הוועדה המיוחדת לענייני הצעירים, כנסת 25, פרוטוקול מספר 12, 2023-04-23 00:00

נעמה לזימי: שלום

נעמה לזימי:  תודה, חברים וחברות

נעמה לזימי:  שלום שרון, יקרה

נעמה לזימי:  אני ממש מצטערת על העיכוב, היה פה דיון מאוד מאוד סוער לפני כן, על פרופיילינג ואלימות משטרתית

נעמה לזימי:  אולי גם זה יהיה דיון סוער, אנחנו לא יודעות

נעמה לזימי:  אבל אני מצטערת, כי חיכיתם, וזה באמת לא נעים

נעמה לזימי:       אז אני אקצר את דבריי

נעמה לזימי:  אני רק אגיד שהדיון הזה הוא חשוב

נעמה לזימי:  אין בריאות בלי דמוקרטיה

נעמה לזימי:  וכל מה שקורה היום משפיע על כולנו, ולהרבה דברים גם יש השלכות עתידיות

נעמה לזימי:  אבל חרדה היא דבר ממשי ואמיתי, לפעמים מוגזם, לפעמים ממשי, לא מתפקידנו להגיד מה מוגזם ומה לא, אלא לדבר על התופעה עצמה ועל ההוויה שהיא מייצרת ועל מה שקורה

נעמה לזימי:      הנתונים שמתפרסמים אצל ער"ן מדאיגים

נעמה לזימי:  אחת מכל ארבע שיחות לקווי הסיוע, כשאנחנו יודעים שלא כולם בכלל מגיעים לקווי הסיוע, נובעת מדאגה ומלחץ נוכח המצב החברתי במדינה

נעמה לזימי:  אנחנו יודעים שגם מצב כלכלי הוא פרמטר, ומצב ביטחוני הוא פרמטר, והכול יחד

נעמה לזימי:  ואנשים באמת דואגים

נעמה לזימי:  דואגים לזכויות שלהם, דואגים למיקומם החברתי, דואגים למצבם, וצריך לתת לזה מקום

נעמה לזימי:      גם בקרב צעירים העלייה מאוד חדה

נעמה לזימי:  גם דוח המועצה לשלום הילד מראה בקרב נוער עלייה מאוד מדאיגה, ואני אוסיף נתון שמאוד מאוד חשוב להגיד אותו, שבתוך כל זה יש גם קריסת השירותים החברתיים, והשירות הפסיכולוגי בפרט

נעמה לזימי:  המדינה גם מייבשת משאבים ומענים, שלא לדבר על קושי גדול יותר בפריפריה, ככה שבעת העלייה הזאת אנחנו גם צריכים לזכות שהמענים הם מועטים מאוד, אם בכלל

נעמה לזימי:  ולא פעם מי שזוכה למענה מגיע אליו מאוחר מדי או מצליח להשיג בשירות הפרטי, אם הוא יכול כלכלית, ולא כולם יכולים

נעמה לזימי:  וזה מעלה שאלות רבות מאוד

נעמה לזימי:      לפני שאני אפתח, אמרתי שאני אקצר, מפני שהעיכוב הוא עליי

נעמה לזימי:  שרון ניר, יקרה, חברה בוועדה, חברת הכנסת, פה

נעמה לזימי:  תרצי גם להגיד כמה מילות פתיחה? בשמחה

נעמה לזימי:  אחר כך, בהחלט

נעמה לזימי:       אז אנחנו נפתח, זה לא שאני מזרזת את הוועדה, אלא אני רוצה להדביק את הפער, כדי שיהיו לנו שעתיים מלאות וטובות

נעמה לזימי:  ד"ר שירי דניאלס מער"ן, אני אשמח שתפתחי בדיון ולשמוע אותך

נעמה לזימי:  תודה שהגעת, וזה חשוב מאוד

נעמה לזימי:  תודה

ד"ר שירי דניאלס: תודה על ההזמנה ותודה על הדיון החשוב

ד"ר שירי דניאלס:  אני אשתף אתכם שמ-1 בינואר ועד 14 באפריל הגיעו לער"ן 74,000 פניות, כאשר 25% מהן, יותר מ-18,000 פניות עוסקות במצב ובהשלכות - - -      

נעמה לזימי: ומספר הפניות הוא בעלייה ביחס לשנים קודמות?     

ד"ר שירי דניאלס: בנושא הזה בהחלט, עד כדי כך שבעצם אנחנו הוספנו קטגוריה של סיבת פנייה, שזה בעצם המצב החברתי הפוליטי, שלא הייתה קיימת לפני כן

ד"ר שירי דניאלס:  אנחנו יודעים להגיד ש-5% הם מתבגרים וצעירים, או שפונים באופן ישיר סביב המצוקה שלהם, ונוסף על כך, יותר מ-50% של פניות של ההורים שלהם, שבעצם מודאגים מאוד לגבי הילדים שלהם ולגבי העתיד שלהם בארץ

ד"ר שירי דניאלס:       חשוב לזכור שילדים ומתבגרים, בסופו של דבר, הם בעלי אנטנות מאוד מחודדות, והם קולטים גם באופן ישיר, וגם אלה שפחות מעורבים ופחות צופים בתקשורת, עדיין קולטים באקלים, בחוסן הביתי, הם קולטים שההורים מודאגים, שההורים חרדים, ואכן לפעמים אנחנו רואים פגיעה בחוסן הזה

ד"ר שירי דניאלס:       בסופו של דבר, מה שחשוב מאחורי כל המספרים זה לדעת שיש שם יותר ויותר אנשים בכל הגילים שיש להם עמדות שונות, זה לא קשור למחנה פוליטי זה או אחר, זה לא קשור לימין או שמאל, כולם פונים לער"ן, אנחנו כאן בשביל כולם

ד"ר שירי דניאלס:  ובדיוק כמו שלא יעלה על הדעת שפרמדיק במד"א ישאל אדם לפני שהוא ניגש לטפל בו מה העמדות שלו, גם אנחנו כאן בשביל כולם

ד"ר שירי דניאלס:  יש לנו 1,600 מתנדבים שכאן, וגם הם חווים את אותה המציאות ויודעים לשים את עצמם בצד ולהיות שם למען אלפי אנשים

ד"ר שירי דניאלס:      עוד דבר שאני רוצה לחדד, קודם כול, אמרתי, מכל רובדי וגוני החברה הישראלית

ד"ר שירי דניאלס:  מה משותף להם? אותה התחושה של מועקה וחרדה שלא מרפה

ד"ר שירי דניאלס:  תחושה מבשרת רע

ד"ר שירי דניאלס:  הרבה אנשים אומרים לנו, אני מפחד ממלחמה

ד"ר שירי דניאלס:  צעירים אומרים, אני עומד לפני גיוס

ד"ר שירי דניאלס:  זו סיטואציה מלחיצה תמיד

ד"ר שירי דניאלס:  אבל עכשיו אנחנו רואים את זה הרבה יותר, גם אצלם וגם אצל ההורים שלהם

ד"ר שירי דניאלס:  בער"ן בעצם יש מרחב בטוח שבו אפשר לשתף

ד"ר שירי דניאלס:  אנשים מספרים לנו שהרבה פעמים הם נמנעים ממפגשים חברתיים, הם נמנעים אפילו משיחות ליד הברזייה או במטבחון בעבודה, כי כל שיחה יש לה פוטנציאל להיות נפיצה ולגרום נזק, ולכן מענה אנונימי מאוד מתאים לצרכים האלה

ד"ר שירי דניאלס:  או כמו שאמר אחד הפונים למתנדבת, אילו הייתי מנהל את אותה השיחה בבית, זה היה נגמר בנתק

ד"ר שירי דניאלס:      אז אנחנו רואים את תפקידנו גם בלקדם, אולי זה נשמע קצת שאפתני או יומרני, אבל אנחנו רוצים גם לעזור לקדם את הערכים של הקשבה וסובלנות בחברה הישראלית

ד"ר שירי דניאלס:  ואילולא היינו במצב שיש בו כל כך מעט הקשבה, לא היינו מוצאים את עצמנו עכשיו בעומס הגדול הזה

ד"ר שירי דניאלס:      לסיכום אני רוצה להגיד שאנחנו נמצאים גם עכשיו בימים מאוד רגישים, בימים שפוגעים בבטן הרכה

ד"ר שירי דניאלס:  בדרך כלל סביב יום הזיכון ויום העצמאות יש גם כך עלייה של כ-30% בפניות

ד"ר שירי דניאלס:  אנחנו רואים שהעיסוק בשכול ובאובדן ובמצב החברתי בשילוב, יוצר העצמה של מצוקה, מפלס חרדה מאוד גבוה

ד"ר שירי דניאלס:  ויחד עם זאת אנחנו עדים גם לחוסן של האנשים ולתקווה, ואנחנו שמים להיות גם חלק מהשינוי של להזכיר לאנשים שהם התמודדו עם דברים קשים, שהם יתמודדו, שכולנו נתמודד גם עם זה ונמצא את עצמנו מחוזקים יותר

ד"ר שירי דניאלס:       אני רוצה להגיד עוד דבר אחד, אפשר לפנות לער"ן בכל שפה

ד"ר שירי דניאלס:  גם בעברית וגם בערבית וגם יש לנו שירות מיוחד בשיתוף משרד הקליטה, ברוסית, בצרפתית, באמהרית, בספרדית ובאנגלית

ד"ר שירי דניאלס:  ואנחנו כאן

נעמה לזימי: תודה רבה, גם על זה שקיצרת, ככה נוכל באמת לשמוע את כולם ולנהל איזשהו דיון

נעמה לזימי:  אני מזמינה את ד"ר הלה הדס, מנכ"לית "אנוש" לדבר

נעמה לזימי:  תודה רבה שהגעת

ד"ר הלה הדס: צוהריים טובים

ד"ר הלה הדס:  אני חייבת לומר שאנחנו, כארגון שמספק שירותים, רוב השירותים שלנו הם לאנשים שמעל גיל 18

ד"ר הלה הדס:  יש לנו מעט שירותים לצעירים, בעיקר שירותי מניעה, התערבות מוקדמת קצרת מועד

נעמה לזימי: אבל מעל גיל 18 גם מכיל פלח ענקי שהוא צעירים, לפי ההגדרה היום, עד גיל 35

נעמה לזימי:  אפילו ארבעים היום

ד"ר הלה הדס:  נכון

ד"ר הלה הדס:  אני אומר שמגיל 18, רוב השירותים שלנו הם שירותי שיקום

ד"ר הלה הדס:  זאת אומרת, מדובר באנשים שכבר עברו איזשהו תהליך של אבחון והפניה לשירותים

ד"ר הלה הדס:  העיסוק שלנו בהתערבויות מוקדמות ובעבודת מניעה מרוכז מגיל 12 עד גיל 25

ד"ר הלה הדס:       אני חייבת לומר שלמעשה אנחנו לא רואים הבדל דרמטי שונה ממה שקרה מאז הקורונה

ד"ר הלה הדס:  זאת אומרת, חשוב להבין שאנחנו נמצאים בתקופה מצטברת ארוכת טווח, שבה מתרחשים שני דברים

ד"ר הלה הדס:  אי-ודאות בכל מיני תחומים, מצוקות בכל מיני תחומים, וחוסר של מענים בקהילה

נעמה לזימי: כשבעצם הדוח של המועצה לשלום הילד גם הוא התייחס בעצם לתקופת הקורונה, והאפקט המצטבר הזה, גם הוא יש לו השלכות

ד"ר הלה הדס: זה מה שאני אומרת

ד"ר הלה הדס:  יש פה שכבות של הצטברות של מצבי מצוקה שונים, כשאת ציינת את זה

ד"ר הלה הדס:  השירותים בקהילה מצומצמים מאוד, הצוותים בכל המרפאות מצומצמים

ד"ר הלה הדס:  זאת אומרת, מי שרוצה שירות ציבורי יכול להמתין כבר קרוב לשנה, בפריפריה יותר מזה

ד"ר הלה הדס:  ומי שרוצה שירות פרטי גם נדרש להמתין כבר שמונה חודשים

ד"ר הלה הדס:  אני לא מדברת על העלויות

ד"ר הלה הדס:      הדבר הנוסף שאני רוצה לומר הוא שמעבר לזה שהגידול נמשך כבר הרבה מאוד זמן, אנחנו רואים החמרה בפניות

ד"ר הלה הדס:  זה נתון שצריך לשים אליו לב

ד"ר הלה הדס:  הפניות שמגיעות אלינו הן פניות יותר חמורות משהיו בעבר

ד"ר הלה הדס:  זאת אומרת, גם הצעירים וגם המשפחות שלהם שמגיעות אלינו, מעידים על מצבים חריפים יותר ועל נקודות עומק שמעבר למה ששירי מתארת בנפח הפניות, יש גם העניין של כובד הפניות

ד"ר הלה הדס:  כי אנחנו לא מחזיקים קווי מצוקה, אנחנו מדברים על שירות

נעמה לזימי: את מדברת על מצבי קצה

ד"ר הלה הדס: אנחנו גוף שלא מחזיק קווי חירום, אין צורך להחליף את ער"ן, הם עושים את העבודה מצוין

ד"ר הלה הדס:  אנחנו מטפלים באוכלוסיות כשכבר פונים עם צורך בטיפול, בסיוע

ד"ר הלה הדס:  ושם אנחנו רואים שהבעיות חריפות הרבה יותר

נעמה לזימי: תודה רבה

נעמה לזימי:  אני עובדת לד"ר יעל מאיר, חברת סגל בחוג לייעוץ והתפתחות האדם בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה, היא בזום

ד"ר יעל מאיר: תודה רבה

ד"ר יעל מאיר:  שלום לכולם ותודה רבה על האפשרות להצטרף היום באופן כללי ובאמצעות הזום, כתושבת פריפריה וחוקרת נגישות זה ממש משמעותי, תודה רבה

ד"ר יעל מאיר:       אני ד"ר יעל מאיר, אני חברת סגל בכיר בחוג לייעוץ והתפתחות האדם בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה, ראש מעבדת BELONG לחקר השייכות, המגוון והרב-תרבותיות

ד"ר יעל מאיר:  הדברים שאני אגיד היום, אני בעצם אצטרף לדברים שאמרו שירי והלה, אבל באמת מתוך הניסיון שלי גם כמטפלת, גם כחוקרת וגם כמרצה שפוגשת הרבה מאוד סטודנטים צעירים ושומעת את תחושותיהם ותחושותיהן

ד"ר יעל מאיר:  אז אני אדבר יותר גם על האופי של הדברים שעולים

ד"ר יעל מאיר:      אז בחודשים האחרונים, בעקבות המשבר הפוליטי-חברתי-כלכלי, מה שהרבה מאיתנו, אנשי ונשות בריאות הנפש, פוגשים, זה בעצם חרדה, מועקה, דאגה מאוד עמוקה בקרב צעירים וצעירות

ד"ר יעל מאיר:  דאגה עמוקה מפני צמצום הערכים הדמוקרטיים, מפני פגיעה משמעותית בזכויות שלהם, דאגה עוד יותר עמוקה אם הם משתייכים לאחת מקבוצות המיעוט

ד"ר יעל מאיר:      כמי שמרצה באוניברסיטה מאוד מאוד מגוונת וגם חיה בגליל ופוגשת אוכלוסיות מאוד מגוונות, דאגה וחשש אמיתיים של צעירים ששייכים לקבוצות מיעוט, שזכויותיהם ייפגעו

ד"ר יעל מאיר:  יש איזו תחושה כללית שבעצם קצת החוזה הופר הין המדינה לצעיריה

ד"ר יעל מאיר:  אם החוזה היה, אנחנו נשלם מיסים, נשרת בצבא או בשירות לאומי והבית יהיה בית דמוקרטי, יש איזושהי תחושה באמת של איום, איום חמור ומסוכן על הבית

ד"ר יעל מאיר:  והאיום הזה הוא שונה ממשברים קודמים, כי אם בעבר המשברים הביטחוניים היו מבחוץ, התחושה עכשיו היא שיש איזה מין משהו מבפנים, ולכן החרדה, הבלבול, הפחד הם מאוד גדולים, באמת לצד האיומים החיצוניים שממשיכים להתקיים

ד"ר יעל מאיר:      אני נתקלת בתחושות של כעס מאוד גדול, חוסר אונים, חוסר שליטה, חוסר ודאות

ד"ר יעל מאיר:  המון בלבול בקשר לעתיד הפוליטי-כלכלי-ביטחוני של המדינה

ד"ר יעל מאיר:  צעירים שואלים את עצמם שאלות כמו, האם אני אוכל להמשיך לחיות כאן, האם אני אוכל לקרוא למקום הזה בית, האם אני אוכל לגדל את הילדים שלי? והפונקציה הזאת של העיתוד, של החשיבה על העתיד, איפה אני מדמיין את העתיד שלי, זו שאלה שחוזרת הרבה מאוד

ד"ר יעל מאיר:  אני פוגשת צעירים וצעירות שחווים תחושה של זרות, חוסר שייכות בתוך ביתם, תחושה שלפעמים אנחנו מתארים אותה כתחושת "אלביתי", מונח שטבע פרויד, תחושה של זרות ואי-שייכות דווקא במקום הכי אינטימי ומוכר, שזה הבית

ד"ר יעל מאיר:      אני כן רוצה להגיד בקצרה שחוסר הוודאות הזה מביא גם למחשבות כואבות ומייסרות ומפחידות של הרבה צעירים גם על הגירה

ד"ר יעל מאיר:  זו לא הגירה שאנשים חושבים עליה מרצון או מכיף, ו"בוא נעשה רילוקיישן ונחסוך קצת כסף"

ד"ר יעל מאיר:  צעירים באמת מפחדים, מודאגים, כועסים וחוששים, חוששים שהמדינה הזאת תשתנה באופן שלא יוכלו להמשיך לראות בה בית

ד"ר יעל מאיר:  וכמובן, שוב, כמו שאמרתי, המצוקה הזאת חריפה יותר בקרב צעירים וצעירות מהחברה הערבית, להט"בים, דרוזים, צ'רקסים, נשים שחוששות וחוששים יותר מהפגיעה

ד"ר יעל מאיר:      המצוקה הזאת בעצם באה לידי ביטוי בעלייה במפלס חרדה, במשברים דיכאוניים, בתחושות של כעס, בשחיקה

ד"ר יעל מאיר:  אנחנו רואים אנשים שמתאים תחושה של שחיקה מאוד גדולה

ד"ר יעל מאיר:  זה יכול להתבטא בתשישות, בכאבים פיזיים, בקשיי שינה, בפגיעה בקשב וריכוז, קושי בתפקוד

ד"ר יעל מאיר:  וכמו ששירי והלה ציינו, זה גם נושק למשבר הקורונה, שאם זאת הייתה אמורה להיות תקופה שבה אנשים מרימים את ראשם, מתחילים להשתקם, אז בעצם התחושה היא שאנחנו שוב במשבר, וזה באמת מעמיק את המצוקה

ד"ר יעל מאיר:       אני כן רוצה להגיד שיש גם תקווה, יש גם הרבה חוסן בחברה הישראלית

ד"ר יעל מאיר:  אני כן רוצה להגיד שיש הרבה מה לעשות במנהיגות

ד"ר יעל מאיר:  זאת אומרת, אנשים זקוקים במצב כזה למנהיגות הורית, מנהיגות שרואה את הכאב, שנותנת לו הכרה ותיקוף ובאמת מצליחה להכיל ולהחזיק באמצעות מסרים מרגיעים ומפייסים, שגם מלווים בצעדים בוני אמון

ד"ר יעל מאיר:  מתן מספיק זמן למשא ומתן, חשיבה על ערכים של החברה הישראלית, לקחת מסגרת זמן ושבאמת צעירים ירגישו שיש כאן מקום לערכים שלהם, של איך הם רוצים לראות את המדינה הזאת

ד"ר יעל מאיר:  בעצם חשיבה מנהיגותית ששמה בראש ובראשונה בסדר העדיפויות את הצעירים והצעירות, שהם בסופו של דבר עמוד תווך בחוסן של החברה הישראלית כולה

ד"ר יעל מאיר:  תודה רבה

נעמה לזימי: תודה, יעל

נעמה לזימי:  דברים חשובים

נעמה לזימי:  אני עוברת לד"ר נמרוד גולן מארגון "אין בריאות נפש בלי דמוקרטיה"

נעמה לזימי:  אהבתי את השם של הארגון

ד"ר נמרוד גולן: כן, תודה רבה

ד"ר נמרוד גולן:  גם אני אוהב

ד"ר נמרוד גולן:  הארגון הוקדם בינואר

ד"ר נמרוד גולן:  בוקר אחד, קמתי בבוקר, התעוררתי בתחושה של זעם שמציפה אותי בעוצמה שלא יכולתי להכיל

ד"ר נמרוד גולן:  ותקתקתי בטלפון לכל המטפלים שיש לי באנשי הקשר, ובתוך יומיים היו 4,000 רשומים בקבוצה הזאת

ד"ר נמרוד גולן:  בהתחלה היו עשרה, עשרים איש, ונהיו 4,000 איש, והקמנו ארגון מאוד מאוד פעיל כרגע

נעמה לזימי: רק אגיד לך, נמרוד, זאת ערבות הדדית אמיתית, שצריך באמת להיות שם גם בשביל הנפש של כל האזרחים פה, זה באמת יפה לראות דבר כזה

ד"ר נמרוד גולן: תודה רבה

ד"ר נמרוד גולן:  אני רוצה להגיד כמה מילים גם מהלב, לא רק שלי, אלא מלב של אנשים אחרים שאני פוגש שנים יום-יום, זה המקצוע שלי, אני פסיכולוג קליני

ד"ר נמרוד גולן:  אני בעצם משוטט בעולם הפנימי של בני אדם, זה העולם שעליו חיינו מבוססים

ד"ר נמרוד גולן:  בלי הדבר הזה, בלי נפש אין חיים

ד"ר נמרוד גולן:       אנחנו למעשה, גם האנשים שיושבים לצידי, שאני מכיר את שתי הדוקטוריות שיושבות לצידי, מטפלות גם כן כמוני, אנחנו למעשה סיסמוגרף מאוד מאוד מאוד עדין למה שקורה

ד"ר נמרוד גולן:  ואני בא ומדבר כאן כרגע בכנסת עם רגשות מאוד מאוד קשים, כבדים, שלא השתנו, אלא הלכו וגדלו עם הזמן

ד"ר נמרוד גולן:  הדבר היחיד שעזר לי הוא הפעילות

ד"ר נמרוד גולן:  הפעילות והסולידריות עם אנשים שחושבים, רואים כמוני, וגם לא מסכימים איתי, אבל כן אפשר לדבר איתם תוך כדי הסערה הגדולה הזאת

ד"ר נמרוד גולן:  זה הדבר שעזר לי מאוד להתמודד

ד"ר נמרוד גולן:      אז מה אני רואה? מה שאני פוגש בקליניקה בצורה מאוד מאוד חריפה, אני חושב שדיברו כאן מתון מאוד, אני פוגש את זה בצורה מאוד מאוד חריפה

ד"ר נמרוד גולן:  אני פוגש שבר

ד"ר נמרוד גולן:  שבר קיומי שכמוהו אני לא זוכר

ד"ר נמרוד גולן:  אני פוגש אנשים במצב של על סף תהום מבחינה רגשית, בתחושה הכי הכי עמוקה שמשהו נורא קורה להם, הרבה יותר גדול ממה שהם יכולים להבין, והם מגיבים לזה כמובן בכל מיני סימפטומים נפשיים שיש לכולנו, מועקה, חרדה, כולנו לא ישנים בלילה, כועסים וכן הלאה

ד"ר נמרוד גולן:      מה שקורה כאן זה התעוררות של פוסט-טראומה לאומית

ד"ר נמרוד גולן:  כולנו, כל היושבים בחדר וכל האנשים עלי אדמות סובלים מאיזושהי טראומה כזאת או אחרת

ד"ר נמרוד גולן:  אני רוצה לדבר על פוסט-טראומטיים צבאיים שאני פוגש הרבה, אנשים שהשתחררו מהצבא

ד"ר נמרוד גולן:  יש לנו עשרות אלפים טראומטיים

ד"ר נמרוד גולן:  אי אפשר לעבור את הצבא, למעשה, אם אתה לוקח תפקיד משמעותי בצבא, בלי להיות פוסט-טראומטי

ד"ר נמרוד גולן:  טראומה היא חלק מהקיום של כולנו, ואנשים שיצאו מהצבא שהמדינה שלחה אותם לסכן את חייהם באוהלה של מלחמה, וחבריהם נהרגו או נפצעו, יוצאים מהצבא, חלקם מוכרים, חלקם לא כפוסט-טראומטיים

ד"ר נמרוד גולן:       אני אגיד לכם חלום של מטופל פוסט-טראומטי מיחידה מאוד מאוד מובחרת, מאוד מאוד מובחרת, הכי מובחרת שיכולה להיות

ד"ר נמרוד גולן:  חלום מהשבוע הזה, מלפני שבוע

ד"ר נמרוד גולן:  אני בשדה לבד, בצבא הוא עשה את זה לא פעם, בארץ אויב, חמישה מטוסים יורדים ומתקיפים אותי, אני מסתכל על השמיים ואני לא יודע אם זה מטוס שלנו או מטוס לא שלנו

ד"ר נמרוד גולן:  האם זה רוסי, אני שואל את עצמי, או ערבי? רגע, אולי זה אמריקאי? אולי זה ישראלי? אני לא יודע, ואני מתעורר בבהלה שטוף זיעה

ד"ר נמרוד גולן:       זאת החוויה שקורית לנו, לציבור חילוני שליבת ערכיו, ליבת נפשו זה עולם ערכי דמוקרטי, ליברלי, פתוח, סולידרי, חופשי

ד"ר נמרוד גולן:  לציבור הזה, מה שקורה זה כמו אדם חרדי או אדם דתי, דיברתי בבני ברק לפני שבועיים עם חרדים ואמרתי להם, ואמרו, וואו, יש בזה משהו

ד"ר נמרוד גולן:  אם היום היה קם שלטון באופן דמוקרטי במדינת ישראל ומכריח לבטל את הכשרות מהיום למחר

ד"ר נמרוד גולן:  לבטח את הכשרות מהיום למחר

ד"ר נמרוד גולן:  אתה חייב לאכול חזיר

ד"ר נמרוד גולן:  אסור לך לאכול כשר

ד"ר נמרוד גולן:  מה היה קורה? אני יודע שאני הייתי נשכב על הכביש, בשבילו

ד"ר נמרוד גולן:       אני הופקרתי על ידי חלק גדול מהציבור, בוודאי מנציגי הציבור, שמשאירים אותי מדמם על הכביש

ד"ר נמרוד גולן:  דמוקרטיה, חופש, שוויון, סולידריות, אלה מילים נורא יפות של אנשים מיופייפים

ד"ר נמרוד גולן:  לא

ד"ר נמרוד גולן:  המילים האלה הן מהות הקיום שלי

ד"ר נמרוד גולן:  בלי המילים האלה אני לא אחיה בארץ ובשום מקום, כשאין אפשרות לדברים האלה

ד"ר נמרוד גולן:  אני כמובן כן אחיה, אני אילחם, מצאתי את הדרך להילחם

ד"ר נמרוד גולן:  אני אילחם ואני אילחם ואני אילחם, ואני לעולם לא אוותר על המילים האלה, על הערכים האלה

ד"ר נמרוד גולן:      מה שקורה, הפוסט-טראומה היא נורא נורא פשוטה, מה שקורה, קל מאוד להבין, גם למי שלא יודע מה זה טראומה

ד"ר נמרוד גולן:  טראומה זה כשדג מים מתוקים שוחה להנאתו עם מידה כזאת של מתח בתוך מים מתוקים, ופתאום מישהו מוריד את המתג והופך את המים למלוחים

ד"ר נמרוד גולן:  הדג הזה, אם הוא דג שפוי, הוא יהיה במצב טראומטי, הוא ישתגע, מפני שהוא מרגיש שהמים או החמצן או האוויר, במקרים שלנו, המנהיגים שאמורים להקשיב לנו, לשמוע אותנו, לשמור עלינו, הם מרעילים אותנו

ד"ר נמרוד גולן:  הם מרעילים אותנו באטימות, הם מרעילים אותנו באלימות

ד"ר נמרוד גולן:  האופן, הדרך שבה החוקים האלה, מעבר לתוכן שלהם, הדרך שבה החוקים האלה מתחוללים, זה בית ספר לאלימות

ד"ר נמרוד גולן:  זה בית ספר לאלימות

ד"ר נמרוד גולן:  איך אפשר לחנך ילדים ולהגיד להם, צדק, תהיו נחמדים בכיתה, אל תהיו אלימים לשכנים שלנו? פה מתנהל מולנו בית ספר לאלימות שמי שמנהל אותו הם ראשי השלטון

ד"ר נמרוד גולן:      במצב כזה, אדם, או שנהיה חרד, או, אם הוא מאוד מאוד מאוד מיואש, הוא נהיה מדוכא, או שהוא יוצא, כמו שאנחנו עושים, אל הזירה הציבורית ומתחיל לפעול

נעמה לזימי: אתה אומר בעצם שהאקט של מחאה הוא גם אקט מרפא, נכון לעכשיו, כי הוא נותן לך הרגשה של לפחות שליטה רגעית על התחושות המאוד לא פשוטות

ד"ר נמרוד גולן: בתוך המחאה אני מוצא את השפיות

נעמה לזימי: אני מזדהה עם מה שאתה אומר, כי אני מרגישה את זה בעצמי לא פעם

נעמה לזימי:  פה לפעמים קשה לי, אני יוצאת להפגנות, אני מרגישה שחוזר לי האוויר

ד"ר נמרוד גולן: זה לא שאני חושב שבצד השני אין אנשים שפויים, בוודאי שיש אנשים שפויים

ד"ר נמרוד גולן:  יש לי במשפחה, משפחה גדולה שיש בה מתנחלים וחרדים ודתיים, יש לי רבנים במשפחה

ד"ר נמרוד גולן:  אנשים שפויים, אנשים יקרים, אנשים נפלאים

ד"ר נמרוד גולן:  בוודאי

ד"ר נמרוד גולן:  אבל אני גם אשכב על הכביש בשבילם כדי שיוכלו לדבר ויוכלו לחיות לפי ערכיהם

נעמה לזימי: יפה

נעמה לזימי:  תודה רבה

נעמה לזימי:  אני עובדת לד"ר אורטל בוחניק אציל, פסיכולוגית חינוכית מומחית, הסתדרות הפסיכולוגים, בזום

נעמה לזימי:  שלום אורטל, תודה שאת איתנו

בוחניק אציל: טוב, אז קודם כול שלום לכולם

בוחניק אציל:  תודה לכם ותודה על ההזדמנות בזום

בוחניק אציל:  אני רוצה להצטרך למי שהתחילו את השיח ולהמשיך אותו

בוחניק אציל:  בעצם כפסיכולוגים, אני מייצגת היום את כל הפסיכולוגים שנותנים את המענה בשירות הציבורי

בוחניק אציל:  ואני רוצה לדבר על השיח בכיוון קצת אחר

בוחניק אציל:       קודם כול, ילדים ובני נוער סופגים ומושפעים מהאקלים שבו הם חיים, את זה כולנו יודעים

בוחניק אציל:  ולכן המצב במדינה כיום, המתח, השיח האלים והמפלג, המצב הביטחוני המעורער, משפיע על ההורים, על המבוגרים האחראיים שהתפקיד שלהם הוא קודם כול לתווך לילדים את המצב

בוחניק אציל:  לעומת הקורונה, שאולי היה קצת יותר קל לתווך והיה ברור, פה יש הרבה מאוד בלבול, יש עמימות, חרדה מאוד גבוהה בקרב ההורים, ובעצם מחזירים לילדים משהו מאוד מבולבל, מאוד עמום, אם בכלל מחזירים

בוחניק אציל:       המצב הזה בעצם מעורר חרדה, והילדים סופגים באופן מילולי ולא מילולי, מה שגורם לסיכון מוגבר למצוקות רגשיות אצל ילדים ואצל בני נוער, ואנחנו רואים עלייה, אם זה בקושי החברתי, רואים רגרסיה בהתנהגויות גם בגיל הרך, רואים עלייה בקושי הלימודי, בקושי הרגשי, וכמובן התנהגויות סיכוניות

בוחניק אציל:  ואתם ילדים בעצם מבקשים מענה ופונים לפסיכולוגיה הציבורית

בוחניק אציל:  הפסיכולוגיה הציבורית זה יכול להיות התפתחות הילד, זה יכול להיות המערך הנפשי, זה יכול להיות אפילו בתוך בית הספר לקבל מענה

בוחניק אציל:  והם בעצם פוגשים מציאות מאוד מאוד קשה של שירות פסיכולוגי ציבורי מוזנח ומיובש

בוחניק אציל:  עוד מלפני הקורונה, ואם אחרי הקורונה היה מענה שהיה צריך לקבל טיפול ולתת צרכים לחרדות, לתסמיני הדיכאון, לקשיים שהיו בקרב ילדים והמשפחות שלהם, אז גם הטיפול הזה לא קיבל את המענה המתאים

בוחניק אציל:  ולכן המענים שכרגע אותם ילדים, אותן משפחות, צריכים לקבל, בכלל לא עומדים ברשימות ההמתנה

בוחניק אציל:      אם אני יכולה לתת לדוגמה את מערך תוכנית החירום שהיה צריך להתקיים ולתת מענה בתקצוב ובעזרה, ובעצם בסוף לא יצאה לפועל

בוחניק אציל:  אם זה תחום בריאות הנפש של הגיל הרך, בעצם אנחנו מדברים על תת-תקינה ועל פחות מ-15 מסגרות ברחבי הארץ

בוחניק אציל:  כלומר, להורים אין מענה היום לאן לפנות, ולילדים שמבקשים עזרה אין בעצם מקום בשירות הפסיכולוגי

בוחניק אציל:       אם זה מערך הפסיכולוגיה החינוכית הציבורי, שהוא בעצם מהווה את קו ההגנה הראשון מול אותן מצוקות, שהוא בעצם יכול לתת מענה נקודתי לאותו ילד שמרגיש חרדה, שמרגיש את כאב הבטן, שמרגיש דכדוך לאור המצב הקיים, יכול לתת לו מענה נקודתי, אז בגלל שבעצם התקנים לא מאוישים ובגלל שבעצם הוא לא יכול לתת את המענה המתאים

בוחניק אציל:  מה שבסופו של דבר יגרום לבעיה להיות יותר אקוטית, שתדרוש יותר משאבים ותהיה פה באמת מצוקה במשך שנים רבות

בוחניק אציל:       אז בעצם אני אומרת שמלבד המצב המאוד מאוד מורכב וחריג שיש לנו כרגע, יכולנו לפתור את זה עוד מלפני תקופת הקורונה על ידי תקנים ותקצובים לפסיכולוגיה הציבורית

נעמה לזימי: בהחלט

נעמה לזימי:  אחת הנקודות הכי חשובות שיש

נעמה לזימי:  לא פלא שעכשיו בעת משבר אנחנו רואים את גודל הייבוש העצום ואת ההשלכות

נעמה לזימי:  לא שזה בסדר בשגרה, אבל הקורונה והמשבר הנוכחי כנראה המחישו לכולנו כמה השקעה בשירותים החברתיים, ובפרט בבריאות הנפש היא ההשקעה הכי חשובה

נעמה לזימי:  אני עוברת לחברתי שרון ניר, חברת הכנסת, תודה רבה שהצטרפת אלינו

שרון ניר: קודם כול אני רוצה להודות לך, גברתי, על הכינוס החשוב הזה

שרון ניר:  אני באמת חושבת שכשאנחנו מסתכלים באמת על מאה הימים החולפים של הממשלה הנוכחית, מעבר לעובדה שאנחנו נמצאים בדרדור בכל המגרשים, גם במדיני, גם בביטחוני, גם בכלכלי, הדבר הכי משמעותי, אולי ההון העיקרי, המרכזי שלנו, הוא באמת החוסן הלאומי של החברה הישראלית, שגם כאן אנחנו רואים אותו בשפל חסר תקדים

שרון ניר:  באמת, עצם העובדה שנוצר פה קרע ושסע כל כך עמוק בעם, זה משהו שאין ספק שיש לו השלכות ברמה המנטלית על האנשים

שרון ניר:  ועצם העובדה שאת בחרת להכניס את הנושא הזה בהסתכלות דווקא על הצעירים, כי הם בעצם דור ההמשך שלנו, ולשים את הפוקוס במקום הנכון ולראות איך אנחנו מחזקים את השדרה המרכזית הזאת, שהם הצעירים, זה נושא שהוא מבורך ואני רוצה להודות לך על זה

שרון ניר:      אני רוצה להגיד לכל הארגונים החשובים שנמצאים כאן, אני מקשיבה באמת לארגוני החברה האזרחית ונפעמת, ואני אומרת שעם כל הקושי והעלייה הגדולה בנתונים, עם כל הכאב העמוק, שזה באמת סוג של מראה שאתם מציגים לכולנו, יש חשיבות עצומה לארגוני החברה האזרחית, לעמותות, ואני חושבת שהדבר החשוב שצריך לעשות הוא אולי לקבוע איזה סוג של שיח בהמשך

שרון ניר:  יש גם מרכזי חוסן שמתוקצבים, ולהכניס אותם לדיון, כי היום מרכזי חוסן הם, גם משרד הבריאות ידברו, אז אני חושבת שצריך להסתכל על זה רחב, כי אין ספק שכשיש פגיעה בחוסן הלאומי זה מתבטא בעוד אזורים

שרון ניר:  ולכן צריך להסתכל על זה יותר רחב

שרון ניר:  מי בעצם מקבל את הטיפול, מה הקריטריונים לתת לאנשים טיפול, כי אנשים צריכים לקבל טיפול

שרון ניר:  אנחנו כבר יודעים שהנושא הזה לא יכול לסבול מקהות חושים, צריך לראות שאנחנו באמת מפנים קשב ומטפלים בשדרת ההמשך שלנו, שהם הצעירים

שרון ניר:  אז תודה רבה לך ותודה רבה לכם, באמת הזדמנות לברך את כל העוסקים במלאכה

שרון ניר:  תודה לעמותת "אנוש" במיוחד, שאני יודעת כל כך מה אתם עושים, דברת הדס, תודה לך

נעמה לזימי: אני עוברת לנציגי משרד הבריאות

נעמה לזימי:  אני אשמח שכולכם תדברו, ולכן תציגו רק את תפקידכם ואת השם לפרוטוקול, ואני רוצה שנשמע את כולכם

בלה בן גרשון: בלה בן גרשון, אני ממונה על טראומה נפשית והיערכות למצבי חירום בבריאות הנפש, משרד הבריאות

בלה בן גרשון:  תראו, האגף לבריאות הנפש בעצם נותן תמיכה נפשית, רגשית, גם לנפגעי נפש וגם לאוכלוסייה האזרחית הרגילה במצבי החירום הרגילים

בלה בן גרשון:  "רגילים", מכיוון שהם קורים כל הזמן

בלה בן גרשון:  ציינו את זה קודם, שאנחנו נמצאים כל הזמן במצבי משבר

בלה בן גרשון:  היה לנו יותר משלוש שנים קורונה, יש לנו כל הזמן הסלמות ביטחוניות, וכמובן כל מצב של אי-ודאות, לא משנה מה הסיבה לאי-ודאות, היא מחמירה את התסמינים ומגבירה את הפניות של הציבור לשירותי בריאות הנפש

בלה בן גרשון:      את התחלת לדבר על מרכזי חוסן

בלה בן גרשון:  תראו, מרכזי חוסן הוקמו על ידי משרד הבריאות בשיתוף עם משרדי ממשלה נוספים לפני 18 שנה

בלה בן גרשון:  התחלנו בחמישה מרכזי חוסן בעוטף עזה

בלה בן גרשון:  היום יש לנו כבר 15 מרכזי חוסן, יש גם ביהודה ושומרון, יש באשקלון, יש מרכז החוסן הבדואי, יש שני מרכזי חוסן בצפון

בלה בן גרשון:  ואנחנו היום גם עובדים מאוד קשה ומציגים ממש בקרוב תוכנית לאומית שבנויה מתוכניות חומש כאלה, כדי באמת ליצור מצב שבכל אזור מאוים במדינת ישראל יהיה מרכז חוסן

בלה בן גרשון:  כי אין ספק שזה מענה ראוי, מאוד יעיל ומציל נפשות, אין לי מילה אחרת

בלה בן גרשון:      יחד עם זאת, אני כבר מדגישה את זה, נכון להיום מרכזי חוסן מיועדים אך ורק - - -     

נעמה לזימי: יודעים בתקציב הקרוב כמה מרכזים חדשים יוקמו, מה תוקצב, תוספת? האם יש תוספת למרכזי חוסן?     

בלה בן גרשון: כן, שנייה אחת, אני רק אסיים את המשפט ואני אחזור לעניין התקציב

בלה בן גרשון:  מרכזי חוסן היום, ייעודם לתת מענה לאנשים שסובלים מתסמינים פוסט-טראומטיים בעקבות אירועים ביטחוניים בלבד

בלה בן גרשון:  זאת אומרת, שנגיד, קורונה, אנחנו לא התעסקנו במרכזי חוסן

בלה בן גרשון:  נתנו הרבה מאוד שירותים והרבה מאוד מענים, אבל לא דרך מרכזי חוסן

בלה בן גרשון:  כנ"ל גם אם חס וחלילה תהיה רעידת אדמה

נעמה לזימי: מצד שני, מרכזי חוסר הם המומחים היום בעולם להתמודדות עם טראומה מצטברת, שזה מה שדיברתם גם

בלה בן גרשון: מרכזי חוסן הם אחד המענים הכי מקצועיים והכי מנוסים, וכל העולם לומד מאיתנו איך להתמודד, על כל הרצף של הטראומה

בלה בן גרשון:  טראומה מתחילה ב-Acute Stress Reaction, שזו התגובה הראשונית, אחר כך יש לנו ההפרעה הפוסט-טראומטית, ואחר כך יש לנו כבר ה-PTSD שכולם מכירים

בלה בן גרשון:  ובאמת אין על מרכזי חוסן, זה נכון

בלה בן גרשון:  יחד עם זה, אנחנו היום סובלים מאוד מתת-תקצוב בכל הנושא הזה בצורה בלתי רגילה

בלה בן גרשון:  אנחנו אפילו עד היום לא הצלחנו להכניס לבסיס התקציב את כל הנושא של מרכזי חוסן

נעמה לזימי: עד היום זה לא בבסיס התקציב, כל הזמן הזה? כי אני יודעת שבתקציב הקודם הייתה תוספת, אבל היא לא הייתה בבסיס התקציב, את אומרת?     

בלה בן גרשון: לא, זה לא בבסיס התקציב, זה בהחלטות הממשלה שמתחדשות פעם בשנה, פעם בשנתיים, שזה משהו שחייב להשתנות, ואנחנו עובדים על זה נורא נורא קשה

בלה בן גרשון:  התקציב של היום, השנה נכנסו שני מרכזי חוסן חדשים בצפון, בגליל המזרחי ובגליל המערבי, שנכנסו לתקציב של שנת 2023

שרון ניר: מתי הם צפויים להיפתח?     

בלה בן גרשון: הם כבר פתוחים

בלה בן גרשון:  אלה שני מרכזים חדשים, שהם בעצם הצטרפו השנה תחת הגג הזה המאחד של משרדי הממשלה

בלה בן גרשון:  התקציב היום הוא 26,000,000

נעמה לזימי: רגע, רגע

נעמה לזימי:  שני המרכזים שנפתחו כבר ב-2023, הם מתקצוב 2022 כדי לפתוח אותם? או שהם תקצוב חדש?     

בלה בן גרשון: לא, שני המרכזים החדשים האלה בעצם נפתחו לפני שנתיים על ידי משרד הביטחון בכלל

בלה בן גרשון:  הם היו היחידים שלא נפתחו במסגרת הכוללת של משרד הבריאות, והם צורפו השנה תחת הגג של משרד הבריאות ומשרדי ממשלה נוספים, תחת הוועדה העליונה למרכזי חוסן, שהיא ממשלתית

בלה בן גרשון:  זה תקציב מתחדש

נעמה לזימי: מתחדש, תקציב שהוא תמיד לא בבסיס, זה בסדר, זה כמו כל שאר המרכזים

בלה בן גרשון: בדיוק

בלה בן גרשון:  אנחנו כן מתכננים בתוכנית לאומית לפתוח עוד חמישה מרכזים, ואז להוסיף עוד ועוד ועוד, יש תוכנית מסודרת ויפה, שאנחנו עומדים להציג אותה מחר למנכ"ל, ואז היא תעבור כמובן גם לממשלה

נעמה לזימי: אז רגע, אבל זה לא עונה לשאלתי

נעמה לזימי:  התקציב הקרוב, האם יש בו איזושהי בשורה למרכזי החוסן, גם אם לא בבסיס התקציב? האם הוא עשה משהו תוספתי על הקיים, או שזה אותו תקצוב, המשכי?     

בלה בן גרשון: יש תוספת, לא מאוד גדולה

נעמה לזימי: של כמה?     

בלה בן גרשון: יש תוספת של כ-3,000,000 שהוספנו, ויש כרגע על הכוונת כספים קואליציוניים שצריכים להיות מאושרים על ידי הלשכה המשפטית

נעמה לזימי: אמור להיות גם אולי שם תקצוב למרכזי החוסן, כן

נעמה לזימי:  אפשר לשאול האם מתכוונים לתקצב נוסף על תקציב מרכזי החוסן, כדי לשאול באמת, זה דווקא בדיוק לפני תקציב, גם לא מדובר תמיד בסכומים גדולים, אפשר לדאוג שיהיה קצת יותר בתקציב הנוכחי למרכזי החוסן

בלה בן גרשון: כמו שאמרתי, זה לא עבר לבסיס התקציב, כמו שקיווינו, ולכן הכול הולך לפי החלטת הממשלה

נעמה לזימי: אפשר גם לשאול האם יש כוונה להכניס לבסיס תקציב

נעמה לזימי:  האם אפשר עוד לשנות בתקציב, שרון? אני לא בטוחה

נעמה לזימי:  לא, כבר עבר קריאה ראשונה

נעמה לזימי:  אפשר לבדוק את זה

בלה בן גרשון: אבל אני מנצלת את ההזדמנות, כי זה באמת המענה הכי מקצועי והכי ראוי שיש

בלה בן גרשון:  על זה צריך לעבוד

בלה בן גרשון:  גם להכניס לבסיס התקציב, גם לדאוג שהתקציבים יורחבו, כי לא יכול להיות שאנחנו נבנה על תוספות קואליציוניות, כי אלה דברים חד-פעמיים

נעמה לזימי: לא ייאמן

נעמה לזימי:  המענים לבריאות הנפש תלויים בהאם יהיה או לא יהיה

נעמה לזימי:  זה כנראה הפרדוקס הכי גדול שיש

נעמה לזימי:  לא בבסיס תקציב

נעמה לזימי:  תלוי טוב ליבה של ממשלה כזו או אחרת, גם אם היא טובה מאוד, זה לא דבר שהוא נכון מהותית, בנושא כל כך חשוב, שאמור להיות מעוגן ומוסדר ולהניח דעת

בלה בן גרשון: אני כן רוצה טיפה לחדד שחוץ מהשירותים האלה של מרכזי חוסן, יש גם שירותי בריאות הנפש, ששם זה כמובן מתוך בסיס התקציב, אבל גם שם יש לנו מצוקה, ואנחנו זקוקים לתוספות תקציביות וכו'

בלה בן גרשון:  אני רק אזכיר שמשרד הבריאות מתקצב גם את ער"ן וגם עמותות נוספות, גם אם זה מענה טלפוני ואם זה מענה אינטרנטי

בלה בן גרשון:  יש לנו גם קווי טלפון שאנחנו מפעילים דרך קופות החולים, שנותנים מענה לעזרה ראשונה נפשית

בלה בן גרשון:  היום משרד הבריאות מאוד מושקע, האגף לבריאות הנפש, בפיתוח בכלל של הכלים האלה של עזרה ראשונה נפשית, שאני חושבת שבמצב הזה של אי-ודאות והרבה מאוד טלטלות, זה מענה סופר חשוב

בלה בן גרשון:       אנחנו גם מאמנים את כל המגיבים הראשוניים במתן עזרה ראשונה נפשית

בלה בן גרשון:  העברנו הכשרות במשך שלוש השנים האחרונות, מאוד אינטנסיביות, למד"א

בלה בן גרשון:  הכנסנו את זה אפילו לאימון של החובשים

בלה בן גרשון:  היום הם יודעים להגיש עזרה ראשונה נפשית, מכבי אש, משטרה

בלה בן גרשון:  היום זה באמת כלי מאוד מאוד שימושי

בלה בן גרשון:  וחוץ מזה אנחנו גם מאמנים היום את אנשי המקצוע במרפאות לבריאות הנפש, אם זה של קופות החולים ואם של משרד הבריאות, להיות מסוגלים לתת גם התערבות ראשונים, גם בתוך המרפאות וגם באתרי דחק של בתי החולים

נעמה לזימי: תודה רבה

נעמה לזימי:  עוד נציג משרד הבריאות, אם יש התייחסות

נעמה לזימי:  תודה, מקסימום נחזור אליכם בהמשך

נעמה לזימי:  אני מזמינה את ד"ר עידו לוריא, יו"ר החברה לבריאות הנפש בקהילה של ההסתדרות הרפואית, בזום

נעמה לזימי:  שלום, עידו, תודה רבה שהגעת אלינו

ד"ר עידו לוריא: צוהריים טובים, תודה על ההזמנה

ד"ר עידו לוריא:  אני חושב שהדיון היום הוא מאוד מאוד חשוב לאור התהליכים שקורים בשבועות האחרונים, וגם לאור משבר הקורונה

ד"ר עידו לוריא:  זאת אומרת, כל עניין הבריאות, הבריאות הגופנית והבריאות הנפשית הולכות שלובי ידיים

ד"ר עידו לוריא:  וכפסיכיאטר שעובד בשירות הציבורי, מנהל מרפאה, בעצם כל המערך של רווחה, בריאות הנפש, לשכות רווחה, שירותי שיקום, סל שיקום, שיקום של משרד הבריאות בשנתיים, שנתיים וחצי האחרונות מאז הקורונה, סופג מכה מאוד מאוד קשה

ד"ר עידו לוריא:  גם מבחינה תקציבית, כוח אדם, עזיבה של אנשים, שחיקה וכו', והשירותים שאנחנו יכולים לתת בשירות הציבורי הולכים ומתמעטים, בטח ובטח בתחום של פסיכיאטריה, ובטח גם בתחום של פסיכיאטריה של ילדים ומתבגרים, שהמחסור הוא קשה, תורי המתנה מאוד מאוד ארוכים

ד"ר עידו לוריא:  על הרקע הזה כל התהליכים הפוליטיים שקורים בחודשים האחרונים, ואני לא מדבר מצד ימין או מצד שמאל, בעד או נגד השינויים או הרפורמה או המהפכה המשפטית

ד"ר עידו לוריא:  מה שקורה כתהליך חברתי הוא תהליך מערער, אנשים מגיעים עם מצבי חרדה, דיכאון, בטח גם שמעתם על זה ממטפלים לפניי

ד"ר עידו לוריא:      אבל אני רוצה גם להגיד עוד משהו אחד שנתקלתי בו במיוחד בימים האחרונים

ד"ר עידו לוריא:  אנשים שמגיעים אלינו לטיפול ממשפחות שכולות, שכל הנושא של המחאה, והממשלה שכן מייצגת או לא מייצגת, אנשים ששירתו או לא שירתו בצבא, או יצאו נגד קבוצות מסוימות באוכלוסייה, אמורים בסופו של דבר להגיע ולדבר בשם הממלכתיות

ד"ר עידו לוריא:  ואנשים, אפילו היום מישהי שראיתי למעקב אומרת, אני לא יודעת מה לעשות בעוד יומיים

ד"ר עידו לוריא:  זאת אומרת, אני במצוקה קשה, אנחנו ממשפחה שכולה, אנחנו תמיד עולים לקבר ביום הזיכרון

נעמה לזימי: עידו, אבל לפני התקופות האלה, בדרך כלל לא היה איזה משהו חריג שאתה יכול לזהות אותו מאופיין כמו עכשיו?     

ד"ר עידו לוריא: לא ככה

ד"ר עידו לוריא:  זאת אומרת, תמיד ממשפחות שכולות, כמובן, גם צעירים, אבל גם אנשים יותר מבוגרים ובטח הורים והורים קשישים וכו'

ד"ר עידו לוריא:  יש מה שאנחנו קוראים לו בבריאות הנפש, בפסיכולוגיה, בפסיכיאטריה, "תגובת יום השנה", Anniversary Reaction, בתאריכים החשובים, יום הפטירה או טקסים ממלכתיים

ד"ר עידו לוריא:  אז ברור שבימים כאלה תמיד יש עלייה במצוקה הרגשית, ויש איזשהו מתח או יותר עצב, דכדוך, געגועים, כמיהה וכו'

ד"ר עידו לוריא:  אבל אנחנו מדברים עכשיו על משהו אחר לגמרי

ד"ר עידו לוריא:       הזכירה גם הדוברת לפניי את כל העניין של החוזה החברתי, התחושה הזאת של שמיטת השטיח מתחת לרגליים של כולם

ד"ר עידו לוריא:  מה הולך לקרות ביום שלישי? תהיה מחאה? לא תהיה מחאה? יהיה משהו ממלכתי ומכבד? לא יהיה משהו ממלכתי ומכבד? אני מעולם לא שמעתי כזה דבר ממטופלים שלי במעקב, ואני עושה כבר עשרים ומשהו שנה בריאות נפש ומעקבים פסיכיאטריים וטיפולים נפשיים פרטניים וקבוצתיים וכו'

ד"ר עידו לוריא:  ככה זה לא היה אף פעם

ד"ר עידו לוריא:      אנחנו גם שומעים מהקליניקה אנשים שמדווחים על דיכאון וחרדה וסכסוכים משפחתיים והתפרצויות כעס ושימוש באלכוהול

ד"ר עידו לוריא:  האם הכול נופל רק על המצב המשפטי-חוקי-פוליטי? לא

ד"ר עידו לוריא:  אבל ללא ספק הייתי מייחס לזה המון משמעות

ד"ר עידו לוריא:  אני לא יכול לדבר, יושב איתנו גם פרופ' חגי לוין מבריאות הציבור

ד"ר עידו לוריא:  גם אחד התחומים שלי הוא בריאות נפש ציבורית, אז אין לנו עוד מאמר אחד שיכול להגיד, תראו, זה היה לפני ארבעה חודשים, וזה המצב היום

ד"ר עידו לוריא:  אין הנתונים האלה, אבל כן יש נתונים מצטברים ממנהלי מרפאות, מהקליניקות, הנתונים של ער"ן שציטטו, העלייה בפניות בכלל ובהתפלגות לגבי המהפכה המשטרית, השינויים החקיקתיים

ד"ר עידו לוריא:  כל אלה תורמים למצב הנפשי הגרוע של האוכלוסייה כרגע, ובטח של אלה שמגיעים לשירות הציבורי

ד"ר עידו לוריא:      אני רק רוצה להגיד עוד דבר אחד, ואת זה ראינו חזק בעידן הקורונה, ובטח היום

ד"ר עידו לוריא:  זה שהשירות הציבורי קורס, זה לא אומר שיהיו פתרונות בשירות הפרטי

ד"ר עידו לוריא:  אולי אפילו להפך

ד"ר עידו לוריא:  ככל שהשירות הציבורי קורס, גם השירות הפרטי יקרוס וקורס

ד"ר עידו לוריא:  הוא לא יכול להחזיק את כלל המקרים, ובטח מקרים שהם יותר מסובכים ומצריכים מעקב רב-צוותי, רב-מרפאתי

נעמה לזימי: לכן רואים בעלייה בזמני המתנה, שבעבר לא הייתה כזו, גם בשירות הפרטי

ד"ר עידו לוריא: שוב, אין על זה מחקרים, ואני לא יכול להגיד, הינה, תראו, תראי, היה X שבועות לפני, ועכשיו יש Y חודשים אחרי, אבל ללא ספק גם אנשים שמנסים להשיג תור לפסיכיאטריה ילדים ומתבגרים, מבקשים ממני לעזור

ד"ר עידו לוריא:  זה לא התחום שלי, אבל מבקשים לעשות איזו "פרוטקציה" ולנסות להשיג מישהו

ד"ר עידו לוריא:  אין, אנשים מוכנים לנסוע לכל הארץ, זה מצב בעייתי

ד"ר עידו לוריא:      ואני אגיד עוד משהו אחד, גם המצב הכלכלי הולך ומחמיר בחודשים האחרונים

ד"ר עידו לוריא:  אנשים לא יודעים מה לעשות עם הכסף שלהם

ד"ר עידו לוריא:  ואת זה אנחנו כן יודעים בבריאות נפש ציבורית, public mental health, יש קשר הדוק בין המצב הסוציו-אקונומי ובין המצב הכלכלי ובין המצב הנפשי, בעיקר בעיקר דיכאון וחרדה

ד"ר עידו לוריא:  עד כדי כך שבמדינות מסוימות אפילו דיברו על העברת תקציבים ייעודיים לבריאות הנפש לאוכלוסייה

ד"ר עידו לוריא:  אבל כל המצב הזה, החוזה החברתי שהופר, הדמויות של המנהיגים בתקופה הזאת, שלא מעודדות ולא מייצרות אחווה באמת, בייחוד לאור יום הזיכרון שמתקרב והמצב הכלכלי

ד"ר עידו לוריא:  כל אלה הם באמת מבחינתי פצצת זמן מתקתקת שעלולה לא להסתיים טוב מבחינת המצב הנפשי, גם של אנשים שמתמודדים עכשיו, ובטח צעירים, שזה העשור הראשון או השנים הראשונות לבניית הזהות שלהם, וגם אנשים שלא התמודדו קודם עם בעיות נפשיות, ודברים התפתחו הלאה במורד הזרם, אם אנחנו ממשיכים ככה במצב הזה, שהוא גם נראה ללא פתרון מהותי כרגע

ד"ר עידו לוריא:  תודה

נעמה לזימי: תודה רבה

נעמה לזימי:  אני מזמינה את נציגת המועצה לשלום הילד, נעם ולדר, בזום

נעמה לזימי:  שלום, נעם, מה שלומך?     

נעם ולדר: היי, שלום

נעם ולדר:  תודה רבה על הדיון החשוב

נעם ולדר:  עורכת הדין נעם וילדר, אחראית על תחום בריאות הנפש במועצה

נעם ולדר:  אני אגיד שהנושא הזה של בריאות הנפש והקשיים הנפשיים של ילדים ונוער זה נושא שמעסיק אותנו, שלא לומר מדיר שינה מעינינו, כי באמת המצב הוא מאוד מאוד קשה במשך שנים

נעם ולדר:       אני רוצה להגיד שהמערך של בריאות הנפש, כשאנחנו מסתכלים על ילדים ונוער, זה לא רק בריאות, זה לא רק משרד הבריאות

נעם ולדר:  זה גם משרד החינוך, זה גם משרד הרווחה

נעם ולדר:  ילדים ונוער מקבלים מענים נפשיים בדרך כלל גם ממשרדים אחרים, מגורמים מקצועיים אחרים

נעם ולדר:  והמערך הזה הוא, כמו שנאמר, מיובש לאורך שנים

נעם ולדר:  בטח משבר הקורונה השפיע והחריף את המשבר, ומערך בריאות הנפש לא ערוך להתמודד עם עוד משברים אחרי משבר הקורונה

נעם ולדר:  ובוודאי שדיון סוער בחברה, עימות סוער בחברה, משפיעים על ילדים ונוער, הם רואים את זה, הם סופגים את זה

נעם ולדר:       לפני שלושה חודשים פרסמנו את השנתון הסטטיסטי שלנו, עם נתונים מאוד מאוד מדאיגים, שלא משאירים מקום לספק

נעם ולדר:  הוזכרו פה קצת מהנתונים, אבל אני אגיד שאנחנו מדברים על משהו כמו, בערך 100,000 ילדים ונוער שמתמודדים עם קשיים נפשיים משמעותיים, שיותר ממחציתם מתמודדים עם קושי נפשי שמשפיע על התפקוד היום-יומי שלהם

נעם ולדר:  אנחנו מדברים על עלייה של כ-19% בין השנים 2019 ל-2021 במספר ביקורי הילדים במיון פסיכיאטרי

נעם ולדר:  אנחנו מדברים על עלייה של 13% בין השנים 2019–2021 במספר ניסיונות ההתאבדות של ילדים ונוער שהתקבלו בחדרי מיון

נעם ולדר:  אלה באמת באמת נתונים מדאיגים

נעם ולדר:  צריך להגיד גם שגיל ניסיונות ההתאבדות יורד עם השנים, וכ-40% מהילדים שניסו להתאבד הם ילדים מתחת לגיל 14

נעם ולדר:  אלה באמת נתונים שאי אפשר לישון בלילה, ועדיין דברים לא קורים

נעם ולדר:       אנחנו מדברים על מספר פסיכיאטרים לילד ומתבגר, ביום יום אנחנו מדברים על 350 פסיכיאטרים כאלה, וחלק ניכר מהם צפוי לצאת לפנסיה בשנים הקרובות, ומרגיש שהמדינה לא ערוכה לזה

נעם ולדר:  אנחנו מדברים, כמו שנאמר, על זמני המתנה ממושכים, כשנה ויותר לקבלת טיפול פסיכותרפי בקהילה

נעם ולדר:  זה באמת מצב בלתי נסבל

נעם ולדר:  אנחנו מדברים על מסגרות פוסט-אשפוזיות, שאין מספיק

נעם ולדר:  ילדים נמצאים בבתי חולים פסיכיאטריים, מאושפזים, הטיפול בעניינם הסתיים, הם צריכים לצאת למסגרת פוסט-אשפוזית, ואז או שהם נשארים שמונה חודשים במחלקה פסיכיאטרית סגורה כי אין להם מענה, או שהם נשארים בבית, ההורים צריכים להפסיק לעבוד ולטפל בהם ולהשגיח עליהם 24/7

נעם ולדר:  זו באמת מציאות בלתי נסבלת

נעם ולדר:      אני כן אגיד, וזה גם הוזכר, שנבנתה תוכנית בין-משרדית

נעם ולדר:  ישבו גורמי המקצוע של משרד הבריאות, החינוך והרווחה, ישבו על תוכנית הוליסטית טובה

נעם ולדר:  היא לא נותנת מענה לכל הדברים שאמרתי כאן, אבל היא תוכנית טובה

נעם ולדר:  היא לא יצאה לפועל בכנסת הקודמת, וקיווינו שבמושב הנוכחי היא תצליח להיות מקודמת

נעם ולדר:  לצערי, אנחנו רואים שהתוכנית הזאת, במרביתה, לא צפויה להיות מתוקצבת, ואני חושבת שהקריאה של חברי הכנסת בבית הזה מהקואליציה ומהאופוזיציה צריכה להיות שהתקציב הזה חייב להיות מאושר, עם התוכנית על כלל מרכיביה

נעמה לזימי: 	 	נכון

נעמה לזימי:  אנחנו גם נכניס את זה בסיכום הוועדה, שנקרא את הקריאה הזאת וגם נשלח מה קורה עם זה, כדי באמת לתת תשובות

נעם ולדר: זה מאוד מאוד חשוב

נעם ולדר:  אנחנו קראנו את האגרת של שר הבריאות הנכנס, שהוא שם את בריאות הנפש כנושא עיקרי לטיפול, ואנחנו מברכים על כך, אנחנו מקווים שזה יניב תוצאות

נעם ולדר:  אין לילדים האלה זמן לחכות

נעמה לזימי: סליחה, נועם, אולי גם אפשר לשלוח שאילתה? אני אשלח אולי בנושא הזה, על התוכנית

נעמה לזימי:  כן

נעמה לזימי:  שאילתה למליאה, ננסה לשלוח גם את זה לגבי המימוש

נעמה לזימי:  כן

נעם ולדר: תודה

נעם ולדר:  זה מאוד מאוד חשוב

נעם ולדר:  הילדים האלה, באמת, אין להם זמן לחכות

נעם ולדר:  אם התוכנית הזאת לא תאושר עכשיו ותתוקצב במלואה, אז אנחנו מדברים רק על 2025, ובאמת לילדים האלה אין זמן נוסף לחכות

נעמה לזימי: תודה רבה

נעמה לזימי:  ממש ממש חשוב, וגם יצאו מזה לתוך סיכום הוועדה, אז כמובן גם נעדכן ונקריא את זה גם בסיום

נעמה לזימי:  אני רוצה לעבור להילה סופרמן הרניק, מנהלת פיתוח מקצועי, תוכנית "יתד", משרד הרווחה והביטחון החברתי

הילה סופרמן הרניק: למי שלא מכיר את התוכנית, תוכנית "יתד" היא תוכנית לאומית עבור צעירים וצעירות במצבי מצוקה וסיכון בהובלת משרד הרווחה

נעמה לזימי: יש לנו עוד חוק להעביר יחד מתישהו

הילה סופרמן הרניק: כן, ואנחנו עכשיו עשינו תיקונים שלו

הילה סופרמן הרניק:  הוא מוכן, רק כשתרצו

הילה סופרמן הרניק:  אני אגיד, ואולי זה בדומה למה שהלה אמרה קודם

הילה סופרמן הרניק:  בדקתי נתוני פנייה ל"יתד" בחודשים האחרונים

הילה סופרמן הרניק:  אין היום שינוי או עלייה משמעותית בנתוני הפנייה ל"יתד"

הילה סופרמן הרניק:  בסוף, "יתד" הם שירותי רווחה לאוכלוסייה שמתאפיינת במצבי מצוקה וסיכון שהם בתחומים הפסיכו-סוציאליים, ולכן אנחנו לא רואים כרגע שינוי בפניות או בהיקפי הפניות

הילה סופרמן הרניק:  אני כן אגיד שמהשטח עולה צורך מאוד גדול לטיפול ותמיכה בהתמודדות בתחום בריאות הנפש, וזה עדיין גם שאריות, אפילו לא שאריות, אנחנו עדיין מתמודדים עם המשבר של הקורונה

הילה סופרמן הרניק:  חלק ממה שאמר גם ד"ר עידו לוריא על המצב הכלכלי, ואני לא יכולה לנתק אותו מהמצב החברתי והנפשי

הילה סופרמן הרניק:  הרבה מהצעירים שלנו נמצאים היום במצב כלכלי מאוד קשה, וזה חלק מהטריגרים למצוקה, גם נפשית וגם ביכולת שלהם להתמודד עם משימות החיים שלהם

הילה סופרמן הרניק:  מבחינתנו אנחנו עוד לא יצאנו ממשבר הקורונה בהקשר הזה, עם חובות מאוד גדולים של צעירים

הילה סופרמן הרניק:       אני כן יכולה לסמן שבחודשים התת-קבוצה של צעירים בחברה הערבית, קבוצה שמסומנת עם צורך יותר גדול שצף ועולה, שמתחבר גם למצב החברתי-פוליטי-כלכלי, גם חוסר מעש מאוד גדול, גם חרדה מאוד גדולה, גם משברים בתוך היכולת של הרשויות המקומיות לתת להם מענה, ועם זה אנחנו מתמודדים, וצורך מאוד גדול גם, בדומה למה שאני חושבת שהילה אמרה, ההיקף לא גדל

הילה סופרמן הרניק:  האפיון, הקושי, המורכבות והמצוקה מתאפיינים כקשים יותר

הילה סופרמן הרניק:      אנחנו עכשיו בתהליך כבר של שנה של הקמה של מרכזי טיפול לצעירים בשותפות עם מסגרות בתחום בריאות הנפש של משרד הבריאות, לא כחלופה למשרד הבריאות, אלא דווקא לייצר תהליכים של מניעה

נעמה לזימי: תספרי רגע על המרכזים

הילה סופרמן הרניק: זו יוזמה שעלתה באמת מהשטח, אגב רשימות המתנה מאוד גדולות, והבנה שצעירים נמצאים בתקופת גיל דרמטית לפני שהמצוקה הנפשית הופכת להיות מחלת נפש, לפני שזה הופך להיות כרוני

הילה סופרמן הרניק:  לעשות איזשהם תהליכים של מניעה וטיפול נפשי רגשי

הילה סופרמן הרניק:  יצאנו בקול קורא לרשויות מקומיות

הילה סופרמן הרניק:  אגב, לא בתקציב ייעודי לעניין, אלא ממש בתקציב, בשאריות של תקציבי רשות, גם ב - - - וגם ב"יתד" בכלל

נעמה לזימי: אז בואי ננצל לבקש אם אפשר לייעד תקציב לחיזוק הרעיון הזה של הקמת מרכזים, באמת להסתכל על זה כעל משהו מובחן שצריך לתת לו מענה בתקציב

הילה סופרמן הרניק: אנחנו עדיין בפיילוט

הילה סופרמן הרניק:  "אנוש" שותפים לנו לאחד המרכזים

הילה סופרמן הרניק:  הצורך הוא מאוד גדול

הילה סופרמן הרניק:  אגב, מה שאמרתי על החברה הערבית קודם, מתוך 16 מרכזים, שישה יהיו בחברה הערבית, שזה יותר מהיקף הצעירים באוכלוסייה, ואני צופה שכל רשות שנוכל להעמיד לטובתה תקציב לזה, תיקח את זה בשתי ידיים, מפני שהיום השטח, זאת אומרת, המחלקות לשירותים החברתיים לא מצליחות לתת את המענה לטיפול הנפשי של הצעירים, ואנחנו צריכים את המענה הייחודי המותאם, שהוא פסיכותרפיה, שהוא התערבות ממוקדת, טראומה על צורותיה השונות, ולשמור את הטיפול הפסיכו-סוציאלי למחלקה לשירותים חברתיים

הילה סופרמן הרניק:  אז אנחנו שם, ואני מקווה שבעוד שנה נוכל להגיד שהתקדמנו

נעמה לזימי: ממש ממש חשוב

נעמה לזימי:  אני גם מאוד מקווה, וזה משמח אותי מאוד לשמוע, אני לא הכרתי את זה, שזה נכנס לפעילות

נעמה לזימי:  אני ממש מקווה שזה ייכנס לפעילות אינטנסיבית, מושרשת, מדהימה

נעמה לזימי:  באמת, אחד האגפים שהכי צריכים לקבל יותר מענה ושירותים במשרד הרווחה

הילה סופרמן הרניק: אני אהיה צנועה, רק אל תקצצו לנו

הילה סופרמן הרניק:  מה שיש לנו, אל תקצצו

נעמה לזימי: תרחיבו, תרחיבו

נעמה לזימי:  אני פה להרחבת תקציבית

נעמה לזימי:  בכל זאת, זה משהו שאני חושבת שאנחנו מבינים אותו יותר ויותר, וכמובן, אני מקווה שגם אכן נצליח לחוקק את החוק, מענים לחסרי עורף משפחתי, מענים בחוק, שזה בוודאי, כל בריאות הנפש, אבל ההבנה שגם הצד הכלכלי והתמיכה הוא גורם תומך

נעמה לזימי:  זה לא נפרד, שבסופו של דבר יש סיבות ותוצאות, ולכן הכול יחד

נעמה לזימי:  אז אני ממש שמחה שהכנסתם גם את זה כפרמטר אצלכם, כי זה באמת משמח לשמוע את זה פה

נעמה לזימי:       רותם ומתן, "מתחת לרדאר"

נעמה לזימי:  שלום

נעמה לזימי:  "מתחת לרדאר" היא פלטפורמת צעירים מאוד מאוד חשובה וויראלית, שנותנת כל מיני מענים וביאור מידע לצעירים על סוגיות שבוערות היום, ואני שמחה שגם זאת סוגיה שראיתם בה סוגיה חשובה, שצעירים יראו וייקחו בה חלק, ייתנו את דעתם וישפיעו

מתן עוז: ותודה, נעמה, שנתת לנו במה, כמובן

רותם כהן: כן

רותם כהן:  אז אני רוצה להתחיל קודם כול בלהודות לנציגים שהגיעו לכאן היום, ובאמת דיברנו ושמענו הרבה על בריאות הנפש והמצב של בריאות הנפש אצל צעירים

רותם כהן:  אני רק רוצה לשים איזשהו זרקור ולהגיד שרוב הצעירים היום, בטח הצעירים שסובלים מחרדות ומקשיים, פשוט לא מגיעים למערכות האלה

רותם כהן:  הם נמצאים כל כך רחוק משם, וגם אנחנו לא באמת מגיעים אליהם

רותם כהן:       אנחנו כן הצלחנו לאסוף כמה תגובות מהעוקבים שלנו, כששאלנו אותם איך הם מרגישים בתקופה האחרונה

רותם כהן:  אז כותבת לנו עוקבת בשם עופרי: "אני מפחדת שכמות הרצינות שבה לוקחים את קורבנות ההטרדה והתקיפה המינית תרד אפילו יותר"

רותם כהן:  וכותבת לנו עוקבת אחרת: "אני מפחדת שלא ייתנו לי ולבת הזוג שלי להתחתן בארץ, לגור, לקבל זכויות בסיסיות"

רותם כהן:       ואני חושב שבאמת יש כאן איזושהי נקודת יסוד בקושי של צעירים, שהיא תכנון לטווח ארוך, והיא מחשבה קדימה, והיא הבנה שיש פה דור של צעירים שדורש צרכים אחרים ממה שהמדינה מספקת היום

רותם כהן:  ויש פה דור שלם שגדל עם צרכים שהיום המדינה לא יודעת לספק, וחבל מאוד

רותם כהן:  ובסופו של דבר יש פה דיון גם על קיטוב, שהצעירים נורא מרגישים אותו

רותם כהן:  למשל, כותב לנו עוקב: "אני מרגיש יותר מתוסכל מבעבר

רותם כהן:  כמו השקרים שיוצאת לפוליטיקאים מהפה מחלחלת לתוך החברים שלי, וכשאני רוצה לשמור איתם על שיח מכבד, אבל אף אחד לא מאמין למה שאני אומר וכולם חושבים שאני משקר, אין לי לאן להתקדם

רותם כהן:  חוץ מזה אני מרגיש ניתוק מהנציגים שלנו בכנסת

רותם כהן:  גם משמאל

רותם כהן:  חמש שנים הם ניסו לתת מענה לנתניהו ונכשלו, למעל ניסיון מקרטע אחד"

רותם כהן:       ואני באמת רוצה לומר פה, לתת איזושהי נקודה נוספת

רותם כהן:  אנחנו מדברים הרבה על הקורונה ועל ההשפעות שלה, וצריך להגיד שהמדינה הזאת נמצאת בקרב בלימה כבר כמעט חמש שנים

נעמה לזימי: נכון

נעמה לזימי:  האי-יציבות הפוליטית כגורם מאוד מאוד מורכב

רותם כהן: גורם מאוד מאוד מכריע וגורם שבאמת יוצא אי-אמון מאוד מאוד גדול במערכת

רותם כהן:  ובנקודה הזאת אני רוצה להעביר את השרביט למתן, שכתב טקסט ששנינו עומדים מאחוריו, כמה מילים על חוסר האמון הזה

נעמה לזימי: אני רק רוצה להשחיל מילה לפני מתן

נעמה לזימי:  בעצם, אנחנו אחראים על האזרחים, ויותר מדי שנים מסירים את האחריות של המדינה מאזרחיה

נעמה לזימי:  לכן השירותים החברתיים הם דבר חשוב

נעמה לזימי:  כי זה חלק מאותה אחריות שצריך לקחת בחזרה

נעמה לזימי:  והרבה מדברים היום על לכתוב מחדש את החוזה הזה שהופר בין המדינה לאזרחים

נעמה לזימי:  החוזה הזה שהופר הוא לא רק חוזה בהקשר של הקשר של נבחרי ציבור אל האזרחים, אלא ממש במענים שמגיע לנו לחלום, שמותר לנו לקבל אותם

נעמה לזימי:  דיור

נעמה לזימי:  צעירים לא יודעים בוודאות שתהיה להם קורת גג, הם לא יודעים אם תהיה להם פנסיה או יציבות תעסוקתית

נעמה לזימי:  יש הרבה דברים היום שלצעירים אין שום מושג אם יהיה להם, דברים שבעבר היו עוגנים

נעמה לזימי:  היה אפשר להגיע לדירה גם אם היית עובד בעבודה הכי הכי זוטרה שיש

נעמה לזימי:  ידעת שזה אפשרי וידעת שתהיה לך פנסיה יציבה מכל מיני הסדרים

נעמה לזימי:       וכל הדבר הזה שנגמר הוא חלק מרצף

נעמה לזימי:  ואז מצטרפת התקופה הזו, שהיא תקופה של שבר, ובוודאי שזה בלתי נתפס ובלתי אפשרי

נעמה לזימי:  ואני רק רוצה להגיד לפני מתן, אנחנו לא דור של מפונקים, אנחנו דור שלקחו לו הכול

נעמה לזימי:  אנחנו דור שלקחו לו כל ביטחון וכל ערובה לחיים טובים פה

נעמה לזימי:  והמדינה הזו צריכה לראות אותנו כמו שאנחנו צריכים לתרום לה ולהיות של בשבילה, וזה הדדי

נעמה לזימי:  ומותר לנו לרצות את האפשרויות האלה של קיום בכבוד ועתיד

מתן עוז: אני שוב רוצה להגיד תודה על ההזמנה, אבל עם זאת אני רוצה להגיד שכשהוזמנו לוועדה הזאת, כשהודיעו לי שאנחנו מוזמנים, השאלה הראשונה שלי הייתה, מה הטעם בדבר? ואני חושב שזה בעצם הסימפטום לקושי הגדול של הצעירים במדינה היום

מתן עוז:  הרי מרבית הפוליטיקאים לא באמת חושבים על אף אחד חוץ מעצמם

מתן עוז:  ויש פה קיטוב חברתי מטורף, ומאחורי כל הכרעה עומדים אינטרסים אישיים של בעלי כוח והון

מתן עוז:  ויש פה מצב כלכלי מתיש, במיוחד אם אתה צעיר

מתן עוז:  אז כל זה מוביל אותנו להרגשה שאין לנו באמת עתיד

מתן עוז:       אם אין לנו עתיד, אין לנו על מה להילחם

מתן עוז:  אם אין לנו על מה להילחם, מה הטעם? אנחנו מרגישים שאנחנו הגענו לסוג של, לא סוג של, אנחנו באמת הגענו לקצה היכולת שלנו, באמת

מתן עוז:  אנחנו עדיין לומדים, אנחנו עדיין עובדים, אנחנו עדיין יוצאים להפגנות, אנחנו עדיין מתבטאים ברשתות, אנחנו אפילו פעילים פוליטית, בשני הצדדים, שזה יכול להפתיע כמה אנשים

מתן עוז:  אבל אנחנו בסופו של דבר עדיין מתפקדים

מתן עוז:  אבל הפחד הזה, האימה הזאת, שכל זה לא שווה שום דבר, כי יום אחד יבוא איזה מישהו, יתעורר בבוקר, יגיד, הדבר הזה שמאוד מאוד חשוב ואינהרנטי לחיים של הצעירים פה לא מעניין אותי יותר, אז אני מפסיק להשקיע בו ואני שם את הכסף הזה בהשקעה אחרת, זה נוגש עוד ועוד ביכולת התפקודית שלנו, ואני עכשיו משותק מהדברים שאני שומע פה

מתן עוז:       למה שצעירה להט"בית תילחם עבור הילדים שלה אם היא חיה במדינה שאקטיבית מנסה לקחת ממנה זכויות ולא לתת לה לגדל משפחה? למה שצעיר מהפריפריה, שנעמה, אני יודע שאת באת מהפריפריה, יעבוד קשה בתקווה לחיים טובים יותר אם ימשיכו לדפוק אותו וישאירו אותו לבד בבור כלכלי בלי אפשרות לצאת ממנו? איך האוכלוסיות החלשות אמורות להילחם עבור עצמן אם הייצוג שלהן נמחק לאט לאט וכל מה שאנחנו רואים על המסך הוא חבורה של אליטיסטים מנותקים, שהפעם האחרונה שהם שירתו את הציבור הייתה אולי אולי בשירות הצבאי שלהם, וגם זה לא כל כך בטוח

מתן עוז:       הרוב המוחלט של בעלי הכוח וההשפעה לא רואים אותנו בכלל

מתן עוז:  משחקים אותה כאילו אנחנו דרמטיים, מעיזים להגיד שאנחנו מפונקים, עצלנים, כשבעצם אנחנו מלאים בכאב ובפחד

מתן עוז:  אבל אין דאגה, כי זה לא באמת משנה, כי זה משהו שאנחנו נרגיש עוד שנים

מתן עוז:       חבר'ה, נערים לא ירגישו פואנטה בשירות המדינה, אנחנו כבר רואים את זה באחוזי הגיוס שיורדים, והם ימשיכו לרדת

מתן עוז:  שירותי רווחת הנפש, שכבר שמענו מהם, קורסים כבר עכשיו והם ימשיכו לקרוס, כי נערים ימשיכו להרגיש דיכאון, ימשיכו להרגיש חרדה

מתן עוז:  סטודנטים יצטרכו לעבוד בשלוש עבודות, כי הם לא יכולים לממן שכר דירה ואת שכר הלימוד שלהם, והם ינשרו מהלימודים, כי הם יבינו שכל יום שעובר הם עוד יותר הורגים את עצמם, שהם לא רוצים לעשות את זה

מתן עוז:      אנחנו לא יכולים להתקדם ככה

מתן עוז:  האדישות הזאת, שהמקור שלה הוא, שוב, אותן בעלי כוח והון, תוביל אותנו, את הדור שלנו, להרס

מתן עוז:  וזה הקטע

מתן עוז:  הקטע המטריף הוא שזה לא מעניין אותם, הם לא שמים על זה קצוץ כי הם לא ירגישו את זה אף פעם, גם הילדים שלהם לא ירגישו את זה אף פעם

מתן עוז:  אבל אנחנו עכשיו מרגישים את זה

מתן עוז:      אז אותם אנשים, אתם יודעים, כואב לי להגיד באיזשהו מקום שאני כבר איבדתי תקווה והסתכלתי על אחיי ואחיותיי שהולכים וצורחים את הנשמה שלהם ברחובות וממשיכים לנוע קדימה למרות שמכל הדלק שלהם ריק, ועוד העזתי להיות ציני ולהגיד שזה חסר טעם, מפני שאני איבדתי את התקווה הזאת

מתן עוז:  אבל ככל שאני רואה אותם ממשיכים וככל שאני רואה אותם הולכים, גם את הלב הציני שלי, שמלא בגומיות שלוחצות עליו בגלל כל הלחץ הזה, האש הזאת הצליחה גם להדליק

מתן עוז:       אנחנו לא נוותר, לא משנה כמה קשה יהיה פה

מתן עוז:  אנחנו נמשיך להילחם למען העתיד שלנו, נמשיך להילחם בשביל מדינה דמוקרטית, נמשיך להילחם בשביל שוויון וחירות, בשביל למנוע חורבן אקולוגי, שזה גם, איזה נושא זה

מתן עוז:  נמשיך להילחם למען שלום וביטחון, בשביל האוכלוסיות המוחלשות

מתן עוז:  אנחנו לא נעצור

מתן עוז:  נילחם עד שאנחנו נוכל לשבת, להירגע, להגיד אנחנו שם, בשביל לדעת שיש לנו קרקע יציבה

מתן עוז:  אבל לצערנו, בלעדיכם, בלי הפוליטיקאים, אנחנו כרגע מרגישים שהיא ממשיכה להיות רועדת

מתן עוז:       ויש לי רק מסר אחרון עבור אחיי ואחיותיי שבאמת מרגישים שהם אינם יכולים עוד

מתן עוז:  אתם משנים, אתם חשובים, אתן משנות, אתן חשובות, ושוב: אתם משנים ואתם חשובים, ותדברו, תדברו, תדברו

מתן עוז:  תודה

נעמה לזימי: זה היה חזק

נעמה לזימי:  וגם ברוח הדברים, היום התכנס הקבינט החברתי-כלכלי, שבמקום להביא איזושהי בשורה, או התחלה של בשורה, דיברו על הגבלת העבודות בשבת לשיפור הרכבת

נעמה לזימי:  ככה, כדי להוסיף איזה משהו, כשאין מראית עין, וזה לגמרי לפיקוח נפש, שגם יהיה תקין לכולנו

נעמה לזימי:  ואני חובת שהפער הזה בין מה שאינו לבין מה שרואים הוא גם חלק מהעניין

נעמה לזימי:  כי לא פעם הכלנו גם הרבה דברים כי ראינו את המנעד הזה, שהיה כביכול מאוזן, אבל כבר אין איזון

נעמה לזימי:  אני חושבת שמה שכן קורה, ואני מאוד מקווה, זה שהדור שלנו גם החליט לטבוע את מקומו במקום הזה

נעמה לזימי:  וזה קורה עם שבר מאוד מאוד גדול

נעמה לזימי:  הדור שלנו, אני מדברת גם על דור מתחתינו אפילו

נעמה לזימי:  שני דורות שהחליטו גם שישראל, לא רק נבלום את הבעיות בה, אלא ישראל צריכה לראות אותנו

נעמה לזימי:  וזה מקום שגם מגיע משבר מאוד עמוק

נעמה לזימי:      אני אשתף שלפעמים אני נעה בין ייאוש לתקווה

נעמה לזימי:  זה קורה לא פעם

נעמה לזימי:  לכן הגבתי אליך, להגיד שהמחאות הן משהו שאני מרגישה שיש לו אפילו אפקט מרפא

נעמה לזימי:  הרגשתי את זה יחסית בשלבים מאוד מוקדמים, כשהייתי מגיעה

נעמה לזימי:  לקחתי מאוד מאוד קשה את התוצאות של הבחירות ואת הסיטואציה שנהייתה

נעמה לזימי:  אני חושבת שכבר הבנתי מה הולך לקרות עוד לפני כן, אבל לא עד כדי כך

נעמה לזימי:  ולכן אני גם מזדהה עם חלק ממה שאתה אומר

נעמה לזימי:  ממש

נעמה לזימי:  מההבנה שיש איזה מקום שהוא פשוט מרגיש חסר אונים

נעמה לזימי:  לצד זאת, היוזמות השונות שקמות וההבנה שבסוף, אנחנו קולקטיב ואנחנו חברה, שכנראה האדנים שלה הם יחסית יותר זהים משהיינו חושבים

נעמה לזימי:  והתפיסה של צדק, שוויון, דמוקרטיה, היא משהו שכנראה עוד איפה שהוא יושב עלינו, אתה יודע משהו? בין שזה ימין ובין ששמאל

נעמה לזימי:       ברור שעמדתי היא עמדה שמאלית, בטח כלכלית וחברתית

נעמה לזימי:  אבל עדיין, התפיסות של מה מקומנו במקום הזה והחירויות שלנו, הן תפיסות שאנחנו כנראה נראה אותן יותר דומה

נעמה לזימי:  ואני חושבת שמתוך השבר גם צמחה תקווה ענקית

נעמה לזימי:  והדור שלנו הוא דור מדהים בתקווה שהוא מייצר בתקופה הזו

נעמה לזימי:  באמת שדמיינו שזו תהיה מחאה של הרבה מאוד מבוגרים, וכשראיתי את הצעירים נכנסים פנימה, אמרתי, או, עכשיו אני מרגישה תקווה

נעמה לזימי:  כשצעירים נכנסים למחאה, חייב להיות לה אימפקט של שינוי אמיתי

נעמה לזימי:  זה סימן בדרך כלל, שהוא משנה

נעמה לזימי:  אגב, כשצעירים נעדרים ממקום, זה גם סימן לשקיעה

נעמה לזימי:  אז לכן אני גם עושה את ההקבלה הזאת

נעמה לזימי:  עיר שוקעת היא עיר עם הגירה שלילית

נעמה לזימי:  עיר שהיא פורחת היא עיר שבדרך כלל זוגות צעירים וצעירים עוברים אליה

נעמה לזימי:  זו איזושהי הקבלה כזאת שאני תמיד עושה אותה מפני שהייתי חברת מועצת עיר

נעמה לזימי:       אז תודה רבה לכם, הייתם נהדרים וחשובים

נעמה לזימי:  ואני רוצה לעבור לטל, צעירה מ"החצר הנשית"

נעמה לזימי:  רק להגיד מילה על "החצר הנשית", מרחב מדהים לנערות וצעירות, שאני חושבת שבאמת כדאי גם שיפרח בכל הארץ

נעמה לזימי:  ממש ממש כדאי להכיר את המיזם הנפלא הזה

נעמה לזימי:  ותודה רבה לך שהגעת לכן

נעמה לזימי:  וגם חיפאית, אז כבוד ואהבה

טל שחר גייסן: תודה רבה

טל שחר גייסן:  אז אני טל

טל שחר גייסן:  אני אתחיל להגיד שאני קצת לחוצה, הרבה מתרגשת, לא להילחץ אם רועד לי קצת הקול או אם אני בוכה

טל שחר גייסן:  אז אני כאן כדי לתת עדות מהשטח בפנים גלויות, כי אני באמת מאמינה שאין לי במה להתבייש

טל שחר גייסן:  ואני אקריא את מה שכתבתי

טל שחר גייסן:       קוראים לי טל, אני גרה בדירת שותפים בחיפה, לומדת לפסיכומטרי, מחפש עבודה ומתראה על חברים, כמו כל צעירה אחרת בגילי

טל שחר גייסן:  בנוסף, מכל מיני סיבות, אני מתמודדת עם השלכות של פוסט-טראומה מורכבת

טל שחר גייסן:      כחלק מהתסמינים של פוסט-טראומה, אני מתמודדת על בסיס יום-יומי עם פלאשבקים, ניתוקים ודיסוציאציה

טל שחר גייסן:  למשל, ניתוק מתחושת זמן ומרחב, תחושה שהזמן בורח, שסביבה לא מוכרת פתאום או חורים שלמים בזיכרון, דריכות יתר וציפייה לסכנה, שמלווה בסממנים גופניים, כמו רעידות, סחרחורות, דפיקות לב מואצות, קשיי שינה משמעותיים, רמות חרדה גבוהות, דיכאון ולפרקים מחשבות אובדניות ודחפים לפגיעה עצמית

טל שחר גייסן:      אני מטופלת כבר הרבה שנים

טל שחר גייסן:  מכל מסגרת שבה הייתי לקחתי משהו אחר

טל שחר גייסן:  בין שזה כלים פרקטיים להתמודדות, ובין שזה פשוט תחושת נראות, שייכות וקבלה

טל שחר גייסן:       לצד הנפילות והקשיים, שכנראה ילוו אותי תמיד בדרך כזו או אחרת, אני במקום יותר חיובי בחיים שלי

טל שחר גייסן:  עוברת תהליכים ומתקדמת

טל שחר גייסן:  ובסך הכול אני שמחה שאני כאן ואוהבת את החיים שאני בונה לעצמי

טל שחר גייסן:       יחד עם זאת, המצב הפוליטי, האקלים החברתי, המצב הביטחוני, יוקר המחיה ובראש ובראשונה תחושת האיום על הדמוקרטיה ועל החופש משפיעים עליי מאוד

טל שחר גייסן:  ואני לא מדברת רק בשמי

טל שחר גייסן:  אני כאן כי אני מדברת בשם הרבה חברים מתמודדים, בשם כל קהילת מתמודדי הנפש ו/או צעירים וצעירות בסיכון, ובשם כל המעגלים שמושפעים מסביב, אם זה משפחות, חברים, מטפלים וכו'

טל שחר גייסן:       בחודשים האחרונים אפשר לראות ביטויים של רגרסיה ותהליכי החלמה שלנו בכל תחום בחיים, ברמה הרגשית, המחשבתית והתפקודית

טל שחר גייסן:  רק על עצמי לספר ידעתי, ואני יכולה לספר שבימים אלו אני חווה הרבה יותר חרדה מהעתיד ומההווה

טל שחר גייסן:  הרבה יותר דריכות בשל המצב הביטחוני, האלימות והקיטוב ברחובות, ובעיקר הרבה יותר תחושות של דיכאון, חוסר תקווה והחמרה במחשבות האובדניות, כשהמוות נראה לרגעים כמו הפתרון היחיד שיוציא אותי מהמצב, כשלהגר זו לא אופציה ריאלית כרגע

טל שחר גייסן:       אני מאוד מאוד משתדלת, ומאוד חשוב לי לצאת להפגנות, להשמיע את הקול שלי, בין היתר כאן, בכנסת

טל שחר גייסן:  אבל הכול תוך כדי קושי וצורך מוגבר בשימוש בעזרים, כמו תרופות נוגדות חרדה, אוזניות חוסמות רעש או קנביס רפואי בתדירות גבוהה ממה שצרכתי בעבר, ותוך כדי מחירים אישיים

טל שחר גייסן:       כבת לעולים מברית המועצות לשעבר אני חווה זיכרון קולקטיבי מאימת משטר דיקטטורי שמועבר בצורה בין-דורית, ולא יכולה שלא להשוות ולחשוב האם פנינו מועדות לשם, ומי יגן על הזכויות שלי כאישה צעירה עם ההתמודדות הנפשית הזו בחיים שלי

טל שחר גייסן:  מי יגן על הזכויות של חברים להט"בים או לא יהודים, ובאופן כללי על אוכלוסיות מוחלשות יותר שמודרות לרוב מהשיח

טל שחר גייסן:      מי יגן על הזכויות האלה בהיעדר מערכת משפט חזקה ועצמאית? תוך כדי הגברת הכוח לשלטון, בלי בלמים ורסנים

טל שחר גייסן:  הרבה פעמים מערכת המשפט היא זו שהגנה על הזכויות האלה, זו שאפשרה מוביליות חברתית ומעבר ממצב הדרתי ללקיחת חלק משמעותי והשתייכות לחברה הישראלית

טל שחר גייסן:  ועכשיו היא עומדת בפני החלשה משמעותית

טל שחר גייסן:  האיום על מערכת המשפט הוא איום על החיים שלנו

טל שחר גייסן:  גם במובן של זכויות שעלולות להילקח מאיתנו, וגם במובן של הידרדרות נפשית והסיכון האובדני שגובר

טל שחר גייסן:       אם אני, שנמצאת במקום הרבה יותר יציב והרבה יותר טוב מבעבר חווה את הטלטלות והתהפוכות במדינה בצורה כל כך אינטנסיבית וקשה, אני לא יכולה לדמיין מה חברות שלי, שנמצאות כרגע במצבים פחות יציבים, חוות בזמנים אלו

טל שחר גייסן:      אני רוצה לסיים בפנייה למקבלי ההחלטות ולבקש שיראו וישמעו אותנו, שידברו איתנו בגוף ראשון, שיבינו את ההשלכות של קידום החקיקה, בין שיקרא לה רפורמה משפטית ובין שהפיכה משטרית, ושיעצרו אותה ואת הכאוס

טל שחר גייסן:  ולומד תודה רבה רבה על הבמה

נעמה לזימי: תודה לך, טל

נעמה לזימי:  ממש ריגשת

נעמה לזימי:  תהיי חזקה

נעמה לזימי:  את מדהימה וממש אמיצה שבאת לכאן, בפנים גלויות

נעמה לזימי:  והקול שלך חשוב, וטוב שהוא נשמע פה

נעמה לזימי:  באמת באמת ריגשת אותנו מאוד, ואני שמחה מאוד שהגעת לכאן

נעמה לזימי:  תודה לך

נעמה לזימי:  נעבור לנעמה מכלוף, מחאת הסטודנטים

נעמה מכלוף: שלום

נעמה מכלוף:  אני נעמה, אני סטודנטית לעבודה סוציאלית ופסיכולוגיה באוניברסיטה העברית, ואני כאן כדי לייצג את עשרות אלפי הסטודנטים שנלחמים ומוחים יום יום על המדינה שלנו

נעמה מכלוף:       בשבוע שעבר ערכנו סקר שנענה על ידי 165 סטודנטים ברחבי הארץ מהאוניברסיטאות והמכללות הבאות

נעמה מכלוף:  אפשר לראות את הפילוג בשקופית

נעמה מכלוף:       השאלה הראשונה ששאלנו היא "כמה אני לוקחת חלק פעיל ומעורב בהפגנות?", ובעצם אנחנו עומדים על 90% מהעונים שלוקחים איזשהו חלק פעיל בהפגנות, אז זאת האוכלוסייה שאני אתמקד בה

נעמה מכלוף:       השאלה הראשונה היא "כמה אני חווה קשיים לימודיים בתקופה האחרונה ביחס לסמסטר א'?" 75% מהעונים על הסקר דיווחו על קשיים לימודיים יותר מסמסטר א', בלי קשר לקשיים שהם חווים בדרך כלל

נעמה מכלוף:  זה נתון ממש מדאיג, ביחס לזה שאנחנו דור העתיד, אנחנו לומדים את המקצועות שישמשו את המדינה שלנו בהמשך, השכלה גבוהה

נעמה מכלוף:       הקשיים הרגשיים שחווים בתקופה האחרונה

נעמה מכלוף:  86

נעמה מכלוף: 7% דיווחו על קשיים רגשיים יותר מבסמסטר א'

נעמה מכלוף:  זה נתון מדאיג מאוד וזה רק הולך ומחמיר

נעמה מכלוף:  ואנחנו רואים את זה בכל הארץ, בכל האוניברסיטאות והמכללות, בכל מוסדות הלימוד, זה לא משהו שחריג למקום אחד

נעמה מכלוף:       ביקשנו מהם לסמן אילו תחושות והתנהגויות הם חווים, ולסמן כל דבר שהם מרגישים איתו איזושהי הזדהות

נעמה מכלוף:  אז 90% דיווחו על דאגה לגבי העתיד

נעמה מכלוף:  אנחנו רואים פה גם 80% אנשים שחווים לחץ, 62% אנשים שחווים חרדה, 58% שחווים חוסר ביטחון, חצי מהאנשים דיווחו שהם חווים פחד

נעמה מכלוף:  אלה נתונים ממש ממש מדאיגים, ואני גם אגיד שהמילים נבחרו ממש בקפידה עם הסגל של הפקולטה לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית, אלה לא סתם מילים, לא סתם מספרים

נעמה מכלוף:      אני רוצה להציף ולהראות קצת קולות מתוך מאות סיפורים שנשלחו אלינו

נעמה מכלוף:  בנושא הראשון, אלימות וחוסר ביטחון: "חוויתי בפעם הראשונה תקיפה על רקע אנטי להט"בי

נעמה מכלוף:  זה היה מאוד קשה בשבילי ולמלחיץ וחששתי מאוד, לא יכולתי להתרכז בכלום שבוע

נעמה מכלוף:  התנפצה בעיניי הבועה שחייתי בה, שבה לקחתי כמובן מאליו את הביטחון האישי שלי במדינה ואת המשוואה – אם אני לא פוגעת באף אחד אין סיבה שמשהו יקרה לי"

נעמה מכלוף:       אני יכולה ממש להתחבר לאמירה הזאת ולשתף שגם אני הייתי מפקדת וקצינה בצבא בחיל חינוך, ותמיד הייתי שומרת חוק

נעמה מכלוף:  אני לא מחפשת עימותים, ועדיין הפעילו עליי מכת"זית לפנים, והיה לי חשד לזעזוע מוח

נעמה מכלוף:  בלי שום עימות, שום התחככות עם אף שוטר

נעמה מכלוף:  בזמן האחרון מפחיד אותי ללכת הביתה אחרי ההפגנות

נעמה מכלוף:  אנשים ראו אותי בחולצה של מחאת הסטודנטים ופשוט התחילו להרביץ לי

נעמה מכלוף:  ראינו גם הרבה אנשים בסקר על זה שהם מורידים את הסווטשירט והולכים בחולצה קצרה בלילה בירושלים, כי הם פשוט מפחדים מעימותים

נעמה מכלוף:       ציונות ותחושת שייכות: "בחיים לא נאלצתי לשאול את השאלה הנוראית אם ארצה לגדל את המשפחה שלי במקום הזה"

נעמה מכלוף:  עוד בן-אדם משתף שהוא עלה לארץ, והוא כתב שזה החזיר אותו לאנטישמיות שהוא עבר בילדות שלו, שהוא גדל באירופה

נעמה מכלוף:  אנחנו רואים כמה התחושות האלה חזקות, כמה הפחד ביום-יום הזה הוא מפחיד

נעמה מכלוף:  "היום אני מרגיש שאין לי בית, אני גם מרגיש במדינה שלי שהיא פחות ופחות שלי"

נעמה מכלוף:       והנקודה האחרונה היא חדירה לחיים האישיים: "שום דבר בחיים שלי לא מרגיש חשוב באותה המידה ביחס לחרדה שלי ממה שקורה, אז אני מזניחה את הכול

נעמה מכלוף:  הלימודים שלי במצב גרוע מאוד, והייתי סטודנטית מצטיינת לפני כן, ואני לא מצליחה להתרכז וללמוד"

נעמה מכלוף:      אני אוסיף על זה ואני אגיד שאני סטודנטית לעבודה סוציאלית ואני לומדת על מדינת הרווחה ועל ערכים ועל כלכלה, וזה ריק מתוכן, אלה מילים ריקות, אלה לא דברים שקורים במציאות

נעמה מכלוף:  המדינה שלי כרגע לא נמצאת בנקודה שהיא משרתת אותי, היא לא נמצאת בנקודה שאני יודעת בכלל שיהיה לי איזשהו עתיד תעסוקתי כעובדת סוציאלית במדינת ישראל

נעמה מכלוף:  שלא לדבר על המצב של העובדות הסוציאליות, אני אפילו לא אפתח את זה

נעמה מכלוף:      "אימא שלי עברה התקף חרדה בערב של פיטורי גלנט, ואני הייתי האדם שהיה צריך לדאוג לה"

נעמה מכלוף:  אנחנו רואים פה גם איזשהו קושי של רמת האחריות שלנו

נעמה מכלוף:  דיברתם על הצעירים ועל התקווה שזה נותן להיות במחאות, אבל זה דווקא יכול מאוד מאוד לשים אותנו בנקודה שהיא קשה, בלקיחת אחריות שהיא מורכבת לנו

נעמה מכלוף:  ועל הערב הזה של פיטורי גלנט העלו הרבה

נעמה לזימי: אנחנו, אגב, ליווינו צעירה, אחרי המכת"זית שפגעה בנו והכול, היא ממש הייתה בהתקף חרדה

נעמה לזימי:  זה היה ממש קשה לראות את זה, שכביכול המערכת יצרה את זה, המשטרה שעשתה את זה באותו רגע, וזה היה מאוד מאוד אלים, להבין את הדיסוננס הזה שהמערכת לרגע יצרה בצעירה תגובה כל כך לא קלה, באמת

נעמה לזימי:  שלא לדבר על כל הצעירים שנעצרים, וזו חוויה, אנשים שבחיים שלהם הם נורמטיביים לחלוטין, פתאום את מוצאת אותם במעצר בגלל שהם נלחמים על הדמוקרטיה

נעמה לזימי:  איזה דיסוננס נוצר כאן עכשיו לגבי המדינה, מול מה אני נמצא

נעמה מכלוף: אני יכולה גם להגיד שאני חברה בקבוצת הפעילים של האוניברסיטה העברית בירושלים, וכל החברים שלי, שהם אנשים ערכיים ומאוד מאוד נעימים, ועוצרים אותם באמת בלי סיבה

נעמה מכלוף:  בלי סיבה

נעמה מכלוף:  פשוט רואים אותם ועוצרים אותם כי חושבים שהם מובילים איזה משהו

נעמה מכלוף:      "מאז פרוץ הרפורמה לחיינו אני הרבה יותר עצבני ותוקפני כלפי אנשים, חסר סבלנות כלפי הסביבה שלי, וזה לא מאפיין אותי

נעמה מכלוף:  אני חווה עומס רגשי וסכנת הצפה תמידית, מלווה בפחד עמוק מהעתיד הלא בטוח והמבלבל"

נעמה מכלוף:       "ההפגנות חודרות לכל חלק בחיים

נעמה מכלוף:  אין שקט ואין פנאי להתעסק בבריאות ובנחת שלנו

נעמה מכלוף:  זוגיות, לימודים, בריאות נפשית, הכול מרגיש מנותק"

נעמה מכלוף:      אני אגיד לסיכום שאני לא מתכוונת לעזוב את המדינה הזאת

נעמה מכלוף:  הסבים והסבתות שלי נלחמו כדי להיות כאן, ונלחמו בכל מדינת ישראל

נעמה מכלוף:  אנחנו לא נעזור ואנחנו לא נירגע ואנחנו לא נתמתן ואנחנו לא נשתוק, כי אנחנו כאן כדי להילחם על הבית שלנו

נעמה מכלוף:  ואני חושבת שעצם זה שכל כך הרבה אנשים מדברים על הדבר הזה, זה צריך לגרום למדינה להפסיק את הכול ולהבין שנייה בשביל מי היא נלחמת, על מי היא שומרת כשהיא מפילה חוקים שאמורים לשמור עלינו

נעמה מכלוף:  וזהו

נעמה מכלוף:  תודה רבה

נעמה לזימי: תודה רבה לך, נעמה, מאוד מאוד חשוב

נעמה לזימי:  אני רוצה לעבוד להילה קזימירסקי, מטעם איגוד העובדים והעובדות הסוציאליות, מנהלת בתחום בריאות הנפש

נעמה לזימי:  היא גם מביאה לפה אורחת חשובה מאחוריה

הילה קזימירסקי: שלום, תודה רבה

הילה קזימירסקי:  קודם כול, באמת תודה חברת הכנסת נעמה לזימי, על כינוס הוועדה החשובה הזאת, בכלל, על התעסקות בריאות הנפש, כי הרבה פעמים הוא נזנח

הילה קזימירסקי:       אני חייבת להגיד שהגעתי באמת חודש וחצי אחרי לידה, ובאמת התלבטות אם להגיע או לא להגיע ומה אני עושה, אבל הנושא הזה בוער בי, ואשרי כל מי שהגיע לפה באופן כללי

הילה קזימירסקי:  כי באמת זה נושא שהוא בוער, זה נושא שהוא חשוב כל כך

הילה קזימירסקי:  הוא נוגע בי מהעיסוק היום-יומי שלי, אני עוסקת בתחום בריאות הנפש

הילה קזימירסקי:  התחום בוער

הילה קזימירסקי:  אני עובדת בתחום של סל שיקום, ואני רואה נהירה משוועת של מלא אנשים שמגיעים ומנסים לקבל טיפול ומנסים לקבל איזשהו ליווי רגשי בסיסי, התחלתי, ואין מענה

הילה קזימירסקי:  אין מענה, ואני אומרת את זה בכאב לב

הילה קזימירסקי:       פנתה אליי לפני משהו כמו חודשיים, ממש שנייה לפני שילדתי, והיה לי ממש כאב לב לעזור אותה ככה, צעירה בשנות העשרים לחייה, לומדת לימודי תיאטרון

הילה קזימירסקי:  היא התחילה את לימודי התיאטרון לפני משבר נפשי שהיה לה, והיא הייתה לקראת סוף השנה השנייה שלה, ככה, עם הלשון בחוץ הגיעה אלינו, אחרי שנתיים שהיא מנסה להגיע לשירותי בריאות הנפש, אם זה בכלל להגיע להכרה, לתור לפסיכיאטר ראשוני, ואם זה בכלל כדי להגיע אחר כך לוועדה של ביטוח לאומי ואחר כך להגיע לשירותי סך שיקום

הילה קזימירסקי:  כל דבר כזה נמשך כמה וכמה חודשים

הילה קזימירסקי:  עד כדי כך שהיא הייתה צריכה בסופו של דבר להגיע לאשפוז

הילה קזימירסקי:  הבחורה הצליחה, עם המשבר הנפשי, לנהל חיים יחסית תקינים וסדירים, והמשפחה הייתה מאוד מאוד תומכת ועוטפת

הילה קזימירסקי:  בסופו של דבר היא הגיעה למשבר נפשי עד כדי כך שהיא הייתה צריכה אשפוז

הילה קזימירסקי:  אותה נערה לא הייתה צריכה אשפוז

הילה קזימירסקי:  היא לא הייתה צריכה אשפוז בשום אופן

הילה קזימירסקי:  נערה שהצליחה לשרוד, ממש לשרוד את הלימודים שנה, אפילו שנה וחצי, עד לפני ההחמרה האקוטית

הילה קזימירסקי:  וזה רק סיפור אחד, יש עוד הרבה, אלפי סיפורים כאלה שמגיעים, או בכלל לא מצליחים להגיע לשירותי בריאות הנפש בגלל הביורוקרטיה המטורפת

הילה קזימירסקי:       אני הגעתי לכאן עכשיו לא סתם

הילה קזימירסקי:  יכולתי להגיע לוועדות שמתרחשות בעוד חודשיים, בעוד שלושה חודשים, ולהירגע קצת מהלידה

הילה קזימירסקי:  אבל החלטתי להגיע היום כי התקציב עומד ממש עכשיו על הפרק, והוא אמור להיסגר

הילה קזימירסקי:  וממש חשוב, אני קוראת לך באמת לפעול, לעשות את הכול, כדי לעשות איזה משהו עם התקציב הזה

הילה קזימירסקי:  להקצות מספיק משאבים

הילה קזימירסקי:  עובדים סוציאליים עוזבים את המקצוע

הילה קזימירסקי:  ביום-יום שלי אני עושה הרבה ראיונות עבודה לעובדים סוציאליים

הילה קזימירסקי:  עוזבים את המקצוע

הילה קזימירסקי:  מגיעים, מנסים לעשות איזה משא ומתן על השכר

הילה קזימירסקי:  אין לי מה לעשות עם השכר

הילה קזימירסקי:  אין לי מה לעשות כדי לקדם את העבודה כדי שהיא תהיה יותר נוחה

הילה קזימירסקי:  זאת העבודה

הילה קזימירסקי:  ואני מנסה לתת את עצמי, ולתת את היחס הכי טוב, ולקדם

הילה קזימירסקי:  אין

הילה קזימירסקי:  אנשים לא מגיעים

הילה קזימירסקי:  הם מבציעים ברגליים

נעמה לזימי: לא פעם גם משתמשים בעובדות סוציאליות כמטפלות בבריאות הנפש, שזה גם דבר לא תקין, הזליגה הזאת, של זילות המקצוע

נעמה לזימי:  עי המקצוע שלכם הוא חשוב בפני עצמו, אבל הוא מאוד מסוים, אתם לא תחליף לגורם טיפולי

נעמה לזימי:  זה לא מקצועי, לא תקין, וזה קורה

נעמה לזימי:  ולא פעם זה מגולם בשיפור שכר, אז אני יודעת שזו כאילו דילמה

נעמה לזימי:  אבל המערכת צריכה לתקצב אתכם כמו שצריך ולתקצב את המערכות הטיפוליות כמו שצריך

הילה קזימירסקי:  לגמרי

הילה קזימירסקי:  אני אגיד גם יותר מזה

הילה קזימירסקי:  אנשים כבר לומדים עבודה סוציאלית ומאבדים את הערך של עבודה סוציאלית על פני הפסיכולוגיה

הילה קזימירסקי:  לומדים עבודה סוציאלית כדי להפוך להיות קליניים

הילה קזימירסקי:  כי אין כסף בציבורי

הילה קזימירסקי:  אין שום כסף בציבורי

הילה קזימירסקי:  וגם אם איזו חברה פרטית, ואני עובדת בחברה פרטית שנותנת תנאים קצת יותר טובים, גם אם איזו חברה פרטית נותנת תנאים טיפה יותר טובים, זה לא משתווה לשכר בשירות הפרטי, שגם הוא הולך ודועך

הילה קזימירסקי:  אנחנו לא יכולים לעמוד בעומס הזה

הילה קזימירסקי:  אני באמת קוראת להסיר את הסטיגמה

הילה קזימירסקי:  כי עצם זה שאין תקציב ולא מדובר בכלל על תקציב לנושא הזה, כנראה יש סטיגמה עצומה בתחום הזה, וחבל

הילה קזימירסקי:  כי יותר ויותר אנשים נכנסים תחת הכותרת הזאת

נעמה לזימי: תראי, זו גם לא סטיגמה

נעמה לזימי:  שכר עלוב

נעמה לזימי:  זאת המציאות, ובסוף, השכר לא רק עלוב ונשחק, אל מול יוקר המחיה הצומח, אנשים עושים שיקולים

נעמה לזימי:  אם בעבר בשכר נמוך היית יכולה לעשות X, Y, Z, היום את לא יכולה לעשות את ה-X

הילה קזימירסקי: לגמרי

הילה קזימירסקי:  ואני אגיד שהינה, לפני כמה ימים יצא איזה וידאו של עובדות סוציאליות, שהן גאות בעצמן שהן עברו למקצוע הייטק

הילה קזימירסקי:  אני לא גאה בעצמי

הילה קזימירסקי:  אני נשארת במקצוע הזה, ויכולתי ללכת לתחום ריאלי, אבל אני נשארת במקצוע הזה, ואני רוצה להישאר במקצוע הזה

הילה קזימירסקי:  אני לא יודעת אם אני אוכל

הילה קזימירסקי:  הלוואי שאני אוכל

הילה קזימירסקי:  הלוואי שאני אוכל לעשות שינויים ולפעול, ואני כאן בשביל זה

הילה קזימירסקי:  אבל אני לא יודעת, יכול להיות שיום אחד אני לא אוכל לעשות את זה, כי אני צריכה לדאוג גם לבני ביתי, כדי שאנחנו לא נגיע למצב שנצטרך להסתמך על עובדים סוציאליים

נעמה לזימי: נכון

נעמה לזימי:  את עושה את זה לבני ביתך, וזו לא בושה להגיד שעם שליחות לא הולכות למכולת

נעמה לזימי:  אני לא אוהבת את הטיעון הזה שתמיד, כל מקצועות הטיפול, זה או שיש לך בן זוג מפרנס או שאת צריכה ללכת עם השליחות ולחיות בעצמך במצבי קצה

נעמה לזימי:  זה לא דבר הגיוני

נעמה לזימי:  אני תמיד אומרת, הדבר הזה לא יכול להימשך

נעמה לזימי:  אתם המקצועות הכי חיוניים

נעמה לזימי:  פסיכולוגיות, עו"סיות

נעמה לזימי:  אלה המקצועות הכי חיוניים

נעמה לזימי:  בלעדיכן אין משק

נעמה לזימי:  זאת האמת

נעמה לזימי:  מקצועות הצווארון הוורוד, אגב

נעמה לזימי:  ולכן אני חושבת שצריך להכיר בזה כמקצועות ערך

הילה קזימירסקי: לגמרי

הילה קזימירסקי:  וגם אם אנשים לא יבואו עם הלשון בחוץ לעבודה, תהיה להם יותר פניות לטפל באנשים

הילה קזימירסקי:  והטיפול והשיקום יהיו אולי קצת פחות אקוטיים, יותר קצרי טווח, כי באמת תהיה יותר פניות, יותר חשק להגיע למקום הזה

הילה קזימירסקי:  אני פוגשת הרבה אנשים שחוקים, בלי חשק, ושום דבר לא גורם להם להישאר במקצוע כזה

הילה קזימירסקי:  וחבל

הילה קזימירסקי:  אני קוראת באמת שוב לייצר פה איזה שינוי ולהסדיר את הנושא התקציבי

נעמה לזימי: הקריאה לתקציב תהיה חייבת להיות פה

נעמה לזימי:  אני מקווה שזה יעזור

נעמה לזימי:  אבל אני חושבת שזה הדבר הנכון, הדבר הראשון, כי בסוף מענים הם תוצר של תקצוב

נעמה לזימי:  אנחנו יכולים לקרוא להכרה, אני חושבת שהמערכת מבינה את המצב

נעמה לזימי:  אבל אם לא יחליטו לתקצב על כל הרצף את הטיפול בבריאות הנפש ולהעמיק את ההבנה שזה חייב להיות בבסיס, אנחנו נישאר מאחור עם הרבה כוונות של שליחות ודיונים יפים, בסופו של דבר

הילה קזימירסקי: יש לי הרבה חברות שמתנדבות ולא בתוך מקצוע

הילה קזימירסקי:  וזו טענה של הרבה שעוזבים את המקצוע, וחבל

הילה קזימירסקי:  חבל שזה יהיה ככה

הילה קזימירסקי:  אני לא חושבת שצריך לחכות למצב אקוטי יותר

הילה קזימירסקי:  המצב הוא אקוטי כיום, ועגום

הילה קזימירסקי:  אבל לא צריך לחכות למצב אקוטי יותר כדי לפעול

הילה קזימירסקי:  כי המצב יהיה אקוטי, אנשים לא יעבדו, לא יהיו פה אנשים, לא תהיה מדינה

הילה קזימירסקי:  תודה רבה

נעמה לזימי: לא צריך לחכות לקריסה

נעמה לזימי:  ואגב, מדינת הרווחה, אף פעם לא הייתה פה

נעמה לזימי:  הונחה תשתית, אבל שנגיע אליה, אמן

נעמה לזימי:  תודה לך

נעמה לזימי:  אני עוברת ליעל פרידמן מ"נבחרות"

דניאל פרידמן: תודה על הזכות לדבר פה

דניאל פרידמן:  באמת שמעתי מה שהיה לכולם להגיד, ואיך המצב במדינה משפיע על המצב הנפשי של אנשים

דניאל פרידמן:  זה משהו שאני מאוד מזהה בסביבה הקרובה שלי ואצל החברות שלי

דניאל פרידמן:  אני רוצה להעלות כאן נושא שמאוד משפיע על המצב הנפשי של החברה החרדית ממש בימים האחרונים

דניאל פרידמן:      פורסם שהרב אליעזר ברלנד קיבל את הזכות להדליק מדורה בל"ג בעומר במירון

דניאל פרידמן:  זו הקצאה של שטח ציבורי, וזה בניגוד לסעיף 3 בתקנות המשרד לשירותי דת, שעוסקות בנושא

דניאל פרידמן:  חלק מהאנשים שנתנו את האישור הם השר מאיר פרוש והפרויקטור יוסי דייטש

דניאל פרידמן:  הפרויקטור לעניינים האלה של ל"ג בעומר

דניאל פרידמן:  הוא סוג של עסקן חרדי

דניאל פרידמן:  סליחה שאני קצת, הנושא הזה באמת מאוד בוער בי

נעמה לזימי: את ממש צודקת, אנחנו נפנה בעניין הזה במכתב רשמי

נעמה לזימי:  נגיד שאת הביזיון הזה צריך לבטל

נעמה לזימי:  אני יודעת שגם בתוך הממשלה נשמעו קולות מגנים, את זה אני כן רוצה לומר

נעמה לזימי:  השר אליהו, אם אני לא טועה

נעמה לזימי:  אבל לא ייתכן הדבר הזה, פעם אחר פעם, עבריינים מקבלים פרסים, פוגעים מינית, מקבלים פרסים

נעמה לזימי:  אני גם רוצה להגיד לך, יעל

נעמה לזימי:  עניין פנים חברה חרדית הוא לא פנימי באמת

נעמה לזימי:  הוא גם עניין שלי

נעמה לזימי:  אתן לא צריכות להתחנן שיסתכלו על המקום שלכן

נעמה לזימי:  עם כל הכבוד, זה התפקיד שלנו להיות נציגי ציבור של כולם

דניאל פרידמן: תודה

דניאל פרידמן:  זה מאוד מאוד חשוב שאת אומרת את זה, באמת

דניאל פרידמן:  אני כאן מטעם פרויקט "לא בלעדינו" של ארגון "נבחרות"

דניאל פרידמן:  בעצם הפרויקט הזה בא להגיד, אומנם לנשים חרדיות אין ייצוג בכנסת, עדיין

דניאל פרידמן:  אבל יש לנו מה להגיד בכל נושא

דניאל פרידמן:  ובשביל זה אני כאן

דניאל פרידמן:       אם אני אוכל טיפה להרחיב בנושא הזה, המדורה בל"ג בעומר זה כבוד מאוד מאוד גדול בציבור החרדי

דניאל פרידמן:  אם להקביל את זה למונחים שכולם יכירו, זה כמו לתת לעבריין מין להשיא משואה בהר הרצל ביום העצמאות

דניאל פרידמן:  ממש אותו עניין

דניאל פרידמן:  מאוד מעטים הם האנשים שמקבלים את הזכות להדליק מדורה, והוא אחד מהם

דניאל פרידמן:  מדובר בטקס מאוד שמח, מאוד מרגש

דניאל פרידמן:  אני הייתי במירון בל"ג בעומר

דניאל פרידמן:  אנשים רוקדים מסביב למדורה, ואם הבן-אדם הזה ידליק מדורה - - -      

נעמה לזימי: זה להוזיל את כבוד המקום

נעמה לזימי:  ומירון חשוב גם לנו

נעמה לזימי:  צודקת

דניאל פרידמן: ממש

דניאל פרידמן:  אני רואה את זה בעיני רוחי בתור ריקוד על הדם של נפגעות, מה שהולך להיות שם

נעמה לזימי: וזלזול במסורת שלנו

נעמה לזימי:  זה ממש להוזיל את המקום

נעמה לזימי:  מירון מקום חשוב לכולנו, אני חושבת, עם כל הכבוד, לאף אחד אין בעלות

ד"ר נמרוד גולן: אבל כששר המשטרה הוא עבריין, אז זה כסף קטן, שרב עבריין מין ידליק מדורה בהר מירון

דניאל פרידמן: גם יש כאן עניין של יד רוחצת יד, וכל אחד עם האינטרסים שלו

נעמה לזימי: זה בדיוק העניין מהמקפצה, שהעבריינות הופכת להיות איזה מטבע עובר לסוחר, אתם תחליקו לנו, אנחנו נחליק לכם

נעמה לזימי:  ככה השירות הציבורי נראה

קריאה: זה כבר קרה

קריאה:  עברייני מין הדליקו משואות

נעמה לזימי: משי זהב, נכון

דניאל פרידמן: אבל כאן מדובר בעבריין מורשע, הוא כבר הורשע

דניאל פרידמן:  חוץ מעבירות מין, גם בעבירות של מס, הלבנת הון, עושק, קבלת דבר במרמה

דניאל פרידמן:  יש פה גם מסר מאוד בעייתי לפוגעים ולתוקפים

דניאל פרידמן:  זאת אומרת, תפגעו ותתקפו ככל יכולתכם, אתם עדיין תקבלו הכרה מהמדינה וכבוד וכסף ושטח ציבורי

נעמה לזימי: אני גם רואה בזה אקט משתיק פנימי, שבעצם אומר לאחיות שלי, לנשים החרדיות, כדאי לכן לשתוק, כי שום דבר לא יקרה, אלא להפך, רק יקבלו פרסים

נעמה לזימי:  אז דיברנו לפני כן, בדיון על הפרופיילינג ואלימות משטרתית, על תסמין השוטר המצטיין

נעמה לזימי:  שאלימים משטרתית מקבלים איך שהוא שוטר מצטיין, רב-פקד מאיר סוויסה אכן הוכיח את הטענה הזאת יפה מאוד

נעמה לזימי:  אז אני חושבת שגם פה יש איזה מהלך כזה, שהוא מהלך מלבין, מנקה, ואנחנו לא ניתן לזה להיות ככה, ואני מתכוונת לפנות

נעמה לזימי:  יעל, אני גם אשמח שתעזרו לנו לנסח את הפנייה הרשמית

נעמה לזימי:  מאוד מאוד חשוב

נעמה לזימי:  תודה לך

נעמה לזימי:  הכי מתבקש

נעמה לזימי:  תודה רבה

נעמה לזימי:  אני רוצה לעבור לרוני קמאי, מועצת התלמידים הארצית

נעמה לזימי:  היי רוני

רוני קמאי: שלום

רוני קמאי:  קודם כול, תודה רבה על זכות הדיבור, ובכלל על זה שהדיון הכל-כך חשוב הזה מתקיים

רוני קמאי:  שמי רוני קמאי, אני ממועצת התלמידים והנוער הארצית, שהיא בעצם הגוף הנבחר והמייצג של כל התלמידים במדינת ישראל

רוני קמאי:  ואני גם תלמידה בכיתה י' שחיה בשגרה שבה אני נכנסת לשיעור, ומפחדת אחרי השיעור לבדוק בטלפון איזו התראה חדשה אני הולכת לקבל

רוני קמאי:  על פיגוע, על עוד פרשה, על ילד שנדקר שהוא שנתיים מעליי

רוני קמאי:  ואני אמורה להמשיך עם זה את היום שלי, אני אמורה להמשיך עם זה את השגרה שלי

רוני קמאי:       אנחנו, התלמידים, גם ככה נמצאים כרגע בלחץ לימודים אבסורדי

רוני קמאי:  אנחנו בתקופת מבחנים, בתקופת בגרויות, והמצב במדינה לא עוזר

רוני קמאי:  במיוחד גם כשאף אחד לא בא ומדבר איתנו על זה

רוני קמאי:  יכולה להתפרסם הטרדה מינית, ואחרי זה אני בשיעור, צריכה להמשיך כרגיל, כאילו זה רחוק ממני, כאילו זו לא יכולה להיות אני, כאילו זה לא יכול להיות חבר שלי

רוני קמאי:  ופשוט אין לנו את המענה הזה

רוני קמאי:       נכון, יש מענים כמו ער"ן, ויש פסיכולוגים, שזה מבורך

רוני קמאי:  אבל אין לנו בבית הספר, לבוא ולדבר איתם, איך אנחנו מרגישים

רוני קמאי:  לבוא ולשאול שאלות

רוני קמאי:  איך אני אמורה להמשיך בשיעור, איך אני אמורה להמשיך במבחן שלי, כשאני לא יודעת מה יהיה עם העתיד שלי?     חוץ מזה, אני לא יודעת כמה אתם מודעים כרגע למה שהולך במשרד החינוך לגבי עיצומי המורים

רוני קמאי:  כרגע, בעקבות אי הסכמה על השכר, אין טיולים בבתי הספר

רוני קמאי:  הטיולים, שבתור תלמידה שבלחץ מטורף כרגע ממבחנים, הטיול של השבוע הבא שבוטל לי, זה הדבר שחיכיתי לו

רוני קמאי:  סוף כל סוף, יומיים טיפה עם חברים, יומיים טיפה לבוא ולטייל בארץ, לשים את הלחץ ואת הלימודים בצד, כדי לדבר טיפה על הדברים הערכיים שהם חלק בלתי נפרד ממערכת החינוך שלנו

רוני קמאי:  הטיולים האלה נלקחו מאיתנו

רוני קמאי:       נוסף על זה, גם נלקחו מאיתנו כל הציונים

רוני קמאי:  כרגע לא מחזירים ציונים לתלמידים

רוני קמאי:  תלמידים ניגשים לבגרויות בלי ציון מגן

רוני קמאי:  המטרה של המגן היא להכין את התלמידים לבגרויות

נעמה לזימי: רוני, אני רוצה לעצור אותך רגע

נעמה לזימי:  זו פשוט בושה שאם המשק יכול להתקיים כי תלמידי תיכון יכולים להישאר בבית, אז לא מעניינת השביתה לאף אחד

נעמה לזימי:  אם זה יסודי, שההורים צריכים להישאר, אז פתאום כל הארץ נלחצת

נעמה לזימי:  זה דבר שהוא באמת אבסורד

נעמה לזימי:  אני נשואה למורה בתיכון

נעמה לזימי:  זה מתסכל

נעמה לזימי:  זה באמת בדיוק הסיפור כולו

נעמה לזימי:  אם זה משפיע תקציבית על המשק, כולנו בחרדה ויש איזשהו עניין מטפל, ואם לא, אתם נשארים מאחור

נעמה לזימי:  וזה דבר שהוא עקום מהיסוד

נעמה לזימי:  כי הסיפור פה הוא לא רק עניין אוצרי, של האוצר, האם זה מפריע לו או לא מפריע לו ואפשר זה

נעמה לזימי:  אלא זה עניין ערכי וחינוכי, וכשאתם נפגעים ערכית וחינוכית, אלה זמנים שלא יחזרו

נעמה לזימי:  כמו שאת אומרת, הטיול השנתי שלך הוא פרק זמן בחיים, שזו חוויה שהיא חוויה ייחודית לפרק הזמן הזה

נעמה לזימי:      ובכלל, להכניס לנוער עוד חרדות בהקשר של ציונים, וציוני מגן, זה לא נתפס

נעמה לזימי:  וזו בדיוק התפיסה המעוותת, אם נסתכל על זה כעל סימפטום, של איך מסתכלים על ערך בהקשר של מחאה

נעמה לזימי:  האם יש לזה השפעה עליי כרגע או לא

נעמה לזימי:  תחפשו

נעמה לזימי:  זה בדיוק העניין, וזה עצוב

נעמה לזימי:       ואני חושבת שלא צריך להגיע ולהביא את המורים ללחוץ אתכם עד השורה התחתונה, שזה כבר יהיה בבדיקות הבגרויות או משהו כזה, ולגרור שביתה שתהיה ממש דרמטית עד שמישהו יתעורר

נעמה לזימי:  זה לא צריך לקרות, זה פשוט לא צריך לקרות

נעמה לזימי:  צריך להסתכל על כל הנסיבות ולעשות עדכון גרסה, מה שנקרא

נעמה לזימי:  אז ליבי איתך בהקשר הזה, שזו באמת בושה וחוצפה

רוני קמאי: קודם כול, תודה רבה

רוני קמאי:  אנחנו כרגע עוד נמצאים במאבק לגבי זה, אז אם יש לך איזושהי דרך לעזור בלחץ תוך כדי, נשמח

נעמה לזימי: פה, במקרה הזה, שר החינוך כן פנה

נעמה לזימי:  אני רוצה להגיד את הדברים, ממה שאני ביררתי

נעמה לזימי:  אבל זה מדהים איך לא סופרים את שר החינוך כשמדובר פה בצו מניעה שהאוצר רוצה להגיש

נעמה לזימי:  אפרופו כמה חשובה זכות השביתה

נעמה לזימי:  אבל אני חושבת שננסה לפנות כי אני כמובן חושבת שזה תפקידנו, ואני חושבת שצריך להיות על זה רעש ציבורי, שהוא גם מגיע מהורים שיודעים שהסיפור פה זה לא אם הם יוכלו לתפקד בעבודה או לא

נעמה לזימי:  כי בית הספר הוא לא בייביסיטר

נעמה לזימי:  בית הספר הוא קודם כול מקום חינוכי שמעצב את הדורות הבאים, ואסור לפגוע בערך הכי בסיסי הזה

נעמה לזימי:  ואני מוכנה גם לחשוב איתך אחר כך מה אפשר לעשות

נעמה לזימי:  אני מתחבטת פה על זה

נעמה לזימי:  כמובן שנוציא פנייה, אבל ברור לי שהסיפור יותר מורכב מאם אני אוציא מכתב או לא

נעמה לזימי:  אולי ארגון ההורים

רוני קמאי: תודה

רוני קמאי:  אז אני רק אסיים בזה שזה מתקשר להכול

רוני קמאי:  אני ממש חיכיתי לטיול כדי לשכוח לרגע מכל המצב שבארץ וליהנות עם חברים שלי

רוני קמאי:  פשוט חייבים להמציא, לכתוב, לשנות את התקלות שקורות עכשיו

רוני קמאי:  כשקורה משהו, סבבה לעצור את הלימוד לשנייה כדי לדבר על זה, כדי ליצור שיח

רוני קמאי:  חייבת לצאת תקנה, חייב להימצא איזשהו פתרון שלא משאיר את התלמידים עם כל מה שהם מרגישים בבטן

רוני קמאי:  ואני ממש עזרה לעזרה בדבר

נעמה לזימי: בהחלט, אני חושבת שזה ממש חשוב

נעמה לזימי:  תודה, רוני, וננסה להבין איתך איך נכון

נעמה לזימי:  בכל מקרה, נוציא פנייה ונדבר איתכם לפני כן

נעמה לזימי:  אבל אולי יש עוד איזה אקט שאפשר לעשות, אני אשמח לבחון את זה

נעמה לזימי:  בטח שלא יימנע מכם הטיול השנתי שאתם כבר מחכים לו

נעמה לזימי:  זו לא שטות, זה דבר חשוב שיש בו גם ערך חינוכי

נעמה לזימי:  אני רוצה לעבור לאופירה הוניג ממיזם "אתם/ן לא לבד"

נעמה לזימי:  בבקשה לקצר כדי שנוכל להגיע גם לקלאודיה ונוכל לסכם

ד"ר אופירה הוניג: שמי ד"ר אופירה הוניג, אני מטפלת באומנות, זה מקצוע בריאות נפש, כמו פסיכולוגים ועובדים סוציאליים, ובעצם אני מ-1990 בתוך מערכת בריאות הנפש

ד"ר אופירה הוניג:  יש לי כמה כובעים, אני גם מרצה בכירה ומנהלת את המחלקה לטיפול באומנות בבית ברל, מנהלת את מעבדת המחקר שם ואת התואר השני

ד"ר אופירה הוניג:       קודם כול, אני חייבת להגיד שאני נמצאת מדי פעם בוועדות בכנסת, והוועדה היום מאוד מרגשת אותי

ד"ר אופירה הוניג:  המכובדות, נעמה, המאוד מרשימה של ההתנהלות של הוועדה

ד"ר אופירה הוניג:  בשבילי, אני מרגישה כבוד להיות איתכם

ד"ר אופירה הוניג:  כי בעצם, הצעירים האלה שאנחנו מדברים עליהם, הם פה, והם פשוט מרשימים מאוד

ד"ר אופירה הוניג:  הם אלה שאנחנו עושים בשבילם את כל העבודה שלנו בעצם

ד"ר אופירה הוניג:       אני רוצה להגיד, שירי, נציגת ער"ן, כשדיברתם על תקציבים

ד"ר אופירה הוניג:  ער"ן זו התנדבות

ד"ר אופירה הוניג:  כאילו אנחנו בונים פה בארץ על התנדבות

ד"ר אופירה הוניג:  והפרויקט הזה שדיברת עליו, "אתם/ן לא לבד", נוצר לפני ארבע שנים

ד"ר אופירה הוניג:  הוא נוצר בעקבות כל גם ההפגנות, גם הקורונה, גם המצב בשטח, גם המצב הביטחוני והכלכלי

ד"ר אופירה הוניג:  ובעצם זה פרויקט שמזמין את מי שחווה טראומה, והאלימות כרגע היא מאוד מאוד גבוהה, שמעתם פה

ד"ר אופירה הוניג:  ואנחנו רואים עוד דברים, היא גבוהה מאוד

ד"ר אופירה הוניג:  גם מילולית וגם פיזית

ד"ר אופירה הוניג:  יש איזו הרגשה שהדם של האנשים, אני אנסה להסתכן ואני אגיד המרכז-שמאלה, מותר

ד"ר אופירה הוניג:  אני לא רואה אלימות שמופנית כלפי הצד השני

ד"ר אופירה הוניג:  אנחנו כן רואים אלימות משטרה כלפי מיעוטים, אתיופים, חרדים, ערבים ושמאלנים

ד"ר אופירה הוניג:       בעצם, אני הייתי רוצה רגע להדגיש משהו

ד"ר אופירה הוניג:  אתם דיברתם פה על תקציבים, שזה אחד הדברים הכי חשובים, שהם יהיו באמת בבסיס ולא יילקחו על בסיס דיאלוג פוליטי

ד"ר אופירה הוניג:  אבל אני רוצה רגע לשים בצד השני משהו שאני רואה ואני חרדה לו בשנים האחרונות, שבעצם מול התקציבים יש אנשים שמציעים פתרונות שבעצם גורמים לדילול המקצועיות

ד"ר אופירה הוניג:  כלומר, הפתרונות שהם מציעים זה קורסים, זה אנשים שיעשו טיפולים מהר, שילמדו שלושה חודשים, שילמדו שנה-שנתיים, שילמדו בגיל 19 לטפל ב-PTSD

ד"ר אופירה הוניג:       יש איזושהי חשיבה שאומרת, בואו מהר נעשה דברים כדי שיהיה לנו מענה לכל הבעיות שדיברנו עליהן פה היום

ד"ר אופירה הוניג:  ואני רוצה להזהיר מהדבר הזה

ד"ר אופירה הוניג:  אני רוצה להדגיש שאף אחד פה ואף אחד מהאנשים בממשלה לא היו הולכים לרופא לב שהיו מקצרים לו באיזושהי צורה את ההכשרה שלו או את ההכשרה המעשית שלו או את ההתנסות שלו

ד"ר אופירה הוניג:  ואני חושבת שבאות המידה, נכות נפשית אולי לא רואים אותה

ד"ר אופירה הוניג:  אבל לפעמים גם מוות נפשי לא רואים

ד"ר אופירה הוניג:  זה קורה

ד"ר אופירה הוניג:  אנשים מסתובבים ככה בגלל שמאפשרים לאנשים לא מקצועיים לפעול בתחום בריאות הנפש

ד"ר אופירה הוניג:  ואני מאוד מקווה שהחקיקה לא תגרור אותנו למקומות שבהם מתאפשר לאנשים לא מקצועיים לקחת לידיים דברים מקצועיים

נעמה לזימי: את מדברת כמובן על מקצועות הטיפול שהחקיקה החדשה שמונחת על הפרק, שיכולה כמובן להשפיע גם על פסיכולוגיות

ד"ר אופירה הוניג: 	יש עוד דברים קטנים שיודעים, חלק מהדברים יודעים, וחלק לא יודעים

ד"ר אופירה הוניג:  מדברים על קיצור הכשרות, מדברים על הרבה דברים

נעמה לזימי: כן, קיצור הכשרות שמקיימים בחברה החרדית, כאילו החברה החרדית לא צריכה אנשי מקצוע לריפוי בעיסוק, קלינאיות תקשורת

נעמה לזימי:  אגב, זה תמיד חודר לחברה הכללית

נעמה לזימי:  מי שחושב שהוא מעלים עין מהחברה החרדית וזה לא מגיע אליו טועה בגדול

נעמה לזימי:  ברגע שמוזילים מקצוע, המקצוע הופך להיות מוזל

נעמה לזימי:  אז זה גם אינטרס שלנו

נעמה לזימי:  וגם ההיבט המוסרי, לא להזניח את החברה החרדית לאנשים שלא מוכשרים בטיפול

נעמה לזימי:  אבל אנחנו מודעים לזה, ממש חשוב

ד"ר אופירה הוניג: גם במרכז תל אביב קמים כל מיני בתי ספר שמלמדים אנשים לעשות כל מיני דברים במהירות, והם לא מקצועיים

ד"ר אופירה הוניג:       ואני רוצה להתחבר למשהו שאת אמרת, כשדיברת על המחאה כאפקט מרפא

ד"ר אופירה הוניג:  אני רוצה רגע להתייחס לזה שאני חושבת שיש העניין שאנשים אומרים את דעתם

ד"ר אופירה הוניג:  שהרבה זמן אנשים הרגישו שהם, ושהיה פה איזה מין מערך כזה שהשתמשנו במנגנוני הגנה אולי, של הכחשה והדחקה במשך הרבה שנים, וויתרנו על מנגנוני ההגנה האלה

ד"ר אופירה הוניג:  אולי אין לנו עדיין מנגנוני הגנה חדשים, לכן יש פה איזו אווירה מאוד מאוד קשה

ד"ר אופירה הוניג:  ובעיקר, האווירה הקשה היא סביב מה שנקרא שבירת הכלים

ד"ר אופירה הוניג:  הדרך שבה חוקקו חוקים, הדרך שבה ניהלו את המדינה עד כה, לא תמיד הייתה לרוחנו בשום צורה, אבל הכללים נשמרו

ד"ר אופירה הוניג:  אף אחד לא שבר את הדרך שבה הוא עשה את הדברים

ד"ר אופירה הוניג:  ואני מקווה ואני רוצה לחשוב שרוב הזמן האמת הייתה לרגלנו

ד"ר אופירה הוניג:  ואני שמה סימן שאלה על זה

נעמה לזימי: תודה לך

נעמה לזימי:  חשוב מאוד

נעמה לזימי:  ואני אסיים עם ד"ר קלאודיה קוגן

נעמה לזימי:  בגלל שאנחנו באיחור של סיום הדיון, אם מישהו לא דיבר פה ורוצה רק להגיד פה, אחרי קלאודיה

נעמה לזימי:  ואז אני אסכם

קלאודיה קוגן: תודה רבה, נעמה

קלאודיה קוגן:  שלום לכולם

קלאודיה קוגן:  מאוד מאוד מרגש להקשיב לכם

קלאודיה קוגן:  נעמה, תודה ענקית על אירוע משקם את הנפש

קלאודיה קוגן:  באנו לפה עם הרבה מאוד חששות והרבה אזהרות מאנשים מבחוץ, שלא בטוח שייתנו לכם, לא בטוח שיקשיבו

קלאודיה קוגן:  ממש חוויה מתקנת, בהרבה מאוד רמות

קלאודיה קוגן:  אז תמשיכי, אל תישברי

קלאודיה קוגן:  וכל מי שמגיע לפה מתוך אותה התכוונות טובה כמו שלך, זו גם ההצלה שלנו

קלאודיה קוגן:      שמי קלאודיה

קלאודיה קוגן:  נולדתי בארגנטינה

קלאודיה קוגן:  עליתי לארץ בגיל עשרים, לבד, מתוך אהבה למדינה

קלאודיה קוגן:  כמה שנים לאחר מכן, שאל אותי אח שלי, למה את שם לבד כשאנחנו פה בארגנטינה? ואמרתי לו, כי בישראל יש דמוקרטיה, ובחיים לא יקרה לנו שם מה שקרה לנו פה

קלאודיה קוגן:       הייתי בגיל 14 כשהדיקטטורה פרצה

קלאודיה קוגן:  החיים שלנו התהפכו לחלוטין

קלאודיה קוגן:  אני יודעת בתאים שלי, בנשמה שלי, בתאים בגוף שלי, שמה שעלול לקרות לנו פה הוא לא טוב

קלאודיה קוגן:  כל אחד מאיתנו צריך להמשיך להילחם, ממש

קלאודיה קוגן:  לא לעצור

קלאודיה קוגן:  אסור שהמדינה הנהדרת והנפלאה והטובה והמיוחדת הזאת תהפוך למקום הזה שבו לשלטים יש כוח בלתי מוגבל

קלאודיה קוגן:      אני אשת טיפול כי אני מאמינה ברוח האדם, אני מאמינה במה שבני אדם יכולים להיות זה למען זה

קלאודיה קוגן:  והיום, לאור מה שקורה, קפיצת הראש שלי לתוך המחאה היא מוחלטת, ללא מצמוץ אפילו

קלאודיה קוגן:  אין לנו הלוקסוס הזה להרפות

קלאודיה קוגן:  השיבושים העצומים שמתרחשים, הקלקול העמוק הזה

קלאודיה קוגן:       לומר שטייסים הם מוגלה, ולוחמים הם בוגדים, ומוחים הם טרוריסטים, ושורפי כפרים הם ציונים

קלאודיה קוגן:  הדבר הזה הולך ומכרסם בתוך הדור הצעיר כסיכון אדיר על העתיד שלנו

קלאודיה קוגן:  אנחנו חייבים להמשיך להחזיר את הדברים, לומר את הדברים על תיקונם, להצביע באופן ברור מהו הטוב

קלאודיה קוגן:  למרות שכאנשי טיפול יש לנו מרחב עצום לדבר על המגוון, לקבל את השונה

קלאודיה קוגן:  אבל פה אי אפשר להתבלבל

קלאודיה קוגן:  שוויון, קבלת האחר, הושטת יד אל הזקוק, חופש הביטוי, חופש המחשבה, הזכות לחיים

קלאודיה קוגן:  כל הדברים האלה הם הדברים החשובים

קלאודיה קוגן:  זכויות נשים, זכויות להט"ביות

קלאודיה קוגן:  אל תתבלבלו, תמשיכו לזעוק

קלאודיה קוגן:  אנחנו ממש ממש צריכים כל אחד מכם במלוא הכוח

קלאודיה קוגן:      אז המון המון תודה לוועדה הזאת, תמשיכו לעשות את העבודה הזאת, כי זאת התקווה האמיתית שלנו

קלאודיה קוגן:  תודה

נעמה לזימי: תודה

נעמה לזימי:  תודה רבה

נעמה לזימי:  הייתה ועדה, כמה שהיא הייתה על מי מנוחות, היא הייתה מאוד סוערת, בתוכה

נעמה לזימי:  זה ממש מדהים

נעמה לזימי:  נדבר גם על התקציבים

נעמה לזימי:       אז אני חושבת שיש לנו עוד הרבה עבודה, גם אופרטיבית, לפני התקציב, לראות אם יש דברים שעוד נוכל לתקן, להוסיף ולייצר למרות הזמנים המורכבים

נעמה לזימי:  וגם, יש לומר, אם לא היו עסוקים בהפיכה כל הזמן הזה, אולי היו יותר דיונים על התקציב ועל כל מה שהוא החיים עצמם

נעמה לזימי:  נקלענו לזה כאילו כמו משהו שצריכים להעביר אותו בהרף עין, ולא נתפס שזה באמת

נעמה לזימי:  גם יש דברים שצריך לעבוד מולם ונגדם

נעמה לזימי:      הוועדה מודאגת מהנתונים שהוצגו בפניה על ידי גורמי המקצוע, מטפלים ואחרים, על עלייה משמעותית במקרי החרדה, הכעס וחוסר האונים שהתעוררו על רקע המצב הפוליטי והחברתי של החודשים האחרונים, אני אוסיף גם הביטחוני

נעמה לזימי:  עלייה הן בהיקף המקרים הן בחומרתם

נעמה לזימי:      הוועדה קוראת למשרד הבריאות במיוחד על רקע מצב זה לעבות את מערך בריאות הנפש ברחבי הארץ, שדווקא בשנים האחרונות הלך והצטמצם ביחס לנדרש, יש לומר, גידול באוכלוסייה, גידול בתוחלת החיים והכול, אל מול צמצום השירותים החברתיים

נעמה לזימי:      דווקא אחרי הקורונה היה מצופה ששירותי בריאות הנפש יהיו מתוגברים, אך המערך מוזנח, ולהורים ולילדיהם אין מענה מספיק, לא נקודתי ולא אחר

נעמה לזימי:  בפרט בפריפריה, בפרט למי שידו אינו משגת

נעמה לזימי:  פשוט חסר מענה, וכולנו רואים את ההשלכות של הדבר

נעמה לזימי:      דווקא על רקע המקצועיות של המטפלים במרכזי החוסן לטפל בטראומות מצטברות, הידע הייחודי, יש לומר, שבעולם באים ללמוד את הידע הזה של טראומה מצטברת והאפקט שלה

נעמה לזימי:  הוועדה קוראת לשר הבריאות ושר האוצר לתגבר ולתקצב את מרכזי החוסן בבסיס התקציב

נעמה לזימי:  בטח לתגבר אותם

נעמה לזימי:  יש לומר, 3,000,000 שקלים זה לא מספיק למה שצריך

נעמה לזימי:  אני שמחה שלפחות בנושא הזה תהיה איזושהי עלייה, כי בהרבה דברים אין בכלל עלייה, חוץ מהאוטוסטרדה האוטומטית של ההתייקרויות

נעמה לזימי:  אבל כן להוסיף משאבים ברורים

נעמה לזימי:  כי בטח גם צריך להבין שהצרכים רק מתעבים, גם במקומות שבהם המרכזים כבר קיימים

נעמה לזימי:      הוועדה פונה לשר הבריאות לבחון מענה של מרכזים אלו שלא רק על רקע ביטחוני, להשתמש בידע הנצבר, להשתמש במודל ולראות איך אפשר גם להרחיב את זה למענים נוספים

נעמה לזימי:  זו נקודה באמת חשובה ומשמעותית

נעמה לזימי:      הוועדה מצטרפת להתרעה מפני קריסת מערך בריאות הנפש הציבורי, שעלולה לגרום גם לקריסתו של המערך הפרטי, כי מה לעשות, האחד קשור בשני

נעמה לזימי:       ולכן הוועדה קוראת לאשר ולתקצב כבר עתה את תוכנית החירום הבין-משרדית לבריאות הנפש לילדים ונוער

נעמה לזימי:  על זה אנחנו גם נוציא פנייה ישירה וספציפית

נעמה לזימי:      הוועדה מברכת ותבחן את סוגיית תקציב מרכזי המניעה שהוקמו על ידי משרד הרווח, אגף "יתד"

נעמה לזימי:  סיפור המניעה קריטי כדי שלא לדרדר לטראומות כרוניות והחרפתן

נעמה לזימי:  מדובר פה, כן נגיד, באוכלוסיות במצבי סיכון, ולכן זה חשוב באופן מובחן וייעודי

נעמה לזימי:  ידוע שהיעדר גם משפחתי הוא גורם מסכן

נעמה לזימי:      הוועדה קוראת לממשלה לחדש את החוזה החברתי שבינה לבין החברה, עליה האחריות על האזרחים

נעמה לזימי:  מותר לדור הצעיר לרצות להתקיים פה בכבוד

נעמה לזימי:  כל כך הרבה עוגני קיום נלקחו

נעמה לזימי:  העוגן לקורת גג, עוגן בסיסי, כבר אינו מובטח, וכך גם עוגנים אחרים, ובטח לשירותי רווחה בסיסיים

נעמה לזימי:       הוועדה רואה חשיבות בהעלאת המודעות הציבורית והממשלתית להשלכות הצעדים נגד מערכת המשפט על תחושת הביטחון של החברה בכלל, והצעירים בה בפרט, התגברות והעמקת החרדות, פחד מהקיטוב החברתי, מהאקלים הציבורי האלים, על אחת כמה וכמה בקרב אוכלוסיות מיעוטים

נעמה לזימי:      הוועדה מצטרפת לקריאה הדחופה לתקצב את כלל הרצף הטיפולי ולא לחכות לקריסת מערך העובדות הסוציאליות, מערך בריאות הנפש, מרכזי החוסן ועוד

נעמה לזימי:  לתקצב לפני קריסת שירותי הרווחה

נעמה לזימי:      הוועדה תפנה לגורמים הרלוונטיים לביטול הדלקת המדורה במירון על ידי הרב ברלנד

נעמה לזימי:  הוועדה מביאה שאט נפש מהחלטה זו וזלזול במסורת של כולנו, וכן בנשים

נעמה לזימי:  מירון שייך לכולם

נעמה לזימי:  יש בכך אקט משתיק פנימי בחברה החרדית ולגיטימציה לפגיעות מיניות

נעמה לזימי:  זו בושה וחרפה, אנחנו נפנה

נעמה לזימי:      אבסורד ששביתת התיכונים, כשהיא לא משפיעה על המשק, היא נשארת מאחור

נעמה לזימי:  הצרכים של נוער למענים א-פורמליים כמו טיולים וכיוצא בזה, הם חשובים לא פחות מהבגרויות להפגת לחץ ומתח, והמצב כיום הוא בושה וחוצפה

נעמה לזימי:  ננסה לפנות בעניין, ואני מקווה שהשביתה הזאת תבוא לסיומה וגם שהנושא הזה ירד מהנוער כאבן ריחיים

נעמה לזימי:      אני ממש מודה לכל מי שהגיע לכאן היום

נעמה לזימי:  זה היה באמת דיון, לפני כן היינו בדיון באלימות משטרתית, היה פה סוער מאוד, ואני אומרת שגם פה הייתה סערה פנימית מאוד גדולה, למרות הכבוד ההדדי שהיה פה בין כולם, ואני מברכת על זה

נעמה לזימי:       כן חשוב להגיד, אנחנו נוציא מסמך רשמי, נהוג שחוזרים במסמך רשמי לוועדה, ונוודא את זה

נעמה לזימי:  ואני מקווה שנוכל לעדכן במהרה

נעמה לזימי:  לוקח למשרדים כמה שבועות כל הזמן

נעמה לזימי:  התקציב הוא כרגע, ולכן העבודה ומל התקציב צריכה להיות גם דרך שאילתות שאני אשלח ודרך הכלים הפרלמנטריים הנוספים, כדי שבאמת נוכל לראות מה נעשה

נעמה לזימי:  ויעל, אנחנו עוד נעבוד על המכתב יחד

נעמה לזימי:  ותודה לכל מי שהגיע לכאן היום