני רוצה להגיד שני דברים

שרון גל:  קודם כול, הבן שלי נפטר באופן פתאומי כשהוא היה בן 36

שרון גל:  הוא נכנס לבית החולים ערב יום כיפור

שרון גל:  אני לא אגיד איזה בית החולים, אני  אגיד רק מה שהיה מאוד חסר, לדעתי, ואולי אפשר, בלי הרבה תקציב, פשוט להוסיף משאבים

שרון גל:  תבין, זה בחור בן 36, והכול קרה באופן פתאומי

שרון גל:  הוא היה בטיפול נמרץ בבית חולים מסוים, ופשוט נלחמנו ונלחמנו שנהיה לידו כי ידענו מה המצב

שרון גל:  דבר נוסף מאוד מאוד חשוב הוא שלא היה מענה פסיכולוגי או של עובדת סוציאלית

שרון גל:  לא היה אף גורם בתוך בית החולים

שרון גל:  טיפול נמרץ מאוד מאוד מאוד נוקשה

שרון גל:  אני אחות במקצועי ואני קצת מבינה

שרון גל:  אנחנו הבאנו אנשים מבחוץ

שרון גל:       אני רוצה להסב את תשומת ליבכם למקצוע מלווה רוחני

שרון גל:  מלווה רוחני שהוא אדם שעובד, והוא גם יכול להתנדב

שרון גל:  הוא היה אור בעיניים עבורנו

שרון גל:  הוא הסתכל לנו בעיניים, הוא היה בשבילנו

שרון גל:  אני מכבדת את הצוות המקצועי של טיפול הנמרץ, אבל אין להם זמן רגשי להסתכל על בני אדם, במיוחד כשמדובר במצב קשה

שרון גל:  אני לא כל כך מאשימה את הצוות, אני פשוט אומרת: תוסיף משאבים לדברים כאלה

שרון גל:  לא נראה לי שמדובר בתקציב גדול

שרון גל:      בקופות החולים אני אנונימית

שרון גל:  אני נכנסת לקופת חולים ואף רופא לא יודע מה שעברתי

שרון גל:  לא מבינים למה הבדיקות לא מאוזנות

שרון גל:  אני אומרת: אני אימא שכולה, אימא שעברה אובדן

שרון גל:  ואז אומרים לי: תיקחי תרופות

שרון גל:  אמרתי: אולי אפשר לקבל קצת יותר זמן ממך, אבל אז נאמר: יש לי רק עשר דקות, יש לי עוד אנשים

שרון גל:  התייחסות וגם קצת משאבים יכולים לשנות ולעזור מאוד

שרון גל:  תודה

אוריאל בוסו: תודה רבה לך על הסיפור

סבטה הוכמן: אני כן רואה חשיבות ענקית בטיפולים משלימים, ואני חושבת שזה יכול להיות עזר מאוד גדול לאנשים שחווים אובדן, אם זה בחיזוק, הרגעה, במקום התרופות

סבטה הוכמן:  ועוד בקשה, שלא דורשת שום הוצאה, היא שהילד לא יימחק מקופת החולים

סבטה הוכמן:  זה פשוט פגיעה נוספת  וסכין בגב

סבטה הוכמן:  פתאום הילד נעלם

סבטה הוכמן:  בירוקרטית התשובה היא: אין מה לעשות

אוריאל בוסו: מה פירוש "הוא נמחק"?      

סבטה הוכמן: הוא לא מופיע באתר ולא באפליקציה

סבטה הוכמן:  לא היה ילד

סבטה הוכמן:  אין לי גישה להיסטוריה הרפואית של הילדה שלי, כלום

בליץ: פחות מחודש אחרי שאיתי נפטר בפתאומיות בגיל 14

בליץ: 5, הייתי מדי פעם נכנס לראות מה השתנה בסיכומים, כי הם עדיין היו בתהליכים כי סיבת המוות לא היתה ברורה והאיברים שלו נתרמו

בליץ:  הוא הציל חמישה אנשים שונים

בליץ:  מה שקרה הוא שאשתי פתאום נכנסת כדי לראות משהו

בליץ:  יש לך את העיגול שבו מופיע השם שלה, ומופיע השם של הילדה, ומופיע השם של איתי, ופתאום אין את העיגול של איתי - כאילו בלי הודעה מוקדמת

בליץ:  גם כך אתה נמצא בתוך שוק

בליץ:  זה כאילו נועצים עמוק את הסכין באותו רגע ומסובבים

בליץ:  זה באופן אוטומטי

בליץ:  לא קיבלנו לקופת חולים כללית איזשהו מכתב על הקטע הזה, אבל לא קיבלנו

בליץ:  לפחות תנו התראה

בליץ:   תגידו: אנחנו משתתפים בצערכם

בליץ:  כחלק מהרגולציה אנחנו - - -, בשבוע הבא

בליץ:  אין לנו היום באמת שום גישה

בליץ:  לא הספקתי להדפיס תדפיסים

בליץ:  את מכתב השחרור, אם אפשר לקרוא לזה כך כשילד נפטר, הייתי צריך לבקש מבית החולים

בליץ:  אבל אין את הדברים האלה

בליץ:  כלומר, חותכים באמת בסכין

קריאות: זה קורה גם עם תעודת זהות

בליץ: לגבי תעודת זהות - אפשר לבקש ספח עם ז"ל דרך האתר

אוריאל בוסו: תודה

פיני רבינוביץ': צו ירושה מגיע אחרי חצי שנה, אבל בינתיים אנחנו רוצים לדעת מה קורה

בליץ: לגבי טיפולים רגשיים - אומנם דיברנו גם על הנושא הזה בוועדת הרווחה ובוועדת החינוך כי זה קשור גם לחינוך

בליץ:  כמו שקופות החולים צריכות לדעת להתמודד עם הדבר הזה שנקרא שכול בצורה מקצועית, צריך שהם יידעו לתת מענה, ושתהיה אפשרות שייתנו מענה, למעגל השני של החברים הקרובים שלו

בליץ:  איתי היה בגיל 14

בליץ: 5, לפני סוף כיתה ט'

בליץ:  החברים כבר מתארגנים לתיכון, חושבים על מגמות ועל הכול

בליץ:  במכה אחת הם נפלו לבור הכי עמוק שיכול להיות

בליץ:  חלק מהחברים שלו נשברו יותר מהאנשים שהיו קרובים אליו

בליץ:  ראינו שבירה טוטלית

בליץ:  אבל אין להם את חבל ההצלה הזה

בליץ:  הם לא יכולים לגשת ולבקש עזרה כי הם לא קירבה ראשונה

בליץ:  הם בסך הכול החברים שלו

בליץ:  אבל החברים שלו צריכים להמשיך לחיות קדימה עם המשקל הזה שהחבר שלהם הלך, אבל אין להם תמיכה ועזרה

בליץ:  זה משהו שצריך לתת עליו את הדעת

בליץ:  תודה

אוריאל בוסו: תודה

אוריאל בוסו:       גאיה ניר, סמנכ"לית עמותת חמניות

גאיה מזל ניר: צוהריים טובים

גאיה מזל ניר:  עמותת חמניות נותנת מענה רגשי, חינוכי, חברתי, ליתומים ויתומות שאיבדו אב או אם או את שניהם

גאיה מזל ניר:  אני כמובן כמובן מתחברת למה שאמרו כאן עמיתיי לאורך הדרך

גאיה מזל ניר:  אני רוצה לשים את הספוט דווקא על הגיל הרך במקרה הזה

גאיה מזל ניר:  לעמותה יש תוכנית פיילוט שנותנת מענה לגיל הרך, ליתומים שאיבדו את הוריהם בשלב מאוד מוקדם בחיים שלהם

גאיה מזל ניר:  אנחנו רואים גם במחקרים, שהם לא מספיקים והם לא רבים, את כל מה שקשור לקומפלקס Complex PTSD – השפעה של הפוסט טראומה על מבנה האישיות

גאיה מזל ניר:  וגם כאן יש חוסר משמעותי מאוד גם במטפלים מומחים בתחום הזה וגם במודעות

גאיה מזל ניר:  הוועדות של היום הן כחוט השני

גאיה מזל ניר:  צריך להגיד: זה מתגלגל בחזרה למדינה

גאיה מזל ניר:  בסופו של דבר, אם אנחנו מדברים על התמכרויות והפרעות אכילה ופגיעות עצמיות, אלה דברים שבהם המדינה פוגשת את הנוער ואת החבר'ה האלה בשלב מאוחר יותר בחיים שלהם

גאיה מזל ניר:  אם אנחנו עושים הערכה על פי המחקרים, שוב, המעטים מדי שיש היום, מדינת ישראל משלמת על הדבר הזה כ-10 מיליארד שקלים שהיא לא שילמה בשלב מוקדם יותר

גאיה מזל ניר:  ולכן, חשוב היה לי להגיד גם את זה, בנוסף כמובן למה שנאמר כאן

אוריאל בוסו: תודה רבה

אוריאל בוסו:  מאור וולף, עמותת רק תחייך

אוריאל בוסו:  כבר היית אצלנו פעם בוועדה

אוריאל בוסו:  לא לשדר את זה – אישור - - -     

מאור וולף: היי, קוראים לי מאור

מאור וולף:  כמו שאתם רואים, אני רק בן 15

מאור וולף:  לפני כשנה ושלושה חודשים אחותי רונית שלחה יד בנפשה

מאור וולף:  אני וחבר שלי, שלא נמצא פה, הקמנו עמותה על מנת לנסות באמת למנוע את כל מקרי האובדנות

מאור וולף:  אין יותר מדי מודעות בחברה לפני שמישהו נפטר,

מאור וולף:  אין טיפולים לפני

מאור וולף:  אין מי שיהיה עם מי שרוצה לשלוח יד בנפשו

מאור וולף:  אימא שלי פנתה לפני חמש שנים לקבוצת מכבי כי קרה משהו והיא רצתה להביא לנו טיפולים, ואמרו לה: חכו חצי שנה עד שנה, ורק אז נראה האם אולי נוכל לעשות

מאור וולף:  מה חצי שנה-שנה? אנחנו כבר נהיה במקום אחר

מאור וולף:  זה כבר ממש ממש לא קשור

מאור וולף:  לדעתי, חשוב שיהיו טיפולים לפני שהמצבים קורים כי אולי אפשר למנוע אותם

מאור וולף:  באופן כללי, צריך להעלות את כל המודעות

מאור וולף:  חבל שלא מדברים בבתי הספר כשרואים לפני תסמינים בקרב ילדים אובדנים, כי זה לאט לאט רק עולה בקרב בני נוער

אוריאל בוסו: תודה רבה

אוריאל בוסו:  נאוה כהן, בבקשה

נאוה כהן: קודם כול, תודה על זה שאתה בא ושומע אותנו, ועל כך שמקשיבים לנו

נאוה כהן:  תודה גם לפיני שיזם את כל זה יחד עם חבר הכנסת חילי טרופר

נאוה כהן:  תודה רבה

נאוה כהן:      דובר פה על הטיפולים הרגשיים

נאוה כהן:  הטיפולים הרגשיים הם אחד הדברים שאולי באמת באמת יכולים לתת מענה

נאוה כהן:  כי אחרי שאתה חווה דבר כל כך נורא שכזה, במיוחד אחרי שאתה 11 שנים מלווה ילד חולה, ולא יום ולא לילה, ופתאום הוא נפטר לך, אז אתה גם כך רצוץ ושבור, ואתה עוד יותר נשבר

נאוה כהן:  לדעתי, אפשר אולי לדאוג שהטיפולים הרגשיים דרך הקופות יהיו יותר זמינים, ושרופאים יוכלו להפנות אותך ולא תצטרך לשלם כסף רב אלא סכום סביר

נאוה כהן:  זה דבר מאוד מאוד חשוב

נאוה כהן:  אני במכבי

נאוה כהן:  בהזדמנות זו אני רוצה לומר שאני דווקא חוויתי מהם יחס ממש טוב בזכות רופאת המשפחה שהיתה לבן שלי כל התקופה שהוא היה חולה

נאוה כהן:  כשהוא נפטר אחר כך, היא העבירה לרופאה מטפלת בשבילי, והרופאה פנתה אליי ביוזמתה והציעה לי טיפול של עובדת סוציאלית

נאוה כהן:  היתה עובדת סוציאלית מדהימה, אבל לאחר שלושה חודשים היא נאלצה לעזוב את באר שבע, וזהו

נאוה כהן:  לא היה מישהו שיחליף אותה שם

נאוה כהן:  צריך לחשוב באמת על הכשרת יותר מטפלים בקופות שיתעסקו גם עם הנושאים האלה

נאוה כהן:  כי הם מתעסקים בנושאים רבים, אבל לאו דווקא בנושאים האלה, וזה מאוד מאוד חשוב

נאוה כהן:       חשוב להגיד גם את הדברים הטובים ואת זה שיש רופאים מעולים

נאוה כהן:  לצערי, יש גם רופאים שהם פחות

נאוה כהן:  אבל יש רופאים שהם באמת מעולים, שיש להם לב, נשמה, ורצון לתת את הנשמה

נאוה כהן:  ובזכות הרופאה שלו, והיו לו כמה רופאים, ובזכות כל כך הרבה דברים, שעטפו אותו בין השנה שנתנו לו ל-11 השנים שהוא סחב - זה היה מאוד משמעותי

נאוה כהן:  לרופאים עד היום קשה להבין איך זה קרה בכלל

נאוה כהן:  אני חושבת שזה מאוד מאוד חשוב

נאוה כהן:  צריך להכשיר יותר רופאי משפחה כאלה ויותר רופאים אישיים

אוריאל בוסו: נאוה, תודה לך על חשיפת הסיפור האישי

אוריאל בוסו:      נמצאת פה חני בריף, אימא של בני, אימא שכולה

אוריאל בוסו:  גילוי נאות, בני היה חבר חדר של הבן שלי, ועבורי זה קשה באופן אישי

אוריאל בוסו:  הוא היה אצלי בבית

חנה בריף: תודה באמת על ההזדמנות לדבר

חנה בריף:  הוא היה חולה, ובתקופת המחלה יש באמת הרבה תמיכה ואפשר להשיג גם טיפול רגשי

חנה בריף:  לאחר הפטירה זה יותר קשה גם מבחינת התורים

חנה בריף:  אני קיבלתי ליווי וטיפול בזמן המחלה

חנה בריף:  זה היה בערך שנה לפני שהבן שלי נפטר

חנה בריף:  כשהבן שלי נפטר הרגשתי שהייתי הרבה יותר חזקה בהתמודדות עם המצב

חנה בריף:  אני באה לחזק את הטענה שהטיפול עוזר

חנה בריף:  הטיפול נחוץ מאוד

חנה בריף:  הוא נחוץ בזמן שזה קורה

חנה בריף:  ולא לחכות

חנה בריף:  זה מאוד מאוד חשוב

חנה בריף:  כי אנשים שיקבלו טיפול יוכלו אחר כך לחזור לחיים, למעגל העבודה, ולא להיות נזקקים

חנה בריף:  המדינה תרוויח פעמיים כי היא לא תצטרך לטפל באנשים אחר כך

חנה בריף:  צריך לשים לב מאוד לכך

חנה בריף:       הוזכרו פה החברים של החולה

חנה בריף:  החברים שלו היו מאוד מאוד קרובים

חנה בריף:  אני יודעת שהיו חברים שנזקקו לטיפול, וקיבלו טיפול

חנה בריף:  הם הלכו לטיפול פרטי כי לא היתה להם שום דרך לקבל טיפול רגשי

חנה בריף:  זה באמת מעגל יותר רחב

חנה בריף:  אני לא יודעת אם יש צורך בטיפול, אבל שתהיה איזושהי התייחסות

חנה בריף:  וגם במערכת החינוך צריך לתת איזושהי התייחסות יותר מסודרת לכיתה של הילד שנפטר

חנה בריף:  תודה רבה

אוריאל בוסו: בהחלט

אוריאל בוסו:  אבא של בני, בעלך שוקי, עזב את כל עסקיו מאז פטירתו של בני, והוא מקדיש את חייו לליווי חולים בבית החולים שיבא – תל השומר, ולליווי משפחות של חולים, בעיקר, אונקולוגים

אוריאל בוסו:  כל אחד בוחר את הדרך המיוחדת שלו להנציח

אוריאל בוסו:       אסתי שמעוני, אימא שכולה, חברה בעמותת - - -     

אסתי שמעוני: שלום

אסתי שמעוני:  אני איבדתי את בני תומר לפני חצי שנה

אסתי שמעוני:  הוא היה בן 18

אסתי שמעוני:  זה היה מוות פתאומי, הוא לא קם בבוקר

אסתי שמעוני:  כנראה שזה היה דום לב, אבל אנחנו לא יודעים בדיוק מה הסיבה

אסתי שמעוני:  כי כשנשאלתי אם אני רוצה ניתוח לאחר המוות, אמרו לנו שעושים ניתוח רק אם זה פלילי

אסתי שמעוני:  ואם לא, אנחנו צריכים לבקש

אסתי שמעוני:  שוב, זה מעמד כזה שאם אין לך מישהו מקצועי שיכול לעזור לך ולהראות את הדרך, אתה לא יודע איך לתת תשובה לשאלות כאלה

אסתי שמעוני:  רק לאחר שלושה חודשים שבהם חיכינו לדוח הרפואי, היה רשום שהרופא המליץ דווקא לעשות ניתוח לאחר המוות כי מדובר בילד כל כך צעיר

אסתי שמעוני:  היו שלוש שיחות עם המקום, אבל אף אחד לא טרח להגיד לי זאת

אסתי שמעוני:       עשרה ימים לפני שהוא נפטר, הוא היה אצל נוירולוג

אסתי שמעוני:  הוא התלונן על דפיקות לב מואצות, על לחץ בראש, והנוירולוג אמר: זה בגלל שאתה לא יוצא מהבית

אסתי שמעוני:  כנראה שחסר לך ויטמין D

אסתי שמעוני:  זה תסמינים של חרדה

אסתי שמעוני:  הילד סבל מחרדה

אסתי שמעוני:  אני אומרת, הגיע הזמן שיתחילו להתייחס ברצינות לתלונות של אנשים

אסתי שמעוני:  כשאדם בא אליך ואומר לך ששלוש שנים הוא לא יצא מהבית כי יש לו בעיית חרדה, תשלח אותו לבדיקות יותר רציניות, ואל תשחרר אותו על ויטמין  Dומגנזיום

אסתי שמעוני:  יש פה מחדל

אסתי שמעוני:  אני, אומנם, לא התלוננתי כי זה לא יחזיר לי את הילד, אבל אני חושבת שהגיע הזמן להתייחס ברצינות לפניות של אנשים, בעיקר אנשים צעירים

אסתי שמעוני:  יש פה איזה בעיה

אסתי שמעוני:  אני מבקשת שאנשים שאיבדו את הילד מדום לב, ירימו את היד

אסתי שמעוני:  כמה אנשים?     

פיני רבינוביץ': בוועדה הקודמת היו יותר

אסתי שמעוני: היו יותר

נאוה כהן: מתו פתאומית, אבל לא כולם מדום לב

אסתי שמעוני: כמה מתו בפתאומיות?     

נאוה כהן: בפתאומיות זה משהו אחר

אסתי שמעוני:   בכל אופן, אין התייחסות רצינית

אסתי שמעוני:  אם ילד כבר מחליט ללכת לנוירולוג, אז תתייחסו אליו ברצינות

אסתי שמעוני:  בנוסף, לא מובן לי איך רופא לא יודע על  שילד שהיה מטופל אצל רופא מגיל קטן מת

אסתי שמעוני:  יכלו להתקשר מהמכון הפתולוגי ולבקש את הקרניות, אבל מה עם להודיע לקופת חולים? איך זה שרופא מטפל לא מתקשר? הילד מת, אבל הוא לא נעלם

אסתי שמעוני:  זה לא אומר שהילד לא היה קיים

אסתי שמעוני:  הילד היה קיים ויש לו הורים

אסתי שמעוני:  חוסר הרגישות הזו לא יכול להיות

אסתי שמעוני:  כשהתקשרתי לרופאת המשפחה וסיפרתי לה, היא היתה בהלם

אסתי שמעוני:  כשביקשתי טיפול רגשי בשבילי ובשביל ילדיי, היא אמרה: כן, כן

אסתי שמעוני:  יחזרו אלייך

אסתי שמעוני:  אבל אף אחד לא חזר אליי

אסתי שמעוני:  כאשר התקשרתי לאחר חודשיים שוב וביקשתי שוב מענה רגשי, התקשר אליי למוחרת עובד סוציאלי

אסתי שמעוני:  ישבתי איתו

אסתי שמעוני:  הוא היה בשוק שאיבדתי ילד בן 18

אסתי שמעוני:  אני הייתי צריכה לנחם אותו

אסתי שמעוני:  לא היה לו שום מענה

אסתי שמעוני:  קודם דיברו על זה שיש ישובים שלא מקבלים מענה, אבל אני גרה בתל אביב, והם פשוט לא יודעים איך לטפל בשכול

אסתי שמעוני:  אין שום מענה

אסתי שמעוני:  זה פשוט מחדל שלא ייאמן

אסתי שמעוני:      אני לקחתי בסוף טיפול רגשי באופן פרטי לילדה כי לא יכולתי לחכות שקופת החולים פתאום תמציא לי משהו חדש

אסתי שמעוני:  התקשרתי לרופאה וביקשתי שתוציא לי מכתב כדי לקבל החזרים

אסתי שמעוני:  היא אמרה: רגע, לא היית עם הילדה אצל קרדיולוג? אמרתי לה: אף אחד לא אמר לי שצריך קרדיולוג

אסתי שמעוני:  היא אמרה: אם יש מוות במשפחה ויש אחים צעירים, הם גם כן צריכים לעבור בדיקות כדי לראות שהכול תקין

אסתי שמעוני:  אמרתי לה: אף אחד לא אמר לי את זה

אסתי שמעוני:  כל זה היה ארבעה חודשים אחרי שהילד נפטר

אסתי שמעוני:  הלכתי לקרדיולוג, וגם הוא היה בהלם

אסתי שמעוני:  הוא לא ידע מזה

אסתי שמעוני:  אני לא מבינה

אסתי שמעוני:  האם משרד הבריאות לא מספר לאנשים שילד כל כך צעיר מת מדום לב? זה כבר לא חשוב? יש פה תופעה

אסתי שמעוני:  אנשים צעירים מתים מדום לב

אסתי שמעוני:  האם לאף אחד לא אכפת? לדעתי, צריך לבדוק את זה

אסתי שמעוני:  שבוע לפני שבני נפטר, ילדה בבאר שבע נפטרה בגיל 14 גם מדום לב

אסתי שמעוני:  היא חזרה מבית הספר ונפלה, וזהו

אסתי שמעוני:  ושבועיים אחרי זה ילד בפתח תקוה

אסתי שמעוני:  וגם הילד של אשר

אסתי שמעוני:  אני חושבת שכן צריך לבדוק את זה

אסתי שמעוני:  לא ייתכן שאני אגש לקרדיולוג והוא בכלל לא יידע על זה

אסתי שמעוני:  איך משרד הבריאות מתנהל? שמתי לב שיש הרבה דגשים לגבי תקציב, אבל זה בני אדם

אסתי שמעוני:  צריך לשים לב שיש פה תופעה שחוזרת על עצמה

אסתי שמעוני:  אף אחד לא שם לב לזה

אוריאל בוסו: בכלל לא בטוח שזה תקציב, זה סנכרון מערכות

אוריאל בוסו:  תודה רבה

אוריאל בוסו:      אבי גור, בבקשה

אברהם גולדרט: אני מבקש לדבר על השכול בגיל השלישי

אברהם גולדרט:  קודם כול, תודה לחברי הכנסת וליושב-ראש שמוכנים לדבר על אחרית הימים

אברהם גולדרט:  אבל דעו שמבחינה סטטיסטית, ולמדתי גרונטולוגיה, האירוע החשוב ביותר של אדם זה אובדן בן זוג

אברהם גולדרט:  זה קורה בדרך כלל בגיל השלישי

אברהם גולדרט:  94% מהמטפלים באנשים אחרי אובדן בן זוג הן בנות

אברהם גולדרט:  איפה הבנים? הם 50% מהאוכלוסייה

אברהם גולדרט:  בדרך כלל זה בגלל שאין מערכת שמטפלת וקובעת סדרים

אברהם גולדרט:  דרך אגב, בדת היהודית, הנוצרית והמוסלמית יש התייחסות

אברהם גולדרט:  אני בעד שגם המערכת החילונית תלמד מהמנהגים והחוקים ותתחיל להשריש אותם

אברהם גולדרט:  אני חושב שמדינת ישראל יכולה גם ללמוד ממדינות אחרות ולראות איזה חוקים יש בתחום הזה

אברהם גולדרט:  אנחנו גם לא צריכים להתבייש בהובלת הנושא בעולם

אברהם גולדרט:  בתחום הזה יש דבר אחד שבו אנחנו כן מובילים: מדינת ישראל היא המדינה היחידה בעולם שכשאבא או אימא נמצאים במצב חולני קשה, הילדים נדרשים לשלם מכיסם

אברהם גולדרט:  זה לא קיים בשום מדינה אחרת

אברהם גולדרט:   זה מנהג יפה מאוד

אברהם גולדרט:  לקיחת האחריות על ידי הילדים היא מנהג יפה

אברהם גולדרט:  זה שהמדינה מתערבת, ואנחנו כאן היום כדי לגבש עקרונות להתערבות המדינה, זה עוד יותר יפה

אברהם גולדרט:  בכלל, צריך שמרכז המחקר והמידע של הכנסת, שבו נעזרים חברי הכנסת, יתחיל לדווח גם מה קורה בתחום הזה במדינות אחרות

אברהם גולדרט:  אני חושב שכרגע אין למשרד הבריאות, משרד הרווחה ומשרדי הממשלה האחרים מערכת כללים שמספקת אותי לתחום הזה, מכיוון שאני רואה שיש אנשים שנופלים בין הכיסאות

אברהם גולדרט:       אני מבקש לייצג את הגיל השלישי בדיונים בוועדה הזו

אברהם גולדרט:  אני חושב שאני יכול לתרום בקטע הזה

אברהם גולדרט:  תודה על הזמן שהקדשתם

אוריאל בוסו: תודה רבה

אוריאל בוסו:       ד"ר יובל רווה, מנהל מחלקת פסיכיאטריה של הילד והמתבגר במשרד הבריאות

יובל רווה: שלום לכולם

יובל רווה:  כמובן שקשה קצת לדבר גם אחרי הוועדה הזו וגם אחרי ועדת הרווחה

יובל רווה:  אני אנסה לדבר על המענים הטיפולים

יובל רווה:  אנחנו שומעים הרבה שאין מענים טיפולים

יובל רווה:  יש מענים טיפולים

יובל רווה:  הם נורא נורא מעטים

יובל רווה:  יש הרבה הרבה דרישה, ומעט מעט מטפלים

יובל רווה:  וזה מצב קשה, והפתרון הוא מן הסתם משאבים

יובל רווה:  אני לא יודע אם זה מנחם מישהו, אבל ילד שמגיע למערכת בריאות הנפש צריך לחכות כחצי שנה, במקרה הטוב, לקבל איזשהו טיפול

יובל רווה:  אנחנו מכירים את המצב, ואנחנו בנינו תוכנית גדולה על מנת לשפר את המצב הזה, אבל התוכנית הזו נתקעת על רקע תקציב

יובל רווה:       לגבי טיפול בילדים בהקשר של שכול – צריך לחשוב על זה, אבל יכול להיות שהמקום הנכון, לפחות בתחילת הטיפול, הוא בתי הספר, כי למערכת בריאות הנפש מגיעים ילדים ומבוגרים שכבר חווים סימפטומים

יובל רווה:  אנחנו רוצים לטפל בהם עוד קודם בטיפול מונע או טיפול בקבוצת השווים, כמו שנאמר כאן

יובל רווה:  את זה אפשר לעשות בבית ספר שרואה את כל הילדים

יובל רווה:  התוכנית שבנינו היא תוכנית תלת משרדית

יובל רווה:  גם משרד החינוך חבר בה, וגם משרד הרווחה

יובל רווה:  שמנו לב לדבר הזה וביקשנו תגבור של מערכת השפ"ח – השירות הפסיכולוגי החינוכי בבתי הספר ויועצות בבתי ספר, בדיוק בשביל מקרים כאלו

יובל רווה:       קיימת איזושהי בעיה מובנית

יובל רווה:  אני לא יודע אם זה כל כך מעניין פה את האנשים, אבל צריך להסביר

יובל רווה:  המצב הוא מורכב

יובל רווה:  קופות החולים אחראיות על בריאות הנפש מאז 2015

יובל רווה:  על מנת לקבל טיפול במערכת בריאות הנפש צריך אבחנה

יובל רווה:  ילד שחווה אובדן או מבוגר שחווה אובדן – זה לא מופיע

יובל רווה:  אין אבחנה כזו ב-DSM, ולכן יש בעיה

יובל רווה:  בכל המערכת יש בעיה לתת לו טיפול במסגרת החוק, ומי שמפנה אותו צריך לכופף קצת את החוקים האלה

יובל רווה:  לכן, יכול להיות שהפתרון הנכון הוא מה שנאמר קודם בוועדת הרווחה - להשוות את הסל שמקבלת כל משפחה שכולה לסל שמקבלים נפגעי אובדנות ונפגעי תאונות דרכים ונפגעי רצח

יובל רווה:  זה יכול לעזור גם למשרד שלנו לשתף פעולה ולהשתתף בזה, כמו שאנחנו משתתפים בתקציב של הסלים האלו

אוריאל בוסו: תודה

אוריאל בוסו:  לפני שאני פונה לקופות, נמצאת פה הגברת מירי כהן

אוריאל בוסו:  אני לא יודע מי הכתובת

אוריאל בוסו:  אתה הבכיר כרגע פה והיא מתאמת משרד הבריאות

אוריאל בוסו:  אתם בסוף הרגולטור

אוריאל בוסו:  הועלו פה כמה נקודות

פיני רבינוביץ': אתה מדבר על בריאות הנפש

פיני רבינוביץ':  אנחנו מדברים על עובדים סוציאליים ופסיכולוגים

פיני רבינוביץ':  מתברר שקופות החולים מקבלות תקציב והן מחליטות לאן הכסף הולך

פיני רבינוביץ':  צריך לבוא פה ולהגיד למשרד הבריאות: יש

פיני רבינוביץ':  אנחנו לא מדברים על בריאות הנפש

פיני רבינוביץ':  אני לא רוצה כדורים, אני לא רוצה ללכת לפסיכיאטר

פיני רבינוביץ':  אני מדבר על עובד סוציאלי שנמצא

פיני רבינוביץ':  למשל, בבית החולים שערי צדק יש מחלקה מיוחדת

פיני רבינוביץ':  אנחנו מדברים על תשלום של 200 שקל

פיני רבינוביץ':  הבעיה היא שקופות החולים אומרות: זה כן, זה לא

פיני רבינוביץ':  סליחה על הביטוי, הן עושות את ה - - -     

קריאה: סלקציה

אברהם גולדרט: הן פשוט לא עושות

יובל רווה: תחום בריאות הנפש כולל הכול

יובל רווה:  הוא כולל גם פסיכיאטרים, אבל הוא כולל גם טיפול פסיכולוגי וגם טיפול של עובד סוציאלי וגם טיפול באומנות

יובל רווה:  כל התחומים האלה הם תחת בריאות הנפש

יובל רווה:  על מנת לקבל טיפול פסיכולוגי בקופת חולים, עדיין צריך אבחנה

יובל רווה:  זה נכון מאז - - -     

ברוריה רבינוביץ': למה הורה שכול צריך אבחנה?     

יובל רווה: את צודקת, אני איתך

פיני רבינוביץ': אני אביא אישור מהרופא שלי

פיני רבינוביץ':  אני מביא תעודת פטירה ובזה אני פטור

פיני רבינוביץ':  מה עוד אני צריך?     

יובל רווה: אני מסכים לגמרי

יובל רווה:  אני אמרתי, זה לא - - -     

טטיאנה (טניה) מזרסקי: או להוסיף אבחנה כזו במערכת

אוריאל בוסו: אתה נגעת בנקודה מאוד ממוקדת

אוריאל בוסו:  אבל העלו פה נקודות חשובות אחרות מול משרד הבריאות לגבי המעטפת למשפחות, הליווי, המידע, מחיקת הילד מהמערכת, ואפשר כמובן לדבר על זה

אוריאל בוסו:  כמו כן, המידע בין הקופות

אוריאל בוסו:  כלומר, ברגע שקורה אסון כזה במשפחה, צריך לסנכרן את המערכת וליידע אותה מה צריך לעשות ואיך מטפלים

אוריאל בוסו:  אולי יש איזה מום גנטי במשפחה שהיא לא מודעת אליו

אוריאל בוסו:  אלו נקודות שבהן אני רוצה לשמוע איך משרד הבריאות רואה את הדברים

אוריאל בוסו:  כמובן שצריך לשאול את הקופות איך הן מנווטות ומפלחות את הנושא הזה במכסה ובכסף שהן מקבלות דרך עובדים סוציאליים ותמיכה פסיכולוגית

אוריאל בוסו:  לא צריך להגיע לפסיכיאטר, אבל הליווי הנפשי והמעטפת שהם צריכים

אוריאל בוסו:  צריכים אוזן קשבת

אוריאל בוסו:  אנשים רוצים לחזור למעגל החיים, ואין משהו שיכול למלא להם את האובדן הזה

אוריאל בוסו:  אני לא רוצה להגיד מה כתוב בגמרא

אוריאל בוסו:  הקובר את בניו בחייו לא רואה פני גיהינום, וברור למה

אוריאל בוסו:  מבחינתם טעם החיים נגמר

אוריאל בוסו:      מירי כהן, משרד הבריאות, בבקשה

חילי טרופר: מירי, מה חסר כדי שתורידו את הצורך הזה בהבאת אבחנה?      

מירי כהן: אתייחס באופן כללי

טלי יולין: אני רוצה להוסיף משהו

טלי יולין:  אולי היא תוכל לענות לי על זה, או לפחות להתייחס

טלי יולין:  שמי טלי יולין, אני אימא שכולה כבר 20 שנה

טלי יולין:  משפחה שכולה זה לא רק ההורים והאחים שהיו בזמן המוות

טלי יולין:  משפחה שכולה זה עוד אחים שנולדו אחר כך

טלי יולין:  הם לגמרי שקופים

טלי יולין:  אם אנחנו, השכול האזרחי, משפחות שקופות, האחים שנולדו אחר כך הם בכלל סיפור

טלי יולין:  אף אחד לא מתייחס אליהם

טלי יולין:  אני אשמח שיוסיפו את זה, אם אפשר

טלי יולין:  כי אצלנו זה מאוד ניכר, ואני שומעת על זה הרבה

סבטה הוכמן: הם נולדים כבר עם תיק

אוריאל בוסו: תודה

אוריאל בוסו:  מירי כהן, בבקשה

מירי כהן: קשה לדבר וקשה להישאר אדישים לאחר הדברים שאמרתם

מירי כהן:  כל מקרה נוגע ללב

מירי כהן:  הורה שמאבד את הילד, אחים – הכול נכון

מירי כהן:  אני מסכימה שכנראה לא נעשה מספיק כדי לתת את הטיפול הנכון והמרבי שצריך לתת למשפחות האלה, ולא רק במסגרת הרגילה

מירי כהן:  הוזכר כאן שיש מסגרות שכן מטפלות ונותנות מענה

מירי כהן:  גם אם הוא לא הכי אופטימלי והוא לא הכי מלא, כן מקבלים מענה

מירי כהן:  בין היתר, ממשרד הרווחה, שנותן את המענה למשפחות שחוו אובדנות, תאונות דרכים, וגם מקרי רצח

מירי כהן:  אגב, משרד הבריאות שותף לתוכנית הזו במסגרת אובדנות

מירי כהן:  הוזכרה קודם התוכנית של מניעת אובדנות

מירי כהן:  וכן, גם אנחנו

מירי כהן:  משרד הבריאות מתקצב, מעביר תקציב, למשרד הרווחה עבור הטיפול בבני משפחות של מתאבדים

מירי כהן:  אבל כפי שנאמר, אנחנו לא מדברים על מה שיש, שגם זה לא מספיק, וזה ברור, אלא על מה שאין

מירי כהן:  אני חושבת שהמסגרת הזו של משרד הרווחה, שנותנת את המעטפת הזו, מעבר לטיפולים הרגילים שמערכת בריאות הנפש צריכה לתת לכל מטופל באשר הוא, גם למשפחות ברגישות ובהתאמה הנדרשת של משפחות שכול וכו', אבל צריך לתת כאן דגש מיוחד גם למשפחות כפי שניתן למשפחות שיש אותן היום בחוק או לא בחוק

מירי כהן:  זה גם עלה בדיון שהיה בוועדת הרווחה - אם ניתן להרחיב את הטיפול הייעודי שניתן למשפחות השכול

מירי כהן:  כנראה שזה הפתרון היותר טוב ויותר נכון

מירי כהן:  אגב, עלו כאן סוגיות שלא רק נוגעות לתקציב

מירי כהן:  אני מבינה שהנושא הזה כנראה רוצה להיות גם מקודם גם בכנסת, ואני מאוד מאוד מקווה שיצליחו לקדם אותו

מירי כהן:  להרחיב את הטיפול שניתן

מירי כהן:  שוב, לא רק לקבוצות האלה אלא גם לקבוצות הנרחבות יותר

מירי כהן:       היו כאן סוגיות, וזה אכן לא רק תקציב

מירי כהן:  אתם דיברתם על סוגיות רגישות של הרישום, הדיווח, הקשר עם הרופאים וכו'

מירי כהן:  דיברתי כבר עם אילן, נציג משרד הרווחה, לגבי הסוגיות האלה

מירי כהן:  אנחנו רוצים לקיים דיון משותף למשרד הבריאות ומשרד הרווחה, יחד עם כל הגורמים שלנו, וגם השירות הסוציאלי שלנו, הפסיכולוגי וכו', כדי לתת את המענים הנכונים, הרגישים והמותאמים לציבור שצריך לקבל את המענה המאוד מותאם, גם טיפולית וגם רגשית, שכנראה היום לוקה בחסר

מירי כהן:  זה מה שאנחנו, שני המשרדים יחד, מתכוונים לעשות

מירי כהן:  כפי שאמר ד"ר יובל רווה, גם המענים הטיפוליים בבריאות הנפש היא תוכנית משותפת של בריאות, רווחה וחינוך

מירי כהן:  שוב, כי אי אפשר לעשות את זה לבד

מירי כהן:  הכול קשור האחד בשני

מירי כהן:  וגם בנושא הזה אנחנו נעשה בשיתוף

מירי כהן:  אנחנו כבר מעבירים טלפונים, זה בסדר

מירי כהן:  אנחנו נדבר גם עם העמותות

מירי כהן:  שוב, שיתוף פעולה של המשרדים בנושא הזה, וכבר סיכמנו שאנחנו נעשה

חילי טרופר: כמה זמן עבודה אתם צריכים בשביל זה?      

מירי כהן: עכשיו דיברנו

חילי טרופר: כמה בערך? כדי שנדע מתי אנחנו יכולים לקבל את זה

מירי כהן: אני מבינה שמשרד הרווחה עושה עכשיו גם איסוף נתונים

מירי כהן:  אולי נשמע אותם

אילן שלגי: אילן שריף, משרד הרווחה

אילן שלגי:  אני חושב שצריך לעשות פה איזושהי הבהרה נכונה של הדבר הזה

אילן שלגי:  המענה הראשוני צריך להיות קודם כול על ידי משרד הבריאות וקופות החולים מיידית

אילן שלגי:  רוב הפטירות שאנחנו מדברים עליהן נעשו בבתי חולים, במסגרות בריאות, שבהן בדרך כלל כבר על התחלה אין איזשהו מענה

קריאה: אין כלום

אילן שלגי: אני חושב ששם אפשר בתקציבים מאוד מוגבלים לתת איזשהו מענה ראשוני

אילן שלגי:  שנית, חלק מהבעיה היא שבאמת אין להם גם למי להעביר כשיש בעיה יותר רצינית, ועל זה דיברנו בוועדה הקודמת

אילן שלגי:  יש פה חלל מאוד מאוד מאוד גדול שאנחנו מתחילים להתייחס אליו

אילן שלגי:  לא נצליח למלא את הכול

אילן שלגי:  אבל, לדעתי, נתחיל בכמה תוכניות מאוד פשוטות שכן אפשר לעשות

אילן שלגי:  לדעתי, בסכומים לא מאוד גדולים אפשר לעשות תוכניות יפות

אילן שלגי:  אני מאוד אופטימי בעניין הזה

אסתי שמעוני: הייתי קודם בוועדת הרווחה

אסתי שמעוני:  נאמר שם שהתוכניות הן עד גיל 18

אסתי שמעוני:  אני אומרת, הרי לאנשים יש אחים צעירים, אז אי אפשר להגיד שזה עד גיל 18

אסתי שמעוני:  כי יכול להיות שגם לבחור בן 27 יש אח צעיר שצריך לקבל מענה

אסתי שמעוני:  אני חושבת שזה לא לעניין להגביל את הגיל עד גיל 18

אילן שלגי: אני רק אגיד כי אני זה שהבאתי את המספר הזה של גיל 18 בוועדה הקודמת

אילן שלגי:  הכוונה שם היתה לתת עדיפות

אילן שלגי:  קודם כול, לדעתי, כולם צריכים לקבל סיוע

אילן שלגי:  זה לא שאלה

אילן שלגי:  אבל לתת עדיפות למשפחות שחוות שכול שיש בהן ילדים עד גיל 18, או שאחד הילדים שנפטר היה עד גיל 18

אילן שלגי:  רק להבהרה, זו היתה הכוונה

חילי טרופר: אני הבנתי את משרד הרווחה

חילי טרופר:  הוא דיבר על מדורג

חילי טרופר:  כלומר, אם הוא היה יכול לתת לכולם, מחר הוא נותן לכולם

חילי טרופר:  מכיוון שהוא יודע איך הדברים עובדים, הוא אומר: בואו נתחיל במשפחות יותר צעירות, והוא לא הגדיר שם גיל

חילי טרופר:  בסדר, חלק מהתוכניות בישיבת ההמשך

חילי טרופר:       יש לי שאלה למשרד הבריאות

חילי טרופר:  אתם אומרים שכדי לקבל טיפול הוא צריך להביא אבחנה

חילי טרופר:  לדעתי, הורה שאיבד ילד – נראה לי שזו האבחנה הכי מובהקת

חילי טרופר:  האם אפשר להכניס למנגנון שהורה שכול שאיבד ילדו או אח שאיבד זה כאילו נחשב אבחנה? אחרי זה ייכנס לבעיה של התור הגדול

חילי טרופר:  אבל לפחות תחסכו את שלב הביניים הזה

חילי טרופר:  נראה לי שהבנו שמי שאיבד בן משפחה במשפחה גרעינית צריך טיפול

קריאה: יש אבחנה ב-ICD וב-DSM

לאה בירנבוים: שמי לאה בירנבוים

לאה בירנבוים:  שכלתי את הבת שלי ממחלת הסרטן כשהיא היתה בת 22, וזאת לאחר שלוש שנים של מלחמה

לאה בירנבוים:  הגענו לבדיקה שגרתית לאחר השתלת מח עצם בבית החולים תל - - -

לאה בירנבוים:  סליחה, אסור להגיד את שמו של בית החולים

לאה בירנבוים:  היא ישבה לידי יפה ותמירה ונראית טוב

לאה בירנבוים:  הרופא אמר לנו: המחלה חזרה, מבחינה רפואית אין יותר מה לעשות

לאה בירנבוים:  זה היה בלי שום הכנה, בלי עובדת סוציאלית שתהיה לידנו

לאה בירנבוים:  אני פשוט זוכרת את זה

לאה בירנבוים:  אני לא יודעת מה היה יותר גרוע - האם יום המוות או היום הזה

לאה בירנבוים:  זה מלווה אותי מבחינת טראומה בצורה חזקה מאוד

לאה בירנבוים:  אני כמעט לא יכולה לישון כבר שלוש שנים

לאה בירנבוים:  זה היה כול כך נורא

לאה בירנבוים:  רגע, מה אנחנו אמורים לעשות? מה פירוש? בלי הכנה בכלל

לאה בירנבוים:  הוציאו אותה אחר כך מהחדר, ואני התמוטטתי אחר כך

לאה בירנבוים:  אבל אחר כך המשכנו ונסענו לארצות הברית לעוד שבעה חודשים עד המוות

לאה בירנבוים:  הייתי במוות, וגם הילדים היו במוות, והכול היה מכובד

לאה בירנבוים:  היא ידעה שהיא הולכת למות

לאה בירנבוים:  אבל לא היה פה ליווי, כלום

לאה בירנבוים:  ביטוח לאומי נעלם מהרגע שחזרתי

לאה בירנבוים:  אבל קופת החולים המשיכה לגבות על ציפורה

לאה בירנבוים:  הרי הם ידעו שהיא נפטרה

לאה בירנבוים:  היתה להם רשלנות

לאה בירנבוים:  מה קורה פה? לא, תשיגי תעודת פטירה

לאה בירנבוים:  ללכת למשרד הפנים הלוך ושוב

לאה בירנבוים:  ואז לא, זה באנגלית ואת לא יכולה, כי אתם לא קוראים אנגלית? אתם רוצים לבוא איתי להר הזיתים ולראות איפה היא קבורה? שאתקשר לחברה קדישא שיוכיחו שהיא נפטרה? חוסר הסנכרון בין המנגנונים הוא פשוט יותר מדי

לאה בירנבוים:   לא היה לי ליווי, והמחסור בליווי מאוד מקשה עליי

אוריאל בוסו: תודה רבה

אוריאל בוסו:  זה חשוב מאוד

אוריאל בוסו:  אנחנו חייבים לשמוע התייחסויות מקופות החולים לפני שאנחנו מסיימים את הדיון

חילי טרופר: הוא לא ענה על השאלה

יובל רווה: אני אענה לשאלה

יובל רווה:  מבחינת האבחנות, אפשר לסדר את העניין הזה

יובל רווה:  קיים קושי מבחינת מה שנאמר כאן קודם, לתת טיפול סביבתי, נניח, לכיתה שבה ילד נפטר

יובל רווה:  זה יותר מורכב מבחינתנו

יובל רווה:  אבל שוב, בשילוב - - -     

חילי טרופר: האם אתה יכול לדאוג לזה שמורידים את הצורך הזה ב - - -?      

יובל רווה: אני יכול לנסות

יובל רווה:  בהחלט, כן

יובל רווה:  לא הצורך בזה

יובל רווה:  במקרה הספציפי הזה של שכול, כן

חילי טרופר: כן, אני מדבר על שכול

חילי טרופר:  עזוב לרגע את החברים מהכיתה

חילי טרופר:  משפחה גרעינית שכולה באה ואומרת: אני משפחה שכולה

חילי טרופר:  מבחינתה, היא כבר זכאית לטיפול

יובל רווה: אפשר

יובל רווה:  ננסה במשרד לעשות את זה

יובל רווה:  נשמע שזה לא מסובך

יובל רווה:  שוב, ניתקל בקושי של תורי המתנה כמובן

אוריאל בוסו: זה עוד שלב שנצטרך לתגבר

אוריאל בוסו:  תודה

אוריאל בוסו:       מירב בן פורת חביב, שירותי בריאות כללית

פורת חביב: שלום לכולם

פורת חביב:  היו פה סיפורים מאוד מרגשים

פורת חביב:  שמי מירב בן פורת חביב, אני עובדת סוציאלית מחוזית במחוז מרכז, קופת חולים, שירותי בריאות כללית

פורת חביב:  קודם כול, לגבי הנקודות שעלו לגבי מחיקה מהאפליקציה – דברים שאולי היו בשולי הדברים אבל רשמתי אותם בצד, והעניין של לדווח לרופא כדי שהוא יידע ולהרים טלפון, זה משהו שנעביר אותו הלאה ונראה איך אפשר לעשות איזשהו נוהל שמתייחס לדברים האלה

פורת חביב:  אני יודעת שזה באמת נחווה כחוסר רגישות, למרות שאף אחד מהצד השני, כמובן, לא מתכוון להיות לא רגיש

פורת חביב:  פשוט צריך שיהיה נוהל מוסדר

פורת חביב:  יש לנו, בשירותי בריאות כללית, מערך בריאות נפש מאוד נרחב

פורת חביב:  יש מטפלים מיומנים

פורת חביב:  אבל כמו בכל השירותים, המשאבים הם קטנים

פורת חביב:  יש ביקוש רב ומה שאנחנו יכולים להציע הוא מאוד מאוד מצומצם

פורת חביב:  זה תלוי תקציב

פורת חביב:  אצלנו מקבלים אנשים אחרי שכול, לא אומרים להם לא

פורת חביב:  לעיתים הם יחכו

פורת חביב:  באופן קסום, הבוקר קיבלתי טלפון מאימא שאיבדה את הבת שלה לפני כמה חודשים בתאונה מחרידה

פורת חביב:  מקבלים אותם לפני כן

פורת חביב:  זאת אומרת, הם יקבלו קדימות בתור

פורת חביב:  אבל זה לא משהו שרשום

פיני רבינוביץ': זה היה בגלל שהתקשרו אלייך

פורת חביב: מה זה התקשרו אליי? היא לא מכירה אותי אישית

פורת חביב:  רופאת המשפחה שלה חיפשה לה מענה והיא פנתה אליי

פורת חביב:  זה לא איזה היכרות אישית

פורת חביב:  אבל, באמת, כשאנחנו מקבלים מקרים כאלה - - -     

פיני רבינוביץ': אתם יכולים להוציא קול קורא למטפלים שיבואו ויטפלו אצלכם? הם עובדים בעמותות, הם נותנים שירות

פיני רבינוביץ':  אתם יכולים להוציא קול קורא? אני כעמותה מוכן לתת את הכול ולעזור לכם

פיני רבינוביץ':  יש מטפלים

פיני רבינוביץ':  אמרתי זאת בהתחלה, ואני אומר זאת עכשיו בסיום הדיון

פיני רבינוביץ':  יש מטפלים

פיני רבינוביץ':  שבו איתנו

פיני רבינוביץ':  יש פה אנשים

פיני רבינוביץ':  באנו לפה

פיני רבינוביץ':  תודה לחבר הכנסת חילי טרופר

פיני רבינוביץ':  בואו נשבע על זה

פיני רבינוביץ':  אני מבטיח לכם שיהיו לכם מטפלים שיעבדו לא דרך קופת חולים אלא - - -

פיני רבינוביץ':  נמצא את הפתרון

פורת חביב: אנחנו כל הזמן מחפשים עוד ספקים לעבוד איתם

פורת חביב:  אני אשמח שנחליף פרטים כדי שנבחן

פיני רבינוביץ': בהחלט

פיני רבינוביץ':  יש מטפלים

פיני רבינוביץ':  לא הייתי בא לפה אם לא הייתי בטוח שיש לי מאחוריי כמה עשרות מטפלים

אוריאל בוסו: האם סיימת?     

פורת חביב: אני סיימתי

פורת חביב:  אם יש התייחסויות, אני מוכנה

אוריאל בוסו: האם יש לכם שאלה? גברתי, רצית לדבר

ויקטוריה גריידי: 	שמי ויקה גריידי

ויקטוריה גריידי:  אני אימא של נועה, שנפטרה לפני כמעט ארבע שנים בגיל 16

ויקטוריה גריידי: 5 מגידול אלים בגזע המוח

ויקטוריה גריידי:  נועה שלי היתה בבית החולים אולי שלושה ימים כשלקחו לה את הביופסיה מהמוח, ואחר כך בהקרנות

ויקטוריה גריידי:  בשאר הזמן היא טופלה בהוספיס בית

ויקטוריה גריידי:  היא טופלה על ידי היחידה האונקולוגית של אחת הקופות

ויקטוריה גריידי:  דיברו פה הרבה על הקטע של הסנכרון

ויקטוריה גריידי:  אני חייבת לציין שכשהיא נפטרה, הרופא והאח שטיפל בה בבית, אפילו לא יצרו איתנו קשר, למרות שהם ידעו שהיא נפטרה

ויקטוריה גריידי:  מבחינתי, זה היה חוסר רגישות משווע

ויקטוריה גריידי:  אני חושבת שצריך להיות איזשהו המשך

ויקטוריה גריידי:  גם לא עובדת סוציאלית

ויקטוריה גריידי:  מי שלא מטופל בבית חולים, מרגיש בכלל בודד במערכה

ויקטוריה גריידי:  אני אחות במקצועי ועבדתי גם בקופה הזו 15 שנה

ויקטוריה גריידי:  אם לא היית אחות בקופה הזו, ואם לא הייתי אחות, אז שום דבר

ויקטוריה גריידי:  כמו שהיא אומרת, פנו אליה מלמעלה

ויקטוריה גריידי:  אני לא חושבת שצריכה להיות פרוטקציה בזה

ויקטוריה גריידי:  גם כך ההורים נמצאים בכזה חוסר אונים כשהם מאבדים את הילד וכשהם רואים את הילד גוסס מול העיניים שלהם לאחר שהם טיפלו בו

ויקטוריה גריידי:  המערכת חייבת לדעת להכיל את הסיטואציה

ויקטוריה גריידי:  אני אומרת, גם כאחות, שאנחנו לא יכולים להרשות לעצמנו להגיד: זה קשה לי, אני לא יכול, ואני לא יודע איך, ואין לי משאבים

ויקטוריה גריידי:  זה קצת בעייתי

אדווה זיידמן: צריך הכשרה של הצוות הרפואי עצמו

אדווה זיידמן:  שמי אדווה זיידמן

אדווה זיידמן:  אני יועצת במקצועי, ואני אימא שכולה

אדווה זיידמן:  בני נפטר לפני 13 שנה ממחלת לב

אדווה זיידמן:  להפתעתנו, הוא נולד איתה בגיל שבעה חודשים

אדווה זיידמן:  ידענו בתקופה הזו אשפוזים רבים, אשפוז ממושך ואשפוזים נוספים בטיפול נמרץ

אדווה זיידמן:  היינו בליל הפטירה בבית החולים

אדווה זיידמן:  חזרנו מבית החולים

אדווה זיידמן:  לא היתה נוכחות של עובדת סוציאלית, גם בשעות האחרונות, גם ברגעים האחרונים וגם כשביקשנו

אדווה זיידמן:  גם לאחר הפטירה, כשביקשנו הדרכה ראשונית מעובדת סוציאלית כי אנחנו צריכים לחזור הביתה ויש לי עוד שתי בנות, אחת מהן נמצאת כאן לצידי, אז היא היתה בת חמש, נאמר לנו שהעובדת הסוציאלית מתחילה לעבוד רק בשעה שמונה או שמונה וחצי

אדווה זיידמן:  ולכן, לא זכינו לאיזושהי תמיכה בליל הפטירה

אדווה זיידמן:  כן היו עובדות סוציאליות בבית החולים שליוו אותנו בתקופות האשפוזים הממושכים, ואני חייבת לציין שמאוד נתרמנו מהנוכחות שלהן

אדווה זיידמן:       בעיניי, הסוגיה של נוכחות איש טיפול, גם בשעות הלילה וגם בשעות המוקדמות הבוקר, היא סוגיה הכרחית

אדווה זיידמן:  שנית, הסוגיה של הרגישות של הצוות הרפואי

אדווה זיידמן:  כמו שהזכרת קודם, יש לנו עוד ילדים

אדווה זיידמן:  אנחנו חוזרים לאותו בית חולים, ולפעמים אנחנו חוזרים לאותם רופאים

אדווה זיידמן:  לפעמים לא

אדווה זיידמן:  אבל עצם הריח בכניסה לבית החולים מחזיר אותנו לאותן תקופות, ואני מניחה שתזדהו איתי כאן

אדווה זיידמן:  הייתי מצפה שתהיה איזושהי רגישות

אדווה זיידמן:  רגישות בהמתנה לתורים, רגישות בשאלות, רגישות ביחס

אדווה זיידמן:  כמו כן, שזה יהיה ידוע ושאני לא אצטרך להתחנן על נפשי ולהגיד: קשה לי לחכות כאן, האם מישהו יכול לעזור לי?      

אוריאל בוסו: משרד הבריאות, תרשמו, בבקשה, את הנקודות

אדווה זיידמן: כן, בוודאי

אדווה זיידמן:  הסוגיה השלישית קשורה גם היא למשרד הבריאות

אדווה זיידמן:  אנחנו תושבי יהודה ושומרון

אדווה זיידמן:  אני גרה ברבבה שבשטחים

אדווה זיידמן:  מי שהשתחרר בזמנו מאשפוז ממושך בטיפול נמרץ ובפגיה, וכאמור, הילד שלי היה תינוק, היה זכאי לליווי וסיוע של אחות ורופא

אדווה זיידמן:  אנחנו לא קיבלנו את זה

אדווה זיידמן:  נאמר לנו על ידי הקופות והמשרד שאין רופאים או אחיות שמוכנים להגיע לאזור שלנו ולסייע לנו

אדווה זיידמן:  אני לא במקום של הסוגיה הפוליטית, אני באמת אומרת שאפשר למצוא לזה פתרון

אדווה זיידמן:  גם באזורנו יש רופאים ואנשי מקצוע

אדווה זיידמן:  הם אולי לא שייכים לקופה הספציפית הזו, אבל אפשר לתת לזה מענה ואפשר לייצר את הפתרון הזה

אוריאל בוסו: כל הכלים כשרים פה

אוריאל בוסו:  שום פוליטיקה לא נכנסת לחדר בדיונים הללו

אוריאל בוסו:      ד"ר ליזה כנעני, מנהלת ארצית שירות סוציאלי של מכבי, בבקשה

אוריאל בוסו:  שלום וברכה

ליזה כנעני: אני שומעת כאן בזום באמת בכאב גדול את הדברים שנאמרים בדיון

ליזה כנעני:  אני רוצה להתייחס

ליזה כנעני:  אין לי ספק לגבי כל מה שנאמר כאן על הצורך בטיפול ובליווי בשלבים השונים

ליזה כנעני:  גם בשלב של מסירת בשורה מרה, כמו שנאמר כאן

ליזה כנעני:  גם כשנאמר שאין עוד אפשרות לסייע, אז איך עושים את זה בצורה רגישה שלוקחת בחשבון את העובדה שמדובר בבשורה שקשה מאוד להכיל אותה

ליזה כנעני:  אין ספק שבשלבים האלו נדרש ליווי וטיפול

ליזה כנעני:  וכמובן גם כאשר מתמודדים עם אובדן בן משפחה

ליזה כנעני:       קודם כול, אצלנו, כמו שנאמר גם בכללית, מרפאות לבריאות הנפש, כל מערך בריאות הנפש, גם התחום של ילדים ונוער וגם תחום של מבוגרים, נותנים מענה טיפולי לאנשים שפונים כשהסוגיה היא התמודדות עם שכול

ליזה כנעני:  אנחנו לא דוחים אותם בטיפול

ליזה כנעני:  טיפול ניתן גם על ידי עובדים סוציאליים במרכזים הרפואיים

ליזה כנעני:  לא מעט מהאנשים חולים, ויש להם היכרות מקדימה עם רופא המשפחה ועם כל הצוות הרפואי וגם עם העובדות הסוציאליות

ליזה כנעני:  אנחנו ממשיכים ללוות אותם

ליזה כנעני:  יש לנו קבוצות לבני משפחה בשנת האבל הראשונה

ליזה כנעני:  אנחנו עושים מאמץ מאוד מאוד גדול באמת ללוות את המשפחות בשלבים הרגישים האלה

ליזה כנעני:       דובר כאן על סנכרון ועל היכולת לקבל

ליזה כנעני:  בסופו של דבר, הרבה מאוד מהאנשים, גם אם הם חולים זמן רב בבית, אני חושבת שאחוז ניכר נפטר בבית החולים

ליזה כנעני:  כל הנושא של העברת מידע מבית החולים בצורה מסודרת לרופא המשפחה, למערכת הבריאות בקהילה, שמכירה את המטופלים לאורך זמן, צריך להיות מטופל

ליזה כנעני:  אני חושבת שהחוליה הזו היא חלשה

ליזה כנעני:  היא לא מטופלת בצורה מספיק טובה

ליזה כנעני:  לצערי, ואני אומרת זאת כאן, כל מערך הטיפול סובל מעומס מאוד מאוד גדול

ליזה כנעני:  כשאומרים לבן משפחה: אתה תצטרך להיכנס לתור לטיפול ואתה תצטרך להמתין שלושה-ארבעה-חמישה או חצי שנה או אפילו יותר, אין לי ספק שזה מקומם ומרגיז

ליזה כנעני:  אבל המציאות היא כזו שבכל מערך הטיפול יש עומס טיפולים מאוד מאוד גדול ונמצאים בתורי ההמתנה הרבה מאוד אנשים שמצוקות החיים שלהם הן קשות ביותר

ליזה כנעני:  אנחנו, במכבי, מנסים לתת הרבה מאוד ערוצי טיפול, כולל ספקים שאנחנו מוסיפים, כולל האפשרות לקבל טיפול מרחוק, כולל אפשרויות לתת טיפולים יותר קצרים, בעיקר סביב מצבי משבר

ליזה כנעני:  ועדיין המערכת הזו היא בעומס מאוד גדול

אוריאל בוסו: אנחנו לא מצפים כרגע לתשובות מעשיות לכל הנקודות שהועלו

אוריאל בוסו:  חשוב לנו שאתם תקשיבו, תסנכרנו את המערכות, שתקשיבו לנקודות שחשובות מאוד מאוד למשפחות שלא שמים אליהן לב, מלבד הנקודות שנמשיך הלאה בהן בטיפול מול משרד הבריאות

אוריאל בוסו:  תודה רבה לך

אוריאל בוסו:       אחרונת הדוברים הגברת טובה כץ, לאומית שירותי בריאות

אוריאל בוסו:  אף היא בזום

אוריאל בוסו:  האם טובה נמצאת איתנו?      

רונן הופמן: יש משהו שאנחנו עושים, והוא עוזר לנו, שנקרא מעגלי שיח והקשבה

רונן הופמן:  לנו, לפחות, זה הכלי שהכי עוזר לנו

רונן הופמן:  זה משהו שלא דורש הרבה תקציב

רונן הופמן:  יש הרבה תוכניות בארץ להכשרה

רונן הופמן:  אני חושב שזה כלי שיכול לעזור מאוד בקהילה כי בסוף זה נותן הרבה מאוד ערך

רונן הופמן:  זה כלי קבוצתי

רונן הופמן:  מנחה אחד יכול להחזיק 10 - 15 הורים שכולים בבת אחת

רונן הופמן:  אפשר לעשות זאת פעם או פעמיים בחודש, או משהו בסגנון

רונן הופמן:  זה יכול להיות גם לעיבוד של חוויה של חברים ומעגלים יותר רחוקים

רונן הופמן:  זה כלי קיים שאפשר להשתמש בו

רונן הופמן:  אנחנו עושים אותו כרגע מלמטה

רונן הופמן:  אבל עם עזרה שלכם, זה יכול לעזור

קריאה: אני רוצה להוסיף בנושא זה

אוריאל בוסו: אנחנו צריכים לעלות למליאה

אוריאל בוסו:  הוא גם מוביל את היום הזה בנאומים, וגם אני במליאה כסגן יושב-ראש הכנסת

אוריאל בוסו:  אנחנו משכנו, אבל אני לקראת סיכום הדיון

אוריאל בוסו:       חברת הכנסת מזרסקי, לא דיברת

אוריאל בוסו:  האם תרצי?     

טטיאנה (טניה) מזרסקי: היה לי חשוב להקשיב

טטיאנה (טניה) מזרסקי:  לקחתי כמה משימות לעבודה

אוריאל בוסו: תודה רבה

אוריאל בוסו:      סיכום הדיון: 1

אוריאל בוסו:  ועדת הבריאות מודה ליוזמי הדיון: חבר הכנסת חילי טרופר ולעמותה ולכל המשתתפים אשר תרמו להעלאת הנושא החשוב לסדר-יומה של הוועדה ולסדר-היום הציבורי

אוריאל בוסו:       2

אוריאל בוסו:  הוועדה מבקשת ממשרד הבריאות, ממשרד הרווחה, ממשרד החינוך והביטוח הלאומי לשבת ביחד ולבחון מחדש את סל המענים הנפשיים והרגשיים אשר יינתנו למשפחות שכול האזרחי בתחום הבריאות ובריאות הנפש

אוריאל בוסו:  שנית, הוועדה מבקשת כי במסגרת המענים אשר יינתנו, יינתן מענה מיידי לקרבה ראשונה במשפחה שכולה על מנת לזרז את הטיפול ולחסוך הליך בירוקרטי מיותר למשפחה בשעתה הקשה

אוריאל בוסו:  שלישית, כמו כן, נבקש בחינת החזר כספי מלא על טיפול נפשי גם באופן פרטי

אוריאל בוסו:  זה צריך להיות חלק מהסל

אוריאל בוסו:  רביעית, במהלך בניית סל המענים, מבקשת הוועדה שישותפו העמותות אשר פועלות בנושא שכול האזרחי

אוריאל בוסו:      3

אוריאל בוסו:  הוועדה מבקשת ממשרד הבריאות וקופות החולים לפעול לפרסום, מתן הסברה ויידוע על זכויות המגיעות למשפחות השכולות בנושא הטיפולים הנפשיים והרגשיים בסמוך למועד האובדן

אוריאל בוסו:      4

אוריאל בוסו:  הוועדה מבקשת ממשרד הבריאות ומקופות החולים לפעול בתחומים הבאים: ראשית, לדאוג להכשרה מתאימה של מטפלים באובדן ושכול בקופות החולים

אוריאל בוסו:  נאמר שהם לא ידעו איך לטפל בזה

אוריאל בוסו:  שנית, לפעול להיצע רחב יותר של מטפלים ומנעד הטיפולים הרגשיים הקיימים

אוריאל בוסו:      הוועדה כמובן תמשיך לעקוב ולפקח על הנושא

אוריאל בוסו:  אנחנו מבקשים לקבל דיווח על עבודת הצוות ביחד עם המשרדים

אוריאל בוסו:  בתוך 60 יום, לפחות דיווח, מה נעשה במסגרת הצוות שתקימו

אוריאל בוסו:      תודה רבה לכולם

אוריאל בוסו:  שניפגש בזמנים משמחים